
Od počátku až do rozpadu jejího léta Páně S07. 


Kriticko - 


historicky dle původních pramenúv 


pojednal 








M JlT. 

v 



V Uii. Hradišti, 

Tiskem L. R. Kráčelíka — Nákladem spisovatele. 


Pius est patriae facta referre labor. 

Ovid. Trist. 2. 



I 


Dílo toto věnuje 

MILÉMU RODIŠTI SVÉMU 


HA PAMATKU 


vděčný syn jeho a spisovatel. 



ÚVOD. 


Sějiny staré Yelkomoravy, ani politické, ani církevní, nebyly po- 
I J dnes důkladně a úplně vyšetřovány, nýbrž jen povrchně a tak- 
řka po macešsku pojednávány. To stalo se jedině z předsudku, 
že nynější slávské obyvatelstvo teprva v 5. neb 6. stol. po Kr. 
Moravu a Čechy osadilo, ačkoliv dle starých pramenův historických 
a zachovaného spolehlivého podání naši staří kronikáři. Nestor, 
Kosmas, Dalimil a Pulkava Slávy za předhistorické, za původní 
obyvatele Evropy a natčených krajin zvláště mají, co také každý 
nepředpojatý, nestranný a soudný zkoumatel za ryzou pravdu při- 
j mouti a prohlásiti mnsí. 

Nestor ruský (zemřel ok. 1116) vydává Slávy za první 
obyvatele na Dunaji, odkud se do Moravy, Čech, Polska a Pomo- 
řan dále rozhostili. — Kosmas (1124) má Slávy za původní oby- 
vatele Bojémie, kam dle něho čeledík Bojém č. Bohém první če- 
leď zavedl. Lze se ovšem nadíti, že jeden čeledík s družinou svou 
celou zemi tuto nezalidnil a že takových sem mnoho přitáhlo, jak 
to také pozdější historie četnými čeledními jmény dovozuje. — 
Kronikář Dalimil (1314) považuje Slávy též za první osadníky 
moravobojémské. — Dle Přibíka Pnlkavy (1375) přišli Slávi, jichž 
Slovjené píše, z Asie do Ruska, Kecka, Byzantská, Bulharie, Ser- 
vie, do Dalmat, Chorvat, Bosně, Korutan, Štýrska a Krajinská 
v pradávném věku. Z Chorvat vytáhl potom Cech přes Dunaj 
do Bojémska. Jemu jsou Bohemia a Cechy synonyma. 

Dle nadřečených starších historikův kráčeli novější, jako Vod- 
ník, Jungmann, Lelevel, Župan, Franta, Sír, Bulharin, Sláma, slo- 
vutný pěvec Kollár, Sembera a Pěšina, jenž Slávy co národ od 
potopy světové vykazuje. Projdeme náhledy jejich. 




ti 


Prof. lublaňský Yal. Vodník (1811) dovozuje, že Slávi první- 
mi obyvateli zemí illyrskýcb, a Dr. Ant. Jungmann (1824), že staří 
Boji Slávy byli. — Varšavský prof, Jan Lelevel (1830) došel 
výsledku, že Slávi již před více nežli 2000 lety mezi Odrou a Vis- 
lou obývali a prof. v Lublani Jak. Župan (1831) dovozuje, že za 
p radávné doby od more černého až po zřídla Dunaje a ve Svycku 
bydleli. — Jos. Franta (Šumavský, 1832) zastává náhled, že Bo- 
jové a Markomané Slávy byli, mimo to má dle pravdy zato, že 
Suevi římských spisovatelův později tak zvaní Slávi jsou. — Prof. 
jičínský Fr. Sír (1832) pronesl přesvědčení své v ten smysl, že 
Slávi od pravěku v zemích svých osedlí jsou a původními 
obyvateli v Evropě, jmenovité v Germanii byli, jen že staří spi- 
sovatelé pod jinými jmény je znali, co vesměs rýzou pravdou jest. — 
Litvan Tad. Bulharin (1837) odporuje důsledně domněnce moderních 
historikův, že by jakého stěhování národův za doby římanské bylo 
stávalo, a dovozuje, že Slávi v Marobudově družstvu byli a při roz- 
kotání západořímské říše účastenství měli, co vše doslovně pravda 
jest, jak to v pojednání našem shledáme. — Děkan Fr. Sláma 
(1838) dokazuje, že Slávi v Cechách déle nežli od 5. stol. po Kr. 
byalejí, a každému známo, kde všude Kollár staré Slávy opěvoval, 
a že je ve Vlaších zvláštním pojednáním (Staroitalia slavjanská. 
Vídeň 1853) pojistil. — Výtečným dílem svým: Západní Slo- 
vané, přispěl nejnovějšího času prof. V. Sembera velice k ob- 
jasnění doby předněmecké a ku pojištění Slávův v krajinách, 
jichž pojednal. 

A však i v táboru německém ozvaly se dosti zhusta hlasy, 
podobně o Slávech soudící. 

Rozvážlivý a soudný ífěmee, prof. dějepisu A. L. Schlotzer 
(1771) dovozuje, že Slávy prvními obyvateli krajin od moře ja- 
derského až k Beltu byli, a Monse (1788) připisuje Slávům nej- 
méně tak dlouhý věk v Evropě, jaký se ostatním národům připi- 
suje. — ■ Erich Biester (1810) a mnichovský prof. Kunrát Mannert 
(1820) vyhlašují římanské Vindeliky v Bavořích za Slávy. — Dr. 
Dav. Popp (1821) jistí, že Boji a Svévi Slávy byli. — Laube 
(1825) dovozuje, že v Germanii, Rhaetii a Horicku neslávských 
Celtův nebylo, a Jindř. Schulze (1826), že Slávi ve východní Ger- 
manii od časův nepamětných přebývali, že však pánům německým 
poddáni byli, co však teprv o době německé počátkem běžícího 


tisíciletí platí. — Aug. z "SVersebe (1326) praví, že Slávi již oáe 
dávna na západě (v Germanii) bydleli a nznává dle pravdy, že se 
římanská forma Suevi ve formu Slávi proměnila, že tedy Suevi 
a Slávi jména totožná jsou, jak tomu také jináče není. — Prof. 
Andr. Schmeller (1837) dovozuje předhistorické dostěhování se Slá- 
vův do Čech a zemí vedlejších. — Fr. Hůller (1840) jest přesvěd- 
čen, že Slávi od pradávna v Germanii obývali, spolu však jest. 
jako Schulze, toho zpozdilého, neoprávněného náhledu, že zde 
nad nimi němečtí Svévi (= němečtí Slávi !) panovali. — Jak. 
Grimm (1848) vykazuje pravěké (!) sousedství Slávův a Němcův. 
— Prof. vratislavský G. Stenzel (1853) považuje Slávy za prvotní 
obyvatele Slezska a prof. lipský Yikt. Jakobi (1856) má zato, že 
Slávi nejméně před 2000 lety na dolejším Labe bytovali. — Ludv. 
Storch (1858) dovozuje o slávskýeh Humolanech (Hummeln), že 
dávnými obyvateli v hořejších Frankách jsou. — Ant. Peez (1859) 
vykazuje několik starověkých slávskýeh osad v západních Němcích, 
a dějezpytec J. Landau (1862) jal se dovoditi, že Tuřínky od doby 
předhistorické zemí slávskou byly, jak tomu také jináče nebylo. — 
Nejnovějšího času vyšetřil prof. Yilém Obermůller v Berolině jen 
starou pravdu, když praví, že Slávi bvvalvmi Celtv jsou (Ursprung 
der Slaven. Wien. 1872). 

Tak znějí výroky opatrnějších a obezřetnějších historikův a 
až do 15. stol. nebylo mezi dějepisci jiného přesvědčení, leč že 
Slávi prastaří a původní osadníci v Evropě a zvláště v krajinách 
našich českomoravských, uherských a j. byli. Jen plevel historický 
prohlašuje opačnosť toho. 

Řadu odpůrcův prastaré, pojištěné pravdy otevřel Tlach Enéaš 
Silvius (1458, od tohoto roku až do 1464 papež Pius II. zvan ýj. 
vášnivý nepřítel Čechův a velmi nekritický a strannický děje- 
pisec. On byl prvním, jenž Svévy za Němce vydal a jim dle Stra- 
bona území od Rýna až na Labe připsal. Židy měl za první lid 
na světě (H e b r a eos excipio, omnium mortalium primos) ! 
Z osobní záští proti Cechům odpravil to, co staří dějináři a před- 
chůdcové jeho za pojištěnou pravdu uznávali, nedůstojně a bez 
řádných důvodův výsměškem: Yana laus et ridenda! Důstoj- 
nost jeho papežská zadala nepochybně podnět, že od jeho věku 
odpor proti naším starým historikům a historické pravdě vzniknul, 
který podnes trvá. 


— 8 — 


Ze Slávův povstal první, zastávaje Vlachovu bajku, že původ- 
ní obyvatele v Bojémii Němci byli, Martin Kuthen (1539). Druhý 
po něm byl osvědčený bájkař Václav Hájek z Libočan (1540). Dle 
tohoto přivedli Bém a Hermundur Němce co p r vn í osadníky do Čech. 

Nyní započnou neshody, jak se to vždy přihodívá, když se 
pevná půda pravdy opustí. Dosaváde viděli odpůrcové v Bojémii 
(Čechách) jen Němce co praosadníky, ale již Sikm. z Puchová 
(1554) vysledil gallické Boje, ani Němce, ani Slávy, co první 
obyvatele země bojémské. Tito byli od Vandalův, jichž dle pravdy 
za Slávy má, vytlačeni. — Adam z Veleslavína a překladatel kro- 
niky Silviovy (1585) pokládá za první obyvatele Bojémie též Boje, 
jichž Markomaní a Švábové následovali. Národy tyto vydává ves- 
měs za Němce. Po odtahu jich přibyli sem Čech a Lech. — Jan 
Beckovský (1700) má zvláště divné náhledy o zalidnění Čech. Dle 
něho bydleli tu rozliční národové, tací, o nichž letopisové se zmi- 
ňují, s takými, o nichž žádných zpráv nemáme. Kterak on vědo- 
mosti o těchto nabyl, to nesděluje. Potom přitáhl sem ještě Sigo- 
ves z Gallie se svými Boji. Tito však nemluvili gallicky, nýbrž 
staroněmecky, jinak řečeno: přitáhli sem Ptancouzi, nemluvili však 
francousky, nýbrž německy! Na Boje udeřili Cimbrové, byli však 
od nich přemoženi. Po Cimbřích dotáhli Švábi, Hermunduři a usa- 
dili se v Bojémii. Zbytek Bojův vypudil konečně Marobud do Ba- 
vor. — - Fr. Pelcl (1791) vypravuje též tu bajku, že Sigoves s Bo- 
ji z Gallie, kde jich dle historie toho času nebylo, do Čech přitáhl. 
Část těchto vrátila se za Caesara do Gallie nazpět, ostatní byli od 
německých Markomanů vytlačeni. Nato dotáhli sem Slávi s Če- 
chem a usadili se výbojnou mocí mezi zdejším Němectvem. — 
Archaeolog Pavel Šafařík (1837) opustil též cestu pravdy a své 
dřívější, správnější náhledy o přibytí Slávův do střední Evropy 
proměnil v plané hypotésy, jak o tom dílo jeho „S taro žit n o s ti 
slovanské" smutné svědectví vydává. Povrchní moudrosti ně- 
meckou zaslepen, zastával v něm statečně bájky jejich a uvedl 
Slávy teprva v 6. stol. po Kr. do Středoevropy ! Jav se vzdělávali 
ladem ležící starožitnosti slávské, rozoral půdu tuto výnosnou kří- 
žem a křížem, ač teprva Herodotem započal, a nasel do ní kou- 
kole, bodláčí a jiného německého plevele, tak že obezřelý a se 
starou historií obeznalý Sláv za minulost svou stvděti se musí. 
To vykážeme téměř na každém listu pojednání našeho. TJ Němců 


stal se však za to autoritou, tak že, co Slávu v se týče, vždy velmi 
rádi na nělio se odvolávají. — V. Tomek (1864) vydává za první 
obyvatele Cech neslávské Boje. Marobud, vyhnav je, osadil tu 
německé Markomany. Tito zahynuli za Attily na polích katala- 
unských v Gallii, tak že po nich Bojémie lidupráznou zůstala, 
kterou potom slávští Cechové zaujali. — Starotinář J. E. Yocel 
(1866) přidal so též k té straně, která Boje, národ německý neb 
gallický a německé Markomany za předslávské obyvatele Bo- 
jémie neb nynější země české považuje, co důvody z archaeologie 
a jazykozpytu váženými, dotvrditi se snážil, čímž však velmi ne- 
spolehlivým a obmezeným archaeologem a mluvozpytcem se vykázal. 
Dochod Slávňv k Šumavě a Sáli, do Lužice, Štýrska, Korutan, 
Krajinská a k Adrii klade do 5., 6. a 7. stol. po Kr. — Divný 
náhled pronesl prof. J. Hanuš (1867). Y Evropě žili jacísi koře- 
nití, nearijšti národové. Tito museli arijským, též kořenitým kme- 
ne litevského uhnouti a od toho času bydleli a Cechách Slávi, od 
pravěku v Karpatech seděvší, zůstali však v poddanosti Bojův, Mar- 
komanův a Avarův! 

Tito našinci, odporujíce náhledy svými zdravému rozumu a 
přirozenému běhu a souhlasu staré historie, zprznili starověk Slá- 
vův pouhými zpozdilými domněnkami. 

Mezi německými spisovateli toho druhu vystoupil nejrozhod- 
něji prof. halský Jan Thunmann (1772), odpíraje Schlotzerovi, že- 
by Slávi byli nejstaršími obyvateli mezi Labem a Vislou s takou 
nadutostí, určitostí a pravou německou drzostí, jakoby toho očitým 
svědkem byl býval, a jakoby nad jeho dějovědu a ostrovtip nebylo, 
ačkoliv úsudky svými jen německou povrchnost a nedozralosť pro- 
jevuje. Tak dí na př. : „Man ziehe nach Schlótzer die Linie vom 
Ausflusse der Elbe bis an das adriatische Meer herunter, so wird 
man auf der ostlichen Seite derselben ein grosses Stúck des alten 
Sachsen, ganz Thůringen, Ostfranken und Baiern haben, Lánder, 
welche zu der Zeit, ais die Slaven zuerst in der Geschichte er- 
scheinen, unwidersprechlich von deutschen Volkern bewohnt 
waren (osobní, ničím neodůvodněný náhled). Gehet man etwas wei- 
ter in der Gechiehte hinauf, so wohnten ausser den schon gedach- 
ten Yólkern erweislich auf dieser Seite Heruler, ítugier, Longo- 
barden, Sennonen, Vandalen, Lygier, Markomanen, Quaden, Bur- 
gunder, Gothen und viele audere Vólkersehaften. Diese varen 



10 — 


so gewiss Deutsche, dass, wer daran zweifeln wollte, entwe- 
der ein Unwissender oder der allerárgste historische PíyriEonist 
sein músste.“ Takový křikloun by ovšem mnohého od bližšího 
zkoumání odstrašil, kdoby jeho lichoučenosť nepřehlednul a kdyby 
on také své slabé stránky zakryti dovedl. Se vší určitostí ví na 
hodinu udati, kdy která slávská čeleď do té neb oné krajiny dospě- 
la, ale celé jeho vypravování jsou mizerné, ničím neodůvodněné 
bájky. — Berolinský prof. Fr. Barthold (1839) zastává výtah Něm- 
ců z východní Germanie, aby tam pro Slávy místa upraznili, co se 
v 8. stol. skončilo. — Dějepisec štýrský, Alb. Muchar (1844) má 
za původní obyvatele Štýrska Celty, národ s Germany totožný, co 
ovšem pravda jest, jen že Gelty a Germany za Němce (Nemeteš 
Caes.) považuje. Slovenci přitáhli tam na konci 6. neb na začát- 
ku 7. stol. po Kr. ! — Dle lineckého prof. Fr. Pritze (1846) při- 
šli Slávi v 6. stol. do hořejších Rakous s Avary. — Boguchval 
(1851) dosvědčuje, že se Slovenci do Korutan rok. 595 přistěhova- 
li. — Fr. Palacký (1862) přisobil sobě též ty obvyklé moderné 
bludy a prohlásil Boje a Markomany za Ne slávy. Jména Labe, 
Vltava, Jizera, Říp, uznal za cizojazyčná, co vše se u něho omlu- 
viti musí, protože se se starou historií nezabýval. — Dle Jos. Tha- 
lera, dějepisce tyrolského (1854), přibyli Slávi mezi 595 a 609 do 
Tyrol, a prof'. dějepisu Adolf Fiker (1867) podává zprávu, že Slo- 
vinci a Vindi nikoliv mocí výbojné ruky, nýbrž docela potichoun- 
ku (v noci, když Němci spali?) do bývalých zemí illyrských, Krajn- 
ska, Korutan, Tyrol, Štýrska a Rakous, se vloudili a tyto (do rá- 
na) naplnili, ačkoliv pro to žádných historických svědectví neuvá- 
dí, proto že jich nestává. Také vyhnul se udání času, v kterém se 
toto tichounké vloudění přihoditi mělo, čímž mlčky na srozumě- 
nou dal, věř tomu, kdo chceš. — Naproti tomu praví zase prof. 
dr. Ota Kámmel v Drážďanech, že slávké hordy, nikoliv klid- 
ně, nýbrž lupem, vražděním a ohněm vše zničujíce, až 
ku Dravě se prodrali. Také slyšel zvoniti, nevěděl ale, kde a co? 

Tu máme tedy jednoho Vlacha, náčelníka těchto odpůrcův, 
pak několik našinců a Němců, oniž nerozuměvše starým pramenům 
neb jich ani neužívavše, osobní výmysly na zdařbuh v roucho hi- 
storické oděli a v pojednáních svých velmi smutné svědectví o své 


*) Aumerkungen uber die nordische Geschichte von Sehlotzer. Berlin 1772. 



1 1 


starohistorické statečnosti světu zanechali. Dr. Běda Dudík (AUg. 
Gesch. Mahr.) nepojal též národnosti starého obyvatelstva Moravy, 
vyhlásiv Markomany za Němce. Podobně psal Zap ve své česko- 
moravské kronice vzhledem na národnost starých obyvatelův kra- 
jin našich, co tím škodlivější jest, poněvadž kronika tato obecný 
lid o minulosti jeho pouěovati má. 

Což dívn, když přes 400 let německé i slávské historie obe - 
censtvu nepravdu míst o pravdy podávaly, že nesoudný svět koneč- 
ně nepravdu za ryzou pravdu při jal a ty řídké hlasy dle důklad- 
nějšího bádání a přesvě dčení opak toho hlásající, hlasem volajícího 
na poušti zůstali P U váživše to, uvázali jsme se i my v úlohu sta- 
rý věk naší milé vlasti od počátku jejího až do rozpadu velkomo- 
ravské říše na základě původních pramenův, jak možno, dle pravdy 
objasniti a obecenstvo pojednáním tímto s oním starým věkem se 
seznámiti. M důvěře na laskavé přijmutí odevzdáváme dílo toto, 
které nás mnoholeté namáhazé práce stálo, veřejnosti. 



Pifoliště MspaYanilv, 


Venetské pokolení Dardanův (g e n s inclyta Dardanorum) 
rozkládalo se z Trůjanska frygickélio neb Dardanie maloasiatské přes 
ostroT Samotrácii, též Dardania zvaný, přes Tessalii, Epir, Albá- 
nii, Dalmácii, Illyrsko, až do Dardanie evropské, a tato po- 
slední krajina jest původištěm Moravanův. Tu jsou tři 
řeky jména Morava, východní, střední a západní. Tyto, spojivše 
se, působují tak zvanou velkou Moravu (velkou řeku), 1 ) která 
východně od Belegradu (Velehradu) do Dunaje vpadá. Reku tuto 
nazývá Plinius Margus, Byzantinci Móoagog, Nicetas Maravos 
a Arnold Morava. Z ápadní Morava zove se nyní srbskou, maje 
zřídlo své v podkrídlí pověstného pohoří Šaru (Skardus, Scodrus) 
nedaleko pramene Dřiny u starého Vyšehradu; východní, která se 
nyní bulharskou nazývá, prýští se nedaleko města Moravy. 

Krajina na řekách těchto zvala se dle nich též Morava . 
Římanům slula po vždy Dardania, co svědectvím jest, že původní 
obyvatelstvo její z maloasiatské Dardanie a z pokolení Dardanova 
pošlo, že tedy Moravané pokrevenci, ba potomkové Dardanův tro- 
janských jsou. Pozdější Slávi zvali tuto Moravu z části srbskou, 
z části bulharskou. Sv. Sava zove j i v životopisu otce svého Ne- 
muně (ok. 1268) Porno ravie (Pomoraví). V nápisu žičanském (ok. 
1222) připomíná se župa Morava. V listině z r. 1382 stojí násle- 
dující podpis: Sija vsa napisaše se v Moravje v mjestie 
rekomjem Žica (t o vše napsalo se v Moravě v městě řečeném 
Žica). V této Moravě nalézalo se také něk olik měst jména Mo- 
rava. Cinam (1018) jmenuje město Mo.oóffigoog nedaleko pramene 


’) Jméno Morava jest znosované původní rava 5. vjava (rivus ; kořen 
jest rja = rjeka, řeka). 









T 


13 — 


Bjec-Moravy. Onoho času bylo v držení Bulharův, co se vidí ze 
slov: Legati (Bulgarorum) e Pologonia et Mora vis do et 
Lipenio ad imp eratorem (Basilium) veniunt et urbes ei 
dedunt. 1 ) Odevzdáním těchto tří měst (lépe žup) dali se Bulhaři 
$ v ochrannou vládu cara byzantského. L. 1342 provázel car Dušan 

manželku svou, do Bulhar cestující, až do města Moravy floco 
Mora v a ab indigenis nuncapato. 8 ) Rimané nalezli ok. 170 
př. Kr. na ústí Moravy město Margus, jehož Cedren Mora- 
vns nazývá. 3 ) 

Krajina tato jest, jak díno, kolébkou starých a nynějších Mo- 
ravanův; ji osadili, zalidnili a v ní žili předkové naši. Ruský Ne- 
stor vyvádí Moravany a Cechy též z kouta tohoto, řka: „Od těch 
70 jazykův byl také jazyk slovjenský od plemene Jafetova. Noriči 
a Iljurci jsou též Slovjené. Po mnohé časy sídlili Sloviené po Du - 
naji, kde nyní nherská a bulharská země jest. Od Slovjenův těchto 
rozešli se někteří po zemi, nazvavše se jmény svými, jak se na kterém 
místě usadili. Přišedše a usadivše se na řece jménem Morava, zval i 
se Moravané, druzí zase Češi se jmenovali. 11 Dardanské Moravany 
4 gove zeměpisec bavorský Marcheni . ty v naddunajské (dnešní) 

Moravě Marcharii. U Byzantinův zvala se dardanská Morava M optxjjta 
i M óp«f3og. Také slula Morava m o j ská (moesická), proto že v 
Moesii (Moesia superior Řím.) ležela. V životopisu sv. Klementa 
čte se: tňópa&oG týh II scvovíols rd iv MugcSv (Morava panonská Mysův 
č. v Moesii). Tato hořejší Moesie f Moesia superior) rozkládala se 
mezi řekami Timokem (na východě), Dřinou (na západě), Dunajem 
. ína severul a pohořím Sarem řna jihul. Tu znali Římané města : 

Taurunum fSemlin). kde měli část svého loďstva, Singidunum 
(Belegrad), Aureus mons (město a hora toho jména), Margus 
na stoku velké Moravy s Dunajem, Yiminacium, Adaquas, 
pod Oršavou u zbořeného Trajanova mostu, 8 erdica (nyní Zofie; 
srvn. Sardes v Lydii), Timacus (Timok). Prastaré město Naissus 
(Nyša) jest matkou Nizzy (Nicaea) v Piemontu a Nyše (Neisse) ve 
Slezku a dcerou maloasiatských měst tohož jména v Kappadocii 


‘) Cedren. ap. Sfcritter. 11. 611. 

2 ) Canfcac. ap. Stritfc II. 161. 

a ) Deleanua usque ad Morav u m efc Belgrados pervenit, quae šunt castella 
Panoniae, ad Istrum šita. Cedren ap. Strifct. II. 650. 

t 












14 — 


(Nysa) a Bitynii (Nicaea, nyní Isnik). Jižní a střední část této Moe- 
sie zvala se Dardania. Konstantin Porfyr. píše, že se z Carliradu 
vyslanstva ku knížeti Moravy eig rov ápyovra Mopxfiíccg posílala, íía 
sněmu Photiovém (S 73) čte se podepsaný dardanomoravský metropoli- 
ta Agathon ('AyáSoov M ópctfiog) s jinými dvěma biskupy bulharskými. 

Z krajiny, kterou jsme právě popsali a pojistili, vyrojovaly se, 
když úplně zalidněna byla, nové, mladší osady, ovšem v pradáv- 
ném již věku a pokud nám známo, z tří hlavních a bezpochyby 
nejčetnějších čeledí, a popocházely výše a výše k severu a k západu, 
usazujíce se v Podunají, v Uhrách, Rakousích, Štýrsku, Bavořích, 
Moravě, Bojémii, Slezsku a d., zalidňujíce během věkův krajiny tyto. 

Druhotní vlast’ neb hořejší Morava zvala se panonskou neb 
pod dunajskou a zaujímala obě římské Panonie (dnešní Slavonii, 
Chorvaty, část Uher od Dunaje až k Štýrsku, Rakousy po Yídeň), 
potom Taurii č. římskou Valerii a Noricko (Štýrsko, Korutany a 
ostatní čásť Rakous za Vídní), Rhaetii (Salcbursko, část Tyrol a 
Bavor po Isaru). Také-Ii Vindelicie neb země na Lechu až do Hel- 
vetie k jezeru bodamskému (lacus Venetus) s touto Moravou spo- 
jená byla, nemůžeme jistiti, .že však tak zvaní Svévi (a Marsingové 
č. Moravané byli též Svévy) až po Rýn vládli a ještě porýnské 
Ubie pod vládou svou měli, jest z Caesara jisto. V eškeré tyto zá- 
dtínajské krajiny odebrali Moravě mezi 36 — 14 př. Kr. Římané. 

Třetí čásť Moravy byla tak zvaná naddunajská, později 
nitranská a velehradská, rozkládajíce se po obou stranác h 
reky Moravy, východně až po Hron (Rhon, Rjon) a západně dle 
Dunaje až do Bavor po Rjenici č. Recanici 1 ), vzhůru pak přes 
Karpaty, Slezsko, nynější Moravu a Cechy k Děvinu sasskému č . 
Magdeburku, do Lužice, Mišenska a dále. 

Veškeré krajiny tyto od jihu, od dardanské Moravy až na 
sever zvaly se u nejstarších historikův vůbec Celtika (KeXruř, u Re- 
kův), o niž Justin, Polyb, Diodor a j. svědectví vydávají. Celtica 
zvaly se proto, že od mnoha čeledí, jímž čelední o ti vévo- 
dili, obývány byly. Kdo byli tito čelední oti neb Celté? 

Moderní historici vydávají Celty za národ zvláštní, velmi roz- 
šířený, těkavý, vymřelý a neslávský, ale oni byli bez odporu 


1 ) Naši spisovatelé, nevědouce, ze Regniz č. Radianfcia jen prodloužené 
formy kořené ra = rjeka, reca řeka jsou, zovou řeku tuto nesprávně Hradniee. 




15 — 


slávští čel edici, za něž je také novějšího času prof. Obermůller 
v Berlině uznal. Jméno Celté nebylo totiž národní, neb se jim ho, 
jak také Strabo dosvědčuje, od jejich čeledické důstojnosti a moci 
vladařské („o t čeledi své voje vodi,“ dí zlomek prastaré básně) 
dostalo. Staroslávský název čeledíci objevuje se však v historii v roz- 
ličných formách. Staří spisovatelé, nemajíce pro zvuk č žádného 
znaku v písmě, kladli místo něho c, g, k, ck, ch, také q a tak 
nastaly formy: Chaldaei (čeledaji), nepochybně nejstarší, pak 
Herodótova Skolotoi (čeledi, jak tyto v staré Scytii píše), p ozději 
řecké Galatai, K el t a i (ěeledé) neb Keltoi (čeledi), Strabonova 
Kolduoi (správněji Koludoi ; čeledi), rímanské Celtae (čeledé) neb 
Cel tes (čeledíci), na severu Skaldi (čeledi) a Skaldri (celedari), 
nářečně proměnou širokého i v u také Kouadoi (Marek Aurel místo 
Koladoi, čeledi) a Quadi (místo Kladi, čeledi). N ěkdy nalézáme 
také formu Dis Celta (Otiš čeleda). Dio Cass. píše KsXtíxov ě-yvoí 
(celtica gens) a Kallimach KeXrot ótpcyivot Ttrávej (čeledíci jsou po- 
zdější Titanci, úplně Otičanci). Jinak zvali se také patriarehae, pa 
třes familiarum, dynastae, Barbaři (dle jiných forem Parrhaeberi, 
Hyperboraei), Huini (hebr. gojim), u Něm. Riesen, u nás bohové, 
obři, caři, knězi (knížata). 

Každá čeleď, onyž, jak se nadíti lze, během věkuv co do počtu 
členův více méně se rozmnožily a větší neb menší obvody zaujaly, 
byla původně a jistě drahně věkův samostatnou, neodvislou od 
druhých, leč kmenným příbuzenstvím jedna s druhou spřízněnou, 
až pak konečně se všechny dobrovolně v jeden celek sloučily a 
jméno mateřské vlasti podrževše, velikou spojenou říši působily, 
která se počasně v historii Istriania (říše podunajská), Magna 
Moravia (Msyálr, Mopggťac Const. Porph.), Magna Slavonia 
a doma Yelkomorava zvala. Naddunajskou Moravu zvali Říma- 
né, odtrhnuvše zádunajskou polovici od ní, Marcomania a Qua- 
di a, vůbec Suevia (Slávia), počasně také Regnum Vannia- 
num, a obyvatelstvo vesměs Barbaři, Celtes, Suevi, Marco- 
inani a Quadi. 

Začátek spojené této říše podunajské mizí v nedostihlé minu- 
losti, podobá se však, že vzmáhající se a samostatnost severoital- 
ských a alpických čeledí (Celtův) ohrožující nátlak výbojných Ří- 
manův první podnět ku společné obraně a ku společnému působení 
moravských Celtův zadal, Yýbojné roztahování se Římanův muselo 



záhy obavy severně od nich sedčvších kmenův vzbudiíi, které da- 
leko a široko ozvěny došly. Jako výpravy Brenošův z Grallie al- 
pické, jako Belovesova a Sigovesova z Grallie belgické, tak smě- 
řovaly také výpravy Cimbrův a Teutoncův z okolí Dánská a všechny 
pozdější proti zpupným Římanům, vzhůru k Alpám a později k 
Dunaji se deroucím a tamním národům porobou hrozícím. 

• Podobně pochopili také moravští čeledíci, vévodíce větším neb 
menším čeledím, obvodům č. krajinám, které během věkův se utvo- 
řily, nutnost společného jednání a smluvili se spolek na odboj uza- 
vřití a ze středu svého jednoho, jenžby primát ve spolku měl, ovšem 
toho nejmocnějšího, nejskušenějšího a neoblíbenějšího sobě vyvoliti, 
aby spolku se týkající záležitosti spravoval a v čas potřeby jejich 
vojenským velitelem a vůdcem byl . Toto důstojenství velkněžské 
zove Caesar u Celtů v v Grallii. slávským jménem vergob retům 
(vrchobratin, vrchobratství) 1 ) a zvolený slul vergob retuš (vrcho- 
bratuš), poněvadž od sobě rovných spolubratrův zvolen byl (Fra- 
ter a fratre renunciatus, Caes.). S jistotou můžeme říci, že 
již za Filipa, krále mácedonského, ok. 340 př. Kr. všechny jedno- 
tlivé moravské krajiny s čeledíky (knížaty) svými takto spolčeny 
byly. Tato spojená podunajská velříše, počasně většího neb men- 
šího objemu, když buď větší neb menší počet knížat s ní držel, 
trvala tedy nejméně od 340 př. Kr. až do rozpadu jejího 1. 907 po 
Kr., tedy 1247 let, a Šafařík připadl trochu pozdě na ni, když, 
jak později shledáme, první slávský stát za Sama (ok. 623 po Kr.) 
v Čechách najiti chtěl. 

Původní obyvatelstvo Velkomoravy. 

V původní, mateřské Moravě č. Dardanii slulo obyvatelstvo, 
ovšem z vícera čeledí sestávající, vesměs jako v Maloasii Dardané, 
a to ještě za Římanův. Později vymizelo jméno toto a obyvatelé 


l ) Caesarovo 3 lovo vergobretum vysvětluje se ovšem z celtiěinv, ale z té, 
které nikdy na světě nebylo a kterou sobě němeětí celtistě sami vymyslili, totiž 
nafeur — g o — breith (feur= Manit, go = zu, breith = ti-ericht), tedy muž 
ku Boudu, dle Zenssa brath ě. breth = judicium a vergobretns = exe- 
qnen s judicinm. Dle pravé celtiěinv siul vrclio — (vrcliuí) bratu 3, neb 
dle Caesara vergobretus, a rada jemu přidělená bratstvo, jehož C' » e s n r . 
neznaje nezvu celtick^ho neb nemohu jej napsali. senatus nazval. 


17 


zvali se všeobecně Moesi (bez nosovky — Oesi. Os i, prodl. Ose- 
res = Ošariei, zkus. Sereš, Serbi, Servi, Sorabi, Sirbini = Srbi, 
Srbini), vysílajíce osady výše k Dunaji. Dardané, jakožto Venetčané 
(Vendové), byli od počátku Slávy, jedním ze čtvera hlavních kme- 
nův velikého národa Ivanitův (Yenetův, Vindův, Indův), jejichž 
jméno se v Maloasii (Henetai, Eneti), v Europě na Adrii (Venetae), 
v rakouském Bitrozemí (Yini di), ve Svycku (lacus Venetus; Yin- 
di žkov . = Windischgan), v západní Gallii (Venedae, Caes.) a na 
Bel tu (Yenedae Plin. Tac.; m aře Yenedicum, sinus Indicus — Yin- 
dicus) hlásalo a dílem podnes (Yendové v Meklenburku a Pomořa - 
nech) hlásá, co zde blíže a šířeji rozbírati nemůžeme. Rozumí se 
tedy samo sebou, že také hned původní obyvatelstvo moesodardan- 
slcé čistě slávské (srbské) bez t oho nejmenšího cizokmenného živlu 
bylo, neb bylo eeltické (čeledické) a Celté (čeledi) byli všude Slávy . 

Panonské Moravy osadily z Dardanie příchozí hlavní čeledě 
Panoncův (Panones = Opanonci), 1 ) Ošův (Osi, Oseres Tac.) a 
Bojů v (Boji, Bojémi, Baemi). Že tito poslední až po řeku Enži 
a u hory Cetius (Kahlenberg) seděli, můžeme za pravdu přijmou- 
ti, jistota ale jest, že v okolí jezera Blatna (Balatona = Yelatona) 
domovali, neb Plinius píše: „Noricis iunguntur lacus Peiso 
(Blatno), desert a Bojorum, 2 ) a Strabo uvádí vícekráte ppušť 
Bo j ův (ipnjxíx tíiv Boíojv) 3 ). O Oších praví Tacit, že jejich panon- 
ská řeč dosvědčuje, že nebyli Germany, t. j. Scyty (Óudoslávy), 
proto že se Germani (z části) za kmen scytický považovali a jiné- 
ho (čudoslávského) nářečí a jiného původu a kmene byli, kdežto 
Panonci, Oši a Boji jazykem moravosrbským mluvili*) . 

Četné čeledě, zvláště Ošův a Bojův překročily v průběhu času 
Dunaj a osazovaly se v naddunajské Moravě po obou stranách re- 
ky Moravy, touto přesně od sebe odděleny, a totiž Oši po výclmdpí 
a Boji po západní straně její. Boji, 5 ) prodlouženě také Bojémi 

*) Že se také Opi, Opani, Opanonci (op = ot) zvali, důkaz toho jest, ze 
v nářečí starcuiierském podnes otec opa, opam č. opanj slově. Od nich pošlo 
jméno Panonia, úplně Opanonja. 

*) Hist. nat. 1. 3. c. 24. 

3 ) Strabo Geogr. 1. 5. a jinde. 

4 ) Yiz : Das slavische AJtgermanien, Brůnn 1882. 

5 ) Obermullerovi znamená jméno Boji pasáky krav! jest ale = abo- 
ji (ab, ahoj = otec) = otcové. 

? 








— 18 — 


(Bohémi, Baemi, Paemani, jak se již v Maloasii zvali) a Bojaři (Bo- 
joarii) zvaní, rozšiřovali se podle Dunaje k západu až do Bavor, 
a země tato dostala po nich jméno Bojoaria (Bavory), pak od 
Dunaje vzhůru po celé západní Moravě a přes hory českomoravské 
po celých nynějších Čechách, které po nich jména Bojémie(Bo- 
iohaemia, Boiohaemum, u ÍTěm. podnes Bohmen, u Ital. Boémia, 
u Franc. Bohéme, jen Maďaři vynalezli Czehorszag) nabyly. Pů- 
vodně a dlouho vyrozumívala se západní polovice Moravy též pode 
jménem Bojémie. Že se Boji ol severoč eských hor přes celou zá- 
padní Moravu až po Dunaj rozkládali, vychází ze zprávy Ptole- 
lemeje : „Loun a hýle (úplně Veluna hole, veliká hora, severo- 
české lesnaté pohoří), pod níž veliký národ Bojémův (Baí- 
p.oí) až po Dunaj domuje." Čechův tu původně nebylo. Po- 
bratřené srbské čeledě Lujův č. Lužův (Lygii) a Mišňanův 
(Myši, Moesi) a Y eletův (Yeltae) zalidnily Lužici (Lygia), Míšeňsko 
(Mysia, Moesia, Misnia) a Yeleté usedli na beltickém pomoří, dle 
nichž tamní moře b eltickým (veletickým; maře balticum, Baltík = 
Veletík, Belt = Yelet) pozváuo bylo. 

čeledě, usadivše se bezprostředně a oboustranně při řece Mo - 
ravě, jejíž jméno sobě z praaomova přinesly, až po pohoří sudecké 
(montes Sudeti Ptol.) 1 ), zvaly se p ozději vesměs Moravané (oby- 
vatelé na řece Moravě), Moriseni (Plin.) Marvingi (Ptol.) a 
Marsingi ě. Marsigni (Tac.). Tento přidává ku jménu tomu : 
„Marsigni sermone cultuque Sue vos referunt“ 2 ), tedy 
byli Moravané od počátku Svévy (Slávy). Dle nich nabylo středo - 
moravské pohoří podnešního svého jména Marsingův poboří, nyn í 
u Němcův Marsgebirge. 

Pod pohořím tímto, jehož Ptolemej místo hříběcí bory 3 ) pře- 
smykem Gabrita silva zove, usadili se mezi starším obyvatel- 
stvem o mnoho později, ale ještě před letopočtem křesťanským 
Markomani až po Dunaj, byvše od Římanův, když tito pod- 
dunajských krajin se zmocnili, z těchto vytlačeni (sub Gabrita 

*) Montes Sudeti mají to jméno od osady, Sudeo (Setzdorf,) zvané a v 
Slezsku v pohoří tomto ležící. 

2 ) Jiné formy jména toho jsou : Marcani, Margi, Margenses, Marahenses, Ma- 
řahabitae, Marharii, Marchani, Mařahani, Maravi, Moravi, Moravci, u Něm. Mahrer. 

3 ) Y listinách bývalého kláštera velehradského zove se pohoří toto vždy 
hříbecí hory (hřivy, Řípy, Rifle, Riphaei montes). 




19 — 


silva Marcomani, Ptol.), jak to později shledáme. 1 ) 

Oši, překročivše Dunaj, usazovali se, jak díno, po levém é. 
východním pobřeží řeky Moravy, rozkládajíce se až po Hron (Rjon), 
dílem až po Tisu, kde se čeledí getodáckých kmene scytického 
(čudického, čudoslávského) dotýkali, výše v Karpátech a Slezsku, 
kde je Olša a výše Odra od kmene Ijaského (polského) dělily, a přes 
Ratiboř až k Beltu. Y Skandii nalézáme je pode jménem Asi (Oši). 

Současně s Markomany dospěli do naddunajské Moravy a osa- 
dili se mezi daleko stkršími čeleděmi Ošův pod Karpaty tak zvaní 
Kvadi (sub Hercynio nemore Quadi, Ptol.). Ostatně rozbyto- 
vali se také v Karpátech a zasahovali až do Kvadska (Kladska). 
Brzy po nich zaniklo tu jméno Ošův, jejichž památka se ostatně 
podnes ve jméně slezského města Os o blaha neb nářečně Oso- 
bloga (ošův veloja, velosada, Osoblavia) zachovala. Yeškeré 
východomoravské obyvatelstvo slulo potom Římanům Quadi a země 
těchto Q.uadia. 

To bylo to původní a pozdější obyvatelstvo staré Yelkomo- 
ravy, ačkoliv jsme tu jen ty nejhlavnější čeledě dle jména vykázali. 

„Kdo nám poví, ptá se Zap v Kronice své, jakého plemene 
a národu byl první člověk, který pokrajní hory naší vlasti (české) 
překročil a kdo tu první ruky své vztáhl ku kácení stromů, aby 
na jich místě sídlo k obývání uspořádal P a bylo to zajisté již ně- 
kolik tisíc let před narozením Kristovým. Paměť lidská v tyto pra- 
doby našich vlastí nesáhá, a věčná, hustá mlha zakrývá a zahaluje 
jména prvních osadníkův jejich, jakož i jejich činy a osudy. Možná, 
že v naších českomoravských hvozdech nejeden pronárod cizí se vy- 
střídal a zahynul, možná také, že již tenkráte lidé kmene slávského 
v našich stranách přebývali (jak skutečně nejináče), vodám i horám 
první jména dali.“ 2 ) 

To mohl se dozvěděti, kdyby se byl starého Kosmy na to 
poptal, neb tento zachoval nám z pověstí, co se Bojémie dotýče, 
jednoho takového člověka z čeledě Bojův, od něho Boěm (Bojém, 


*) Jména Markomani a Moravani nejsou synonyma, jak to Sembera za - 
stává, proto že tito poslední pradávno již v Moravě seděli, nežli Markomané 
mezi ně přibyli. Potom se ovšem 8 oněmi v jeden národ sloučili Ostatně byli 

tohož kmene jako Moravané. 

2 ) Českomoravská kronika L str. 7. 


2 * 


— 20 — 


Bohém) zvaného. Celeda tento přivedl sem neli první, aspoň hlavní 
a četnou družinu svou bojskou, která se potom dle něho Boji (Bo- 
jémi, Bohémi, Bohemani, Baemi, Paemani) zvala. Pověst dí dále, 
že se s družinou svou osadil při hoře Ripu Krkonošův (Riphaei 
montes Corcontum), a máme zato, že Boem tak zvaný Ribe- 
col (Riphaeorum colonus, řipský čelan, čeledík, srvn. 
skotské clan) pozdějších pověstí jest. Řeč těchto Bojův č. Bojémův 
slově podnes bojémskou (bohmische Sprache) a tato byla od 
pravěku a jest podnes slávskou. Tu netřeba ani národnost Bojův 
blíže dovozovati. 

Z Kosinová popisu Boěma jde na jevo, že přišel do země po- 
sud pusté , pralesy a močály pokryté , obyvatelův úplně prosté, 
v kterou se bezbrannou rukou co majetek a budoucí vlast svou uvá- 
zal, poněvadž tu nebylo nikoho, kdo by mu byl odporoval. On neměl 
a nepotřeboval plukův vojenských, jaké se pozdějšímu Čechovi při- 
pisují, aby nový tento domov vybojovati musel, osadiv se v něm 
způsobem docela klidným; nutně potřeboval ale pracovníkův, rolní- 
kův a řemeslníkův, aby čeleď jeho brzy ze země těžiti a se živiti 
mohla. Takových přivedl také v družině své zajisté s sebou, neb 
jest to náhled velmi zpozdilý, nehistorický, že se pralidstvo europské 
vůbec z divochův, všech vědomostí prázných, po dlouhověkém se- 
motam těkání a kočování teprv jisté míry vzdělanosti samosamo 
dodělalo. Do Europy, tedy také do vlasti našich, vkročil každý osad- 
ník, tak jako nyní do Ameriky neb Austrálie, s nábytkem potřeb- 
ného vzdělání v průvodu svého kněze (knížete, čeledíka), jenž tu 
hned, přinesa s sebou také otcovské zákony na deskách, občanský 
pořádek, bohoslužbu a j. zavedl, pročež, co Kosmas o prvních oby- 
vatelích dále píše, že neznali obilí a vína, že se skromně zvěří a 
žaludem živili, lnu, plátna a košil neměli a jen v zimě v kožichy 
se odívali, konečně že mimo šípy, jichž jen proti zvěři užívali, 
jiná zbraň jim neznámou byla, jsou vesměs jalové básnické fráze, 
nebo vše to znali osadníci již v starší vlasti své a to vše donesli 
nejen do Bojémie, nýbrž i jinam s sebou. 

Podobně zpozdilý jest náhled Kalinův, že Češi (Bojémi) teprva 
na počátku 10. stol. po Kr. začali múry a zděné budovy stavětí, 
a že stavby, k nimž vápna neb hliny zapotřebí bylo, teprva v kře- 
sťanském věku nastaly ! Míní-li tu odlehlé, pohorské vesnice, v 
nichž příbytky ještě dnes zhusta z dřeva zbudovány jsou, má ovšem 


— 21 


pravdu, ale vůbec vypadalo to jináče, neb pojistivše sobě přede vším 
výživu a lecjaký prozatímní chatrný útulek, jali se Hned prvotní 
osadníci, jako všude jinde, tedy i v Moravě a Cechách hrad (věži, 
výsost), nejraději, byla-li poloha hornatá, na kopci stavětí, pročež 
pravda není, jak to někteří zastávají, že Staroslávi hradův svých 
výhradně na nížinách a při vodách zakládali. Řídili se dle stáva- 
jících okolností. Co jest skalních hradův v Moravě a Cechách! 
Kdo stavěl tyto, když tu mimo Slávy jiného lidu nebylo? Hrady 
tyto byly vesměs sídla čeledních otův, středem náboženství (sva- 
tyně) a sněmovny, v nichž se starostové (lechové, kmetí a vlády - 
ky) rozplozené čeledě ku poradám a soudům scházívali. Známo, 
že čeledíci spolu také obětníky (knězi, knížaty) a prostředníky mezi 
bohy a čeleděmi svými byli, pročež také bohoslužby vykonávali. 
Mnohé staré hrady krajin našich, ačkoliv jich větší část již v roz- 
valinách leží, pocházejí v základech svých z dob prvotního zalid- 


nování, a starý název jich kostel (koštiol, kaštyl, castellum). 


s nímž pojem chrámu spojujeme, potvrzuje, že hrady spolu také 


svatyněmi byly. Posvátnost a účel tento odňalo jim teprva křesťan - 
ství, ačkoliv nicméně ve všech hradech soukromné kaplice i potom 
zůstaly, jak takových podnes na stávajících ještě hradech nalézáme. 
Největší zpozdilosf jest jistítí, že zakládání skalných hradův v ze- 
mích našich teprva v 11. a 12. stol. a to přičiněním Němcův za- 
počalo, proto že tito za natčená století dále na zpět nevidějí. 

Náhled Šafaříků? o Bojích. 

Naproti nám vyvádí Šafařík Boje z Gallie, řka : „K víře po- 
dobno jest, že Bojové, v Čechách osedlí, byli oddíl oněch Gal- 
lův, oniž ok. 388 z Gallie pod Sigovesem do krajin 
hercynských byli vytáhli a v nich se rozbytovali. Po- 
zději jistá zmínka o velikém tomto národu pochází z oné doby, když 
Cimbrové a Teutoni na Itálii se obořili (ok. 113 př. Kr.), 0 nichž 
Posidon dle Strabona zaznamenal, že učinivše útok na Boje v 
lesích hercynských 1 ), od těchto poraženi a přes Dunaj ku Skordi- 


J ) Své v i nazývali svá pohoří vesměs horačiny, z čehož Římané Her- 
eyniae utvořili, místné také hořec, u Něm. podnes Harz, Harz wald. Tak 
vidíme, že i hory svědectví vydávají, že všude, kam Římané jméno Hercynia 
a Němci Harz kladou, Slávi seděli, od nichž ta jména pocházela. 


— 22 — 


skůru zahnáni byli, odkud obrátivše se k Tauriskůnr a Bojům v 
Bavořích, a spolčivše se s těmito, přes Tyrolsko do Itálie vpadli 
(101 př, Kr.), kdež ale od Maria a Katulla na hlavu byli potříni. 
V nešťastné válce Helvetův proti Caesarovi (58 př. Kr.) i Bojové, 
ač s velikou svou ztrátou, bojovali. Nedlouho potom mnohem větší 
pohroma uvalila se na Boje, na středním Dunaji a v Panonii used- 
lé ; totižto Boerebista, král getický, maje války své společníky 
Skordisky, jednokmencům svým nepříznivé, a chtěje všecky okolní 
národy vládě své podmaniti, stíhal vojnou Boje a spolčené s nimi 
Taurisky a sved ukrutnou bitvu nedaleko řeky, Patisus (Tisa) ře- 
čené, porazil je na hlavu a do konce, načež země jejich od Getův 
tak hrozně popleněna, že od té doby téměř za stó let nejinače, 
než pouští bojskou (deserta Bojorum) nazývána byla. 1 ) Ostatko- 
vé Bojův poražených ustoupili nepochybně do Cech, kamž 
nezdá se, že Boerebista je byl stíhal; ale síla jejich národní zem- 
dlená klesla, aniž potom se více zotaviti mohla. Od té doby Boji 
již nikoliv skutky válečnými, ale jen uměním pokojným, šetříce 
domácnosti a hospodářství, památku svou zachovali." 2 ) 

Boji č. Bojémi jsou v Čechách podnes a vykonali od věku 
Boerebisty na sta válečných činův. Oni nepřišli z Gallie tam, ný- 
brž teprva za Caesara od jezera blatenského do Gallie. V Gallii 
nebylo před Caesarem (58 př. Kr.) Bojův, tedy nemohli se Sigovc- 
sem (888 př. Kr.) do hvozdu horačinského a do Bojémie přijíti. 
Nechrne Caesara samého mluviti, proto že ho Šafařík vzhledem na 
Boje necitoval úplně, neuveda zprávu, že Helveti, když do Gallie 
vpadli, také Boje za spojence měli. Caesar dí: Boiosque, qui trans 
Rhenum incoluerant et in agrum Noricum transierant, Noreiamque 
oppugnaverant, receptos ad se socios sibi (Helvetii) adseiseunt." 3 ) 

Zde máme důkaz, že Boji Caesarovi původně a zastára za 
Rýnem, na východní straně jeho ze stanoviště jeho v Gallii, a to- 
tiž v Panonii hledati se musejí, kde také skutečně bytovali. Odtud 
vpadli do Noricka a oblehli město Noreju (Neumarkt v hořejším 
Štýrsku). Helveti přijali je za spojence k sobě a vpadli s nimi do 

l ) A zove 6e podnes tak, neb pusty uherské jsou tytéž kraje, jichž 
Boji obývali. 

Star. slov. str. 312. 

3 ) Caes. de bell. gall. 1. I. e. 5. 


— 23 — 


Gallie . Tuto důležitou zprávu o Bojích obešel Šafařík, myslíme, 
že zúmyslně, proto že hypotési jeho, že z Gallie do Bojémie 1. 3S8 
př. Kr. přišli, vyvracuje a udání, že Boerebistou rozplašení Boji 
do Bojémie se uchýlili, za nepravdivou vykazuje. Od jezera bla- 
tenského ze sousedství Noricka vytáhli Boji s Helvetv do Gallie. 
V dlouhé bitvě s Římany vpadli těmto do boku (láteře aperto) 
a ranili jich mnoho, byli ale přemoženi. Nyní teprv přijde, čehož 
Šafařík pro svou hypotési použil: „Bojům, osvědčivším se lidem 
udatným, dovolil (Caesar) na žádosť Novjodunuv, aby se mezi tě- 
mito usadili. Tito dali jim polnosti a postavili je potom na rovný 
s nimi stupeň práva a svobody. 111 ) Na jiném místě čteme: „Yercin- 
getoric odtáhl s vojskem svým k Biturigům a umínil sobě ua tahu 
tomto Gergovii, město Bojův, jichž Caesar tu byl osadil a Nov- 
jodunským přiloučil, dobývati“*). 

Z toho vidíme, že 1. 58 př. Kr. panonští Bojí v Gallii byli, 
pročež jest Šafařík na omylu, že jich Boerebista později přemohl. 
Bitva ta musela se spíše, asi ok. 60. př. Kr. přiboditi. Ov šem do- 
vídáme se také, když se Bojům pozemkův dostalo, že se potom 
rolnictvím zaměstnávali, nikoliv ale v Čechách, nýbrž v Gallii, 
nikoliv v Praze, nýbrž v Gergovii, pročež to: ale síla jejich 
národní zemdlená klesla, aniž potom se více zotaviti 
mohla, žádného důvodu nemá. Oni žili dle práv novjodunských 
a počet jejich nebyl tak veliký, jak se obyčejně udává, neb dle 
Caesara byl ve výkazích, staroceltickým písmem (Graecis literis 
Ca es.) psaných a u Helvetův náležených, pouze na 32000 udán. 3 ) 
Národ (vlastně vojsko s rodinami) tolik čítající není tak hrozný, 
co se ale Bojův bojémských dotýká, o těch dí Ptolemej, že byli 
národem velikým, od severočeských hor až po Dunaj rozloženým. 
Ačkolvěk se odvětě blatnopanonských Bojův a italských, neb i v 
Itálii bylo Bojův (mezi Pádem a Apeniny) z pole dějin vytratily, 
zůstala přece mohutná odvěť naddunajská, moravobojemská, kvě- 
toucí a mocnou, v národu moravočeském do dneška trvající. 


*) Boios, petentibus Aeduia, quod egregia virtnte erant cogniti, ut in 
fiuibus suis conlocarent, eoncesait; quibus illi agros dederant, quosque postea 
in párem iuris libertatisque conditionem, ut psi erant, receperunt. De bell. 
gall. 1. I. c. 25 . 

*) Ibid. 1. YH. c. 9. 

3 ) Ibid. 1. I. c. 29. 




— 24 


Jako mnozí Boje za národ celtiký a nejstarší v Bojémii. od- 
vozujíce je od Gallův Sigovesových, vydávají, tak odvozuje zase 
Westenrieder nynější německé obyvatelstvo v Bavořích od Bojův 
bojémských, dodávaje, že tam od Římanův ok. 8. př. Kr. z Bojé- 
mie pozváni byli. Tu prý vystavěli Bojodurum (Passov) a zvali se 
od Franckého slova bois (les; a j ! tedy se již př. Kr., před Fran- 
ky, v Gallii francousky mluvilo ?) B o a r e n (tedy lesňáci č. lesní- 
ci?) 2 ). Jiní zase pravěji, že je Marobud z Bojémie do Bavor vyhnal. 
Tak rozličné jsou náhledy o Bojích , u jednoho jsou Sigovesoví 
Gallocelté, u druhého Kěmei, u třetího vypuzenci. Všecko němec- 
ké pletky ! Bojaři (Bojoarii) jest, jak díno, pouze prodloužená a 
sesilená forma jména Boji a tito, nářečně Bojaři zvaní, seděli od 
počátku v Bavořích, jsouce s Boji panonskými a moravobojemskv- 
mi tohož původu a tétéž národnosti a šeději tam, nyní ovšem po- 
němčení, podnes. Kdo nepozná v Bavoranoch, uváživ jejich těles - 
nost, povaha a obyčeje, staré Svévy (Slávy)? Že O, Bchmeller 8 ) 
v ba~vorské němčině slávštinu vystopoval, překvapuje nás pramálo 
a není dosti rázným důkazem pro převrhnutí se Bavořanův ze Slá- 
vův na Kemce, neb celá němčina hemží se jen kořeny slávskými, 
o čemž se každý, kdo některý německý slovník trochu pozorně 
projde, přesvědčiti může. Němci obcovali dlouho, dle historie od 
5 8. př. Kr. s germánskými Slávy a mohli tedy značnou zásobu 
slávských slov sobě přisobiti a do své původní němčiny vpašovati. 
Tím méně třeba se diviti, povážíme-li historickou skutečnost, že 
obyvatelstvo nynějšího Kěmecka z větší části poněmčené Slávstvo 
jest, že se v němčině živel s lávštiny zhusta ozývá. Vlastnost něm- 
činy různí se od starších řečí europských, tedy také od slávštiny, 
pouze zvláštními koncovkami, skloňováním a slohem. Že němčina 
původně velmi chudá na významy byla, dovozuje to bezpočeíné 
množství složených slov, jako na př. Viehstall (chlév), Pferdestáll 
(konírna), Kuhstall (kravárna), Galtviehstall (jalovárna), Ochsenstall 
(volárna), Schafstall (ovčírna), Schweinstall (svinec), Hundestal! (psi- 
nec), Huhnerstall (kůrník), Maststall (kramík), a k tomu jest Stali 
slávské stáj. 

Šafařík pokračuje o Bojích: „Květoucí stav jejich domácích 
věcí pobídnul bezpochyby krále markomanského Marobuda, muže 


! ) Gíesch. von Baiern. S. 14. 

*) Bairisches 'Wórterbuch. Stuttgart 1327. 









— 25 — 


ducha vysokého a žádostivého vlády, aby zemi jejich panství své- 
mu podrobil, který udeřiv na ně asi 1. 12 př. Kr., bez velikého ná- 
silí je přemohl a sobě podmanil. “ 

Nikoliv květoucí stav domácnosti jejich pohnul Marobuda, aby 
je sobě područil, protože známo o něm, že bez ohledů takových i 
mnohé jiné národy a krajiny dílem zbraní, dílem smlouvami k sobě 
připoutal, chtě se co do moci Římanům vyrovnati, jak o tom po 
zději v dotýčném článku čisti budeme. On byl, jako děda jeho, 
králem Svévův moravobojských, a potlačil a vypudil pouze jednu 
dynastii bojskou, která se mu poddati nechtěla, jak i o tom na 
svém místě řeč bude. 

Šafařík končí pojednání své o Bojích takto : „Avšak zde i 
onde, dostávše se v poddanství Němcův (míní Markomany), náro- 
du toho času náramně se rozmáhajícího, naposledy národnost svou 
potratili a jazyk i mravy panovníkův svých přijali. (Tu nám mohl 
Šafařík sděliti, jaké národnosti a jakého jazyka Boji byli). Zajisté 
ostatkové Bojův na Dunaji, ještě za časův Attilových pod jménem 
Bojskův připomínaní, s německými obyvateli Bavorska v jeden 
národ srostli. “ 

Kdyby pravda bylo, že Markomané Němci, o nichž tehdáž 
co národu ještě ani řeči nebylo, byli a Boje v Bojemii sobě pod- 
manili, byli by se tito poněmčiti museli, oni však zachovali svou 
Dárodnosť a mluvu (bojemskou, bohmische Sprache) podnes. Ze se 
Bojové v Grallii na Franky převrhli, jakož se osady jejich v Ba- 
vóřích poněmčili, jest jistota, to však nestalo se za Markomanův, 
nýbrž v běžícím tisíciletí. 

„Že by Boji, dí konečně, od Markomanův potlačeni jsouce, 
za Tatry se byli vystěhovali, jak někteří zato mají, není věc prav- 
divá: tam zajisté Celté pod rozličnými jmény dříve se vyskytují. 
To však dobře možno jest, že nynější Yalaši v hornatinách Mora- 
vy jsou poslovanění potomci Bojův, anebo raději směs 
Celtův (Ylachův) a Slávův ttl ). Ovšem jest to lež, že od Marko- 
manův potlačení Boji za Karpaty se vystěhovali, neb v hornati- 
nách Moravy nebylo od počátku, ani kdy později Bojův. Tito zů- 
stali, kde seděli, jako jiní národové, jichž byl Marobud pod vládu 


l ) Palacký má též moravoslezské Valachy za poslávštěné potomky sta- 
rých Bojův. 


— 26 — 


svou dostal. Neslávských Celtův (čeledův) nebylo též nikde; pročež 
nejsou také moravoslezští Valaši poslávštění potomci Bojův, ani 
směs Celtův a Slávův (tautol. == Slávův a Slávův), nýbrž od pů- 
vodu čistě slávská odvěť Valachův dolno dunajských , která svůj 
původní jazyk do dneška zachovala, an naproti jejich dolnodunajští 
soukmenovci osadami římanskými od císaře Trajana (ok. 105 po 
Kr.) mezi nimi založenými, se na polo poromančili neb na Rumuny 
převrhli, ačkoliv v mluvě své téměř polovici slávštiny podrželi. Ať 
se nám řekne, kdy se mohli domněle neslávští Celtoboji neb Va- 
laši poslávštiti? Asi když Slávi dle Šafaříka ok. 500 po Kr. sem při- 
táhli ? Za několik století nezmění národ své národnosti a řeči tak, 
aby stará úplně zanikla. Kdyžto tu neslávští Celté nanejméň asi 
2000 let přebývali, byla by se přece nějaká stopa neslávštiny ve 
jmenách některé hory, řeky neb vesnice udržela, neb v řeči ny- 
nějších Valachův aspoň některá neslávská slova zachovala, ale ja- 
kož od osazení svého veskrze ryzí Slávi jsou, t t ak jsou tvářnosť a 
ráz celé jejich země od Visly až ku Brumovu v jihovýchodní Mo- 
ravě, jakož jména hor, řek, vesnic, hradův a měst veskrze čistě 
slávská. U pramenův Visly, kterou pode jménem Visula Pomp. Me- 
la znal, jest všecko ryze slávské i jméno její, třebať se Dobrovské- 
mu zdálo, že cizojazyčné, když pravil: „Někdy jsem i sám za to 
měl, že Slávi již v 1. stol. na Visle bydleli, ale nyní již jméno 
Visla neodvozují od slávského vise ti, nýbrž od cizího is, vis, t. 
voda.“ Přáli bychom sobě se dozvěděti, z které řeči slovo to po- 
chází, snad z maďarského viz = voda? Ale Maďaři přišli sem 
teprv v 9. stol., když Visla dávno již jméno své měla. Kdyby Vis- 
la jméno cizojazyčné bylo, musela by také jméno Vislice, Vislík, 
jak se ves na zřídle Visly, od níž tato svého jména nabyla, zove, 
též cizími býti. Ovšem jest odvod jména Visla od viseti nepodaře- 
ný. 1 ) Jména hor: Kamenná, Beranja, Kobyla, Polednja, Babji gora, 
Vrůžná, Radhošť, měst: Meziříčí, Vsetín, Klobouky, Brumov, a řek: 
Olša, Ostravica, Lomná, Bečva, Bystřice a j. jsou přece vesměs 
slávská a hned od té doby, když poprvé nastala. 2 ) 

*) Visla slula původně Veselá (Visula u Mely), jak se také ve Vestfalíoh 
jedna řeka Veselá (něm. Vesel) zove. 

2 ) Šafařík užívá veskrze jména Tatry místo názvu Karpaty dle své do- 
mněnky: „Přespolní a porouchaná forma Karpaty, ačkoliv v knihách, od Slá- 
vův sepsaných, již vůbec panuje, obecnému lidu slávskému na prosto neznáma 


— 27 — 


Doba původního přibytí osadníkův do Morav. 

Ovšem nelze určitě dobu tuto pojistiti, netřeba však pochybo- 
vati, že se prvopočátky osazování krajin těchto do věku 2500 — 
2000 př. kr. na základě následujících dát položití mohou. 

Historicky pojištěno jest, že Mojžíš (ob. 1500 př. Kr.), na ně- 
hož se co nejstaršího pro nás dějepisce odvolali můžeme, eston- 
skobeltický jantar (elektron) a kassiturský (britanský) cín v Egyp- 
tě znal. 1 ) Dle Hiady měl o obojím známost Homér z času před 
pádem Troje (1181). Z toho vychází, že břehy Beltu a Britanie 
již dávno před Mojžíšem a Homérem obydleny a natčené látky od- 
tud do světa vyváženy býti musely. V Britanii muselo se již ru- 
dařství a tavení rudy provozovali, a beltičtí Pomořané museli jan- 
tar sbírali, oboje pak muselo ve světovou známost a do obchodu 
přivedeno býti. Známo též, že Argonauta Jason z Kolchidy, nyněj- 
ší Mingrelie, dílem po Dunaji a Kulpě, dílem po suchu do moře 
jaderského se dostal, tedy šla obchodnická cesta přes moře černé 
a po Dunaji již před 1220 př. Kr. do střední Europy a Moravy 
musely tedy též již obydleny býti. Hesiod znal ok. 1000 př. Kr. 
hory karpatské (chorvatské), v nichž již Chorvaté seděti museli, 
a Herodot z prastarých časův kupeckou cestu od severních Hy- 
perboreův přes národy Scytův k moři jaderskému, pak na ostrov 
Tenoš a dále, po níž se prvotiny výrob hospodářskopřírodních, 
Apollinovi v oběí posílány, do svatyně na ostrově Delošu dodáva- 
ly. Pojištěno též, že obchod s oblíbeným a co zlato ceněným jan- 
tarem od Yisly nejen po moři, nýbrž také přes Kališ (Calisia), Ca- k 
rotín (Carrhodunum, Krakov), Celemancii, Kamunt a odtud přes 
Aquileji do Itálie až do Říma, neb po Dunaji a černém moři do 
Asie a jinam dávno př. Kr. se prováděl. Aristoteles znal posvátnou 


jest. Poláci je jmenují Gory a Tatry, Slováci Tatry, Rusňané Tatry a Horby. 1 ' 
Star. sl. str. 395. — Bodej viděl jak tě živ kterého obyvatele Karpat a bodej 
sám v nich cestoval, aby se byl tamního lidn tázal, kterak ty hory jmenuje. 
Lid polský zove je vesměs Karpaty, pcuze tu nejvyšší a nejkratší část jejich 
(Krivana) Tatry. Jiné části mají zase zvláštní jména. Karpaty jsou pozvány dle 
Karpův (Charvátův) v nich bytovavšíeh. Když již Hesiod ok. 1000 př. Kr. na? e 
Karpaty znal, museli Karpi č. Charváti tehdáž již v nich bytovati. 

*) Jantar nazývá Mojž. mar. dror (myrra drorská) dle beltických Be- 
dariuv (Bejdarův, plavc&v) tak zvaný a v chrámech Pobeltičanfi dávno před 
Mojž. ku kadění ě. čadění užívaný. 


28 — 


| (heraklejskou) cestu kupeckou z Itálie přes Celty (podunajské), 
| Ibery (Bavory) a Celtolygy (Lužičany) po Belt; Ephor řeku Labe 
j a obchod po ní až k moři. Z Plinia víme, že Scytie hraničila s 
Germanií a že Scvté zde národem prastarým byli. Herodot věděl, 
že obyvatelé Panonie včelařstvím se zabývají, ač tomu nedůvěřo- 
val, proto že prý ostrá povětrnost sotva dovoluje, aby včely zde 
zimu přetrpěly. On znal moře beltické i atlanstké, nevěděl jen, kte- 
rak se moře tato spolu spojují. Pytheáš, námořník z Massilie (Mar- 
seille) nalezl 350 př. Kr. kraje při moři germánském a beltickém 
dobře vzdělány a obsety, dodávaje, že obyvatelé zdejší stodoly ma- 
jí, co mu proto nápadné bylo, že hospodáři na jihu Gallie stodol 
nepotřebovali. Pověsti škandické vědí, že krajiny pobeltické ve vel - 
mi starém věku obydleny byly, a jak ze všeho na jevo jde, od lidu 
venetského (vindického), jenž se nyní slávským zove, neb Plinius, 
Tacit a j. znali na pomoří beltickém Yenedy (Vendy). 

Dle dávodův těchto není pražádné pochybnosti, že se také 
osazování Morav Slávy do věku, jehož jsme svrchu udali, položití 
musí. Tu jsme ale daleko od sebe s Šafaříkem, jenž co do příchodu 
Y endův č. Slávův do krajin těchto píše : 

„To jediné, soudíc podle zjevného příbuzenství jedněch i dru- 
hých (Moravanův a Slovákův) s národem českým, nebezdůvodně 
za pravé přijíti můžeme, že v oné době, když Češi do Bojehému 
se přistěhovali (451 — 495 po Kr.) i Moravané a Slováci, vystou- 
pivše z tatranského Bělochorvatska, nevědomo z kterého okolí, 
hlouběji k jihozápadu, poříčím Moravy, Yáhu a Hronu až k samé- 
mu Dunaji sestoupivše, uprázněná od Rugův (487), Herulův 
(495) a Gepidův místa brannou rukou zaujali. Dalšímu jich 
šíření se přes Dunaj zabraňovali Lombardi, jimž Panonie (548) od 
císaře Justiniana postoupena byla, po jejich pak odstěhování do 
Ylach (568) horší předchůdcův jejich podmanitelé a násilníci Ava- 
ři byli. ul ) 

Že ani Slováci, ani Moravané, ba ani češi z Yelochorvátska 
tatranského nevyšli, jest nade vši pochybnost vyvýšeno. Již Plinius, 
Tacit a Ptolemej znali Moriseny, Marsingy či Marvingv (Moravin- 
k v č. Moravany), tedy byli jistotně pradávno př. Kr. v Moravě. 
Rádi bychom věděli, proti komu bojovali, když lidupráznou zemi 


v ) Star. ?1. ?fcr. 797. 








— 29 — 


zaujali? Orbu, řemesla, rudařství, tavení kovův, hudbu a d. znali 
Dardané hned v Maloasii, psané zákony přinesl, jak známo, leeh 
čech ze staré Ylachie s sebou do žírné vlasti: jisto tedy, že i Pa- 
nonci, Oši, Boji a jiné čeledě vše ty věci s sebou přinesli. Oni 
byli zde prvožilci, oním lidem, jenž pralesy vykučoval, močály vy - 
sušil, polnosti zařídil a vzdělal, dvory, vesnice, krady a města založil. 
Vše to nalezli zde Římané. Těmto chutnalo již dobré slávské pivo. 

Dardané dolovali na zlato, a Plinius píše, že Římané nepo- 
třebují zlata ze Scytie asiatské, protože dostatek dardanského, 
dostávají. Ovocné stromy, květiny rozmanitých druhův, mnohé lé- 
kářské a kuchyňské rostliny, víno, obilí, řepu, ředkev, melony 
dýně, okurky a j., vše co se zde od přírody nerodilo, přinesli dílem 
s sebou z Trojanska, jak se krok po kroku až k hoře Sáru osa- 
zovali, dílem dostávali to po moři černém a Dunaji z Pontu. V 
Moeso-Dardanii rodily se dle Plinia největší okůrky, výborné fiky 
a jiné ovocné druhy. Slivovice (líh ze slívek) jest prastarý vynález 
Slávův těchto a vyrábí se tu podnes. Medek (/rádo?), Pliniovi a 
Priskovi známý, byl zde doma. 

Tak přinesli již pravěci čeledíci vlaský ořech (nux juglans, 
Wallnuss, walsche Huss) k nám. Jméno vlaský, Wall, vralsche, 
neznamená, jak se za to má, italský, nýbrž v e 1 a s k ý, jak ořech 
tento po Velaších (Veletech, velikých otech) oniž ho vypěstovali 
a do Evropy přinesli, pozván byl. Švestky (Zwetschken, pruna 
sebasta č. sebastica) byly od města Sebastie na řece Halyši v 
Pontu sem přinešeny. Dobytka bylo zde již v nejstarší době hoj- 
nost, hovězího, koní, ovec i černého. Že se tu černý dobytek ža- 
ludem a bukvicí krmil, o tom psal již Plinius. Vinařství pěstovalo 
se dávno před Římany a víno obětovalo se zde Bacchovi, jako v 
Trácii, Dacii a Scytii, již v prašedém věku. Právě Římané zapo- 
věděli v Poddunaji, jako v Gallii pěstování vína, snad aby oby- 
vatelstvo nezbujnělo a jim neodbojovalo, co se teprv po Pliniovi 
státi muselo, neb tento znal panonská a galická vína. O císaři 
Probovi píše Eutrop: „Galliím a Panoncům dovolil vinice míti a 
nechal u Srjema] horu Almu a zlatonosnou horu u hořejší Moesie 
od vojska révami vysázeti, jichž obyvatelům ku pěstování odevzdal." 
Z toho vidí se, že byl zákaz v krajinách těchto vinohrady zaklá- 
dati a pěstovati a že teprv císař Probus (276 — 282) jej zase zrušil. 




30 — 


Žeby posady římské bez donucení byly rolnictví a vinařství zavá- 
děly, není pravda, neb právě proto, že Probus na nadřečených 
horách vojsku vinic zakládati nařidil, byl od něho v Sirmium (Srjemě) 
zabit. 

Původní vláda Moravanův byla, jako všude jinde u Celtův, 
éeledická, a proto že se čeledíci také kněži č. bohové zvali, 
slula též knězo- neb boho vláda (theocratia) po zákonusvatu, 
jehož každý čeladík ze svého staršího domova s sebou přinesl tam, 
kdekolvěk se s družinou svou osadil a dle něhož čeledíci neb bo- 
hové „čeledím svým vévodili, muži pásli a ženy ruby strojily; 
když pak hlava čeledína do hrobu klesla, tu děti všechny dědinou 
v jedno vládly, vládyku sobě z rodu vyberouce, jenž v sněmy 
. slavné s kmety, lechy a vládykami chodil." Tak žili také v Mo- 
ravách a množili se na nejméně 2000 let, ačkoliv starověk této 
podunajské Celtiky v neprůhlednou temnotu zahalen jest, z jejíž 
dějin nám pranic povědomo není až do věku krále macedonského 
Filipa (okr. 340 př. Kr.) Tekdáž stíhali podunajští Celté, také 
Istriané (Podunajci) zvaní, východní sousedy své Getodáky vojnou. 
Král těchto zval se Aetheas (Otjáš) a tento obrátil se na Filipa, 
o pomoc, neb se čte : „Toho času vládl Getům, národu čudskému 
Otjáš, jenž jsa válkou Podunajcův stíhán, Filipa o pomoc žádal, 
slibiv mu, že jej za vlastního přijme (spe adoptionis facta), při- 
spěje-Ii sklíčeným Getům lj;u pomoci." *) 

Okolo 336 př. Kr. vpadl zase Filipův syn, král Alexander 
V el., přes hory haemské (Balkan) výbojně do krajin předhaemských 
a potom přes Dunaj do Dacie, aby prý se chlubiti mohl, že nej- 
větší řeku Europy na vzdor bránícím mu a nejzuřivějším národům 
překročil, a stíhal krále dackéko Syrma válkou, tak že tento na 
ostrov Peuce v Dunaji utéci musel. Tu přišli k Alexandrovi vy- 
slanci z podunajské Celtiky, tedy z krajin moravských, a poučili 
odvážlivého mladého krále vážnou odpovědí, že dále odvážiti se 
se radno není. Když totiž se jich Alexander tázal, čeho se na světě 
strachují nejvíce, maje za to, že jeho jmenovati budou, jakoby jím 
jméno jeho nejvíce strachu nahánělo, odpověděli chladně: „Nej- 
více se bojíme, aby někdy nebe na nás nespadlo." 
Zaražen tak hrdou odpovědí, uzavřel s nimi hned přátelskou smlouvu, 


*) Suppl. in Q. Curt. L. 1. 


— 31 — 


jak ji sami míri chtěli, a odpraviv je, pravil k družině své : „Tito 
Celtě jsou předce jen hrubí lidé®. Kato odtáhl bez boje 
nazpět. *) 

Okolo 175 př. Kr. zamýšlel zase macedonský král, Filip III., 
Dardany na řece Hargu (srbské Moravě), aby se těchto nebezpeč- 
ných sousedův zbavil, vyhubiti. K tomu konci najal sobě na ně 
Bastarnův, národ nedaleko Dněstra seděvší. Úmysl tento byl vsak 
předčasnou smrtí jeho zmařen. 2 ) 

Do moci římské dostala se dardanská Morava vítězstvím řím- 
ského vůdce C. Skribonia Curiona ok. 80 př. Kr., v níž až do roz- 
padu západořímské říše zůstala. 3 ) 


Pravlast! Čechův a příchod jejich do Bojéuiie. 


Příchod Čechův do Bojémie jest docela rozdílný od příchodu 
původních osadníkův bojoslavských; onino jsou mladší a tito mno- 
hými věky je předcházející. Napověděli jsme již, že Šafařík od- 
jinud, nežli my, Čechy (míní jménem tím veškeré Slávy v nyněj- 
ších Čechách) vyvádí; kde tedy byla pravá kolébka jejich? 

Dle Dalimila přišel Čech s družinou svou z Chorvat, země 
v starém Srbsku, do svévské Bojémie. Dále praví, že šestero 
bratří s sebou měl a lechem v Chorvatech byl, odkud, dočiniv se 
mužobojství, do Bojémie se přenesl. U pozdějších Čechův udržela 
se památka, že s pluky vojenskými, aniž jej doprovázeli, a mno- 
hými vlády kami, mezi nimiž také rod Tetvy Popela byl, „v sieže 
žírné vlasti přes tři řeky* došel, přinesa s sebou zákon svátý (desky 
pravdodatné) ■ Když Čech také psané zákony do Cech přinesl, , 
musel ze země občansky dobře uspořádané přiliti a Srbochorvaté 
museli již dávno písmo znáti. O Dardanech trojanských víme z j 
Homéra a Plinia, že králové jejich již před pádem Troje v písmě 
vyučen í a zběhlí byli a písmo toto přinesly osady z Dardanic fry- 
gické do Dardanie evropské č. srbské. Písmo toto nebylo jiné, leč 
původní kyriliea č. glagolica, která se také do Seytie (Ruska) , 
Řecka, Tracie, Itálie, ba do celé Evropy dostala, z níž sobě potom 
během věkův každý národ zvláštní, ač ne velice od původního 






') Suppl in Q. Curt. 1. 1. 
*) Livii hiát. 1. 10. c. 57. 
*) Sext. Ruf. Brev. 57. 









rozdílné písmo vypěstoval. Cicero potvrzuje, ž e Fryčan Herakles 
písmo frygické (alphabetum phrygicum) vyna lezl, ačkoliv jisto jest, 
že je pouze odjinud do Frygie done sl, když se tam s čeledí svou 
dostěhoval a osadil. 

U Půlka vy čteme: „Bvl jeden člověk v Charvátech, jménem 
Cech, jenžto pro vraždu nad jedním znamenitým pánem učiněnou, 
z těch krajin charvatské země postoupiv i s bratřími a tovaryš- 
stvem svým, bral se hledat sobě vlasti nové, v níž by bezpečně 
žiti mokl. A tak z místa na místo bera se až k Dunaji a pak 
bral se jest do té vlasti, ježto nyní Cechy šlovou česky, a německy 
Bóbmen. Bohemia latině se dí a slovanský Cechy, takž od prv- 
ního bydlitele Čecha nazvána jest Cechy tato země.“ — 
Zřejmo, že Pulkava smíchal Čechy s Bojémií a Čecha s Kosinovým 
Bojémem, pravým prvním historickým bydlitelem v 
Bojemii. 

Dobner vyvádí Cechy bezprostředně z Asie od moře černého, 
za důvod bera, že tam jakás čeleď, Zygi zvaná, bytovala a že 
Češi dle této se zvali, načež mu ale Pelcl odvětil, že čeleď Zygův 
nebyla slávskou, nýbrž tatarskou, a že jazyka slávského neužívala. 
Češi mají jistotně to jméno po knězi svém Cechu. 

KyDější země česká byla již dlouhé věky obydlena, nežli 
tento do ní přibyl. Co se letopočtu, kdy totiž Čech s družstvem 
svým do ní přibyti měl, dotýká, ten jest již neshodou svou úplně 
pochybný. Yůbec klade se příchod jeho do věku křesťanského. 
Adam z Veleslavína a Paprocký udávají 280, Kromer a Balbín 
300, Chytreus 309,. Jordán 374, Karion 450, Spangenberg 451, 
Šafařík 451 — 495, Yelser 455, Matouš ze Sudetů 457, Pubička 480. 
Dobner praví: Saeculum quintum exspirans, sexťum 
ordiens statuo, a Pelcl píše: Mám za to, že se hrubě ne- 
chybí, když se 1. P. 500 položí. Dobrovský a Grane položili 
též beze všech důvodův příchod Čechův na 500 a jiní ještě do 
jiných dob, jako Vapovius na 550, Blond na 600, Laz na 611, 
Kuthen, Bořka a Lupáč na 637 — 639, Hájek na 644, Kalvis pak 
konečně na 645. Koho může taková nejistota a neshoda spokojiti? 

Všecky tyto doby odporují poměrům tehdejším vzhledem na 
křesťanství, neb kdyby Čech v kterékoliv z nich z Chorvat do 
Bojémie byl přibyl, byl by sem již co hotový křesťan neb aspoň 
s kristověrou seznámen přišel. Známoť, že se tato hned v prvním 



— 33 — 


století všude v jižnější Evropě, v celé říši římské až po Dunaj 
a částečně i nad Dunajem v naší nynější vlasti znamenitě byla 
rozmohla. Že ss. Petr a Pavel s pomocníky svými v Moravách 
apoštolovali, jest dokázáno, jak to také o Pavlovi ruský Nest or 
potvrzuje *). Sv- Andronik (Ondřej), spoluapoštol Pavlův, založil 
biskupství srjemské (Sirmium), kde se prvním biskupem stal. Ok. 
70 po Kr. učil sv. Domin v Dalmácii, m aje v Saloně sídlo biskupské. 
Y Siseku, městě v Chorvatech na Savě, tedy v Cechově domovině, 
byl sv. Quirin ok. 260 bisku em. Cech však přišel co ryzí pohan 
i s rodino u a celým družstvem svým do Bojémie a dlouhé věkv 
po něm nevědělo se tam ještě nic o křesťanství, tedy musel sem 
o mnoho spíše, ještě za věku předkřesťanského přijíti. K tomu 
musíme připomenouti, že dávno již př. Kr. v jižních trákoillyrských 
krajinách, k nimž i vlast Čechova náležela, Římané svrchovanými 
pány byli a že změněné politické poměry a snad utracená svoboda 
Čecha k tomu příměti mohly, aby domov svůj opustil a se ku 
svým naddunajským sourodákům daleko od Římanův přesídlil. Dle 
zdání našeho souvisí příchod Čechův s Krokem, o němž co nej- 
dříve jednati budeme. Dle všeho požádal Čech tehdejšího velkněze 
moravského, Kroka, snad známého a přítele svého, aby mu bez- 
pečného útulku dopřál, a tento vykázal mu v severnější Bojémii 
knížetství, které se později vévodství české a ještě později, 
až se tu Praha založila, pražské zvalo. To byla ta původní 
země česká, neboli Cechy, po Čechovi tak pozvané, nad nimiž 
ještě sv. Yácslav co vévoda země české panoval. 

O tom měl Šafařík docela jiné náhledy a pronesl se o pří- 
chodu Čechův (míní tu Slávy celé nynější země a nikoliv jen Čecha 
s družinou jeho) následovně: „Kterého času, z které původní vlasti 
a jakými cestami i způsoby slávští češi do Bojohému se přestě- 
hovali, o tom nejednostejná jsou učených skoumatelův zdání, aniž 
to při věci, která nikoliv na zjevných výpovědích souvěkých svědků, 
nýbrž pouze na umělém výkladu veškerého dějinstva, na 
kritickém rozboru, současuých zběhlostí a okolnosti se zakládá, 
jinak býti nemůže. Pročež i my, neztužujíce sebe nadějí dosažením 

*) Tjemže (Macedoniím) slovjensku jazyku učitel jest Andronik apoštol; 
v Moravy bo chodili apoštol Pavel, učil tu; tu bo jestlljurik, jegoše dochodil 
apoštol Pavel; tu bo bješe Slovjene prvoje. tjemže i slovjensku jazyku učitel 
jest Pavel. 


3 




— 34 — 


názorné jistoty tam, kde jí' dosíci pro nedostatek výslovných svě- 
dectví na prosto nelze, přestáváme na vyšetření toho, co s dobrým 
vědomím a základem přijití lze za nejprůvodnější a pravdě nejpo- 
dobnější (Parturiunt montes — ■). Že Češi teprva po pádu a 
vyhynutí Markomanův do Bojohému vstoupili, věc 
jistá a ode všech soudných historikův za takovou 
uznána j e s t . (nascitur ridiculus mus), ohledem však na zevrub- 
nější určení času hlasy jejich semotam (mezi 450 — 644) se klátí. 
Povážíme-li nic méně, že o Markomanech, již před 400 od 
Hunův přemožených a v poddanost uvedených, potomně 
pak 450 od Attily, jehož hlavní vojsko skrze Čechy táhlo, spolu 
s jinými Němci do Gallie potažených, po 450 žádné v Bojo- 
hému více zmínky není, naproti tomu pak 495, když poražení od 
Lombardův na Dunaji a v Moravě Heruli skrze Cechy a poříčím 
Labe do Dánská se stěhovali, země tato již od Slávův byla za- 
ujata, nebudeme se váhati, přibytí Čechův do Bojohému mezi 
451 — 495 položití, zvláště any všecky jiné okolnosti s tímto vy- 
měřeným časem nejlépe se srovnávají". 

Během tedy 44 let byla Bojémie plna Slávův, dle Šafaříka 
Čechův. Div divoucí! Pohříchu nebylo však Markomanův v Cechách 
nikdy (sub G a b r i t a silva Marcomani Pto 1.). Když Šafařík 
za to má, že přibytí Čechův do Bojémie po vyhynutí Markoma- 
nův věcí pojištěnou a ode všech soudných historikův za takovou 
uznanou jest, tedy patřejí Nestor, Kosmas, Kodycil, "Veleslavín, 
Balbín, Jordán a j. mezi nesoudné dějináře, položivše příchod onen 
dílem do věku nejstaršího, dílem před vypuzení Markomanův. 
— Šafařík píše dále : 

„Tažení neskrocené zběře Hunův a jejich společníkův do Gallie, 
nad to pak více zpáteční útěk jejich po nešťastné bitvě na poli 
katalaunském (451) nepochybně konečnou záhubu přinesly již dávno 
zemdleným a ztenčeným Markomanům, kteří ubíhajíce jha hunského, 
k ostatním Němcům se vystěhovali. Touž dobou šířící se od 
východu na západ, od Yisly přes Odru ku Krkonošům Slávi, uživše 
pohodlného záměrům svým času, přešedše západní slezské pohoří, 
vstoupili do Čech a přemohše ostatky slabé Markomanův, pevná 
svá sídla v nich zarazili." 

Velmi zajímavá báječka! — Když Attila zaprošen do Gallie 
proti Římanům táhl, nevzal s sebou odnikud celých národův, nýbrž 



— 35 


pouze potřebný počet ozbrojených vojáků, jak se to podnes ve 
válkách stává. Kam asi utekli Markomané? Do Zšěmec? "Vždyť i 
přes nynější Němeeko táhl a když také proti Aetiovi bitvu prohrál, 
nebyl tak hrozně potřen, neb naviátiv se z Gallie, vrazil s tímž 
vojskem do Itálie, maje za to, že co se mu nepodařilo v Gallíi, 
tu se mu podaří (pokoření Bimanův), a netáhl na Markomany do 
Cech, aby je vyhubil. Skutečně nebyl ještě pranic seslaben, neb 
po dobytí několika měst i Římu dosti strachu nahnal, tak že papež 
mu s dary naproti vešel a těmito a přímluvou svou ho pohnul, 
že s vojskem svým zase nazpět odtáhl. Měl-li skutečně, ač to po- 
jištěno není, něco Markomanův s sebou, tak přišli tito zase domů 
a byli by Cechy, oniž se v nepřítomnosti jejich do Bojémie vloudili 
měli, zase vytlačili. Ze Attila Čechami do Gallie táhl, není též 
pojištěno, neb historie vypravuje pouze, že po severním pobřeží 
Dunaje táhl, a tu by se nynějších Čech nebyl ani dotknul. 

Pravdou zůstane : Cech vytáhl ze sousedství dardanskvch Mo - 
ravanův a totiž z trácké Starovlachie, také starv Vlach 
zvané, na pramenech Dřiny od tamního podnes stojícího Vyšehrad u, 
pročež hrad tohož jména sobě v Boiémii v obdrženém knížetství 
založil. 

Původní vlasf Gesliův dle Šafaříka. 

O této praví: „O dřívější vlasti č. kolébce Čechův *) hodno- 
věrnou zprávu zachoval nám Dalimil, dle níž Češi pocházeli z 
Chorvat, země ležící v starém Srbsku. Češi podle nářečí 
stojí uprostřed mezi Poláky a Slováky; aniž budeme na omylu, 
počteme-li je za nejposlednější ratolest Lechův, obývajících druhdy 
v Chorvatech severotatranskýeh na horní Visle. Podle toho, co 
jsme o položení Bělochorvatska a Bělosrbska v 6. a 7. století po- 
věděli, není pochyby, že v pověsti Dalimilově jménem Chorvat 
země zátatranské č. nynější Halič se míní.“ 

Právě ze slov samého Dalimila není pochyby, že jmény 
Chorvati a Srbi nemínil Chorvaty a Srby v Haliči, ale mínil 
zřejmě a měl před očima krajiny na jihu, starou Trácii, neb 
praví, že se Srbi usadili u moře tam, kde bydleli Řekové 
a že se až do Rýna rozplodili. Hyní nebyli ani Řekové, 

*) Šafařík míní tu obyvatelstvo slávské v nynějších Cechách vůbec a 
nečiní žádného rozdílu mezí starými Bojémy a potomky Cechovými. 

3 * 






36 


ani Rýn, ani moře v Haliči na horní Yisle, čímž zase dokázáno, 
že Šafařík historii jen pokroutil a bludné smyšlénky pronesl. Pravá 
kolébka Čechův jest, jak jsme pověděli, stará Ylachie na zřídlách 
Dřiny za třemi řekami, kde podnes Yyšehrad stojí. 

Že češi podle nářečí mezi Poláky a Slováky uprostřed stojí 
a že nejposlednější ratolestí Lechův jsou, prozrazuje neznalost 
nářečí slávských. Že také čeledík Lech, ale Srb, nikoliv Ljach č. 
Polák, do Bojémie čeledě zavedl a je tam osadil, lze se nadíti, 
proto ale nejsou Češi ratolestí ljaskou. Mluva moravskočeská stanoví 
zvláštní a jedno ze čtvera hlavních nářečí slávských a sice dar- 
danosrbské, nemaje nic polského v sobě. Nynější tak zvaná 
řeč česká jest moderná dardancs-srbská, ačkoliv v staré Bojémii, 
protože obyvatelstvo její v různých dobách tam došlo a dle hlav- 
ního původu troje bylo, také troje nářečí panovalo. Každý, kdo 
nářečí slávská ZDá, musí přisvědčiti, že mluva staročeská k nářečí 
Jihoslávův se příznila, nikoliv k nářečí polskému, a mluva nyněj- 
ších Čechův, stará i nynější, dokazuje nevývratně původ svůj pod- 
dunajský, jak to Nestor a Dalimil potvrzují x ). Dále píše: 

„Yedlé vlastně tak jmenovaných Čechův a s nimi pospolu 
usadili se v Bojohému i Chorvati, Dúdlebi a jiní; tito pak poslední 
tolikéž v Haliči a odtud dále přebývali,* — co dosvědčovati má, 
že Češi z Haliče přišli ; ukázal však na jiném místě sám, že Dúdlebi 
trojací, panonští, ruští a tito bojémští byli 2 ). Panonští byli otcovský 
kmen a původu dardano-3rbskáho, z nichž se osady do Bojémie, 
Haliče a Ruska dostali. Dále dí: 

„Y kterém vlastně třísle prostranného tohoto Chorvátská pů- 
vodiště Čechův hledati by se mělo, těžko určiti. Y prastaré básni, 
Libušině sněme, připomínají se tři řeky, přes něž češi táhli, které 
sice pohodlně na Yislu, Yartu a Odru 3 ) slyšeti se mohou; avšak 
pamatovati sluší, že v podobných pověstech a básních všechna čísla 
vůbec bývají mythického, nikoliv historického původu a významu, 
pročež na nich tuze ustanovovat! se nerádno.* 

Y Haliči se pravlast Čechův a řékv nenajde, proto že jí 
tam nebylo, a ty tři věky nejsou mythické, nýbrž historické, a 

*) Skutečnost tuto uznal také vlaský dějepisec Eneáš Silvius, když o 
Ceších dí: Sermo genti et Dalmatis unus. De Bohem. orig. 1475. 

*) Star. sl. sir. 540, 787, 829. 

*) Vocel má je zase za Odru. Labe a Ohárku. Pravěk str. 271. 


— 37 — 


totiž Sava, Drava a Dunaj. Y srbském jazyku byla země Chor- 
vatsko, a Srby klade Dalimil k Rekům u moře. Kdyby to ani nebyl 
pověděl, již sama řeč dosvědčuje, že Češi ze staré Trácie, ze sou- 
sedství dardanské Moravě nejbližšiho, přijití museli. Na nadvržené 
od Šafaříka šlakování místních jmen Cechy, Oeehovice, a uvedené 
příklady v Polsku a Rusku povíme jen, že i my na Moravě Čechy, 
Čechovice, též Charváty máme, neb bylo jistě vícero čeledíků 
jména Čech a Charvat, oni ž osady založili. Dále dí: 

„Buď jak buď, z těchto a jiných, těmto podobných návěští 
aspoň tolik vysvítá, že Češi od horní Visly, z poledních končin 
veliké země Srbův, z krajiny tehdáž jmenované Charváty do Bo- 
johému se přestěhovali: na kterémžto pravdě podobném výsledku 
přestátí lépe jest, nežli zalítali na perutích všetečného slovozpytu 
do domnělé kolébky Čechův v Kavkazu, do čerkeské Zychie, jme- 
nované grusínsky Džiehy.“ 

My jsme také nezaletěli na Kavkas, kde předkové Čechův jak živi 
nebyli, a přece jsme nejen pravděpodobností, nýbrž nevývratné 
jistoty o evropské kolébce jejich došli. Načež hledati pravlast Čechův 
na Visle, když dle staré pravdy, v národu českém zachované, tato 
se jinde ví? Kosmas, přesvědčen, že Bojoslávi v Bojémii prvotními 
obyvateli byli, že tam, když ještě pustou a bezlidnou byla, došli, 
nazývá je proto také, různě je od Čechův v užším smyslu, starým 
jménem Bojémi. Sídla pravých Čechův byla podle něho a jiných 
mezi Oharou, Labem a Vltavou, x ) kde hora Říp (Riphaeus mons, 
něm. Riff, znamená hřívu, jubam), hrad Krakov, Libušin, Vyšehrad, 
Praha, Tetín, Děvín, Křivoklát a pole Tursko se připomínají. 

Za stára činil se rozdíl mezi Bojémy a Čechy. Ještě v Le- 
gendě o sv. Ludmile a jiných souvěkých pramenech různěji se 
obyvatelé Bojémie na Slávy (Svévy) a Čechy. Jménem Češi na- 
značovalo se pouze obyvatelstvo knížetství pražského a jménem 
Slávi veškeří ostatní obyvatelé Bojémie přes západní Moravu až 
k Dunaji, staří Boji č. Bojémi. Teprva v době pozdější, když se 
vrchní vláda v knížetství pražském vzmohla, upevnila a dále roz- 
šířila, zatemnilo jméno Čechův jména ostatních dynastií v zemi. 


*) Bojosrbi pozvali tuto řeku a zovou ji podnes i na Moravě Moldava a 
jméno toto podrželi také Běmci, proměnivše je v Moldau (za stára Mulda) 
Pozdějš í Čechosrbi nazvali ji Yeletavu. Myni slově "Vltava, n Kosmy Tlitava. 



38 -- 


Tu máme důkaz, že češi nad celým nyní tak zvaným královstvím 
českým nepanovali. Qui bene distinguit, bene dočet. 

Jak daleko se vláda Čechův původně vztahovala, poučuje 
nás báseň Libušin soud. Libuše svolala do sněmu sedm knížetsťví 
pražskému podřízených vládyk, jako Svatoslava od bílé Lubice, 
Lutobora od dobroslavského chlumce, Itatibora o d hor krkonošských, 
Radovana od kamenného mostu, Jarožíra od brodů veletoříčných, 
Střežibora od Sazavy a Samoroda od Mže stříbronosné, nyní Be- 
rounka zvané. Tedy pozůstávalo knížetství vyšehradské neb pražské 
ze sedmera krajův č. žup, a to jest ta pravá a původní Cechie, 
ostatní země slula Bojémie č. Slávie. Na natčeném území byla 
celá rodina Čechova, on a jeho šestero bratří zaopatřena. Protože 
se češi ještě v pozdní době přesně od starých Slávův oddělovali, 
dokazuje, že původiště a doba příchodu jich jiný nežli ostatních 
Slávův byly, ačkolvěk i Češi odvětí srbskou jsou, nářečí pak jejich 
bylo od staršího, v zemi vůbec nadvládu a převahu majícího bo- 
jémského během času úplně udušeno, z čehož vychází, že pravé 
řeči české již ani nestává, že vymřela. Češí mluví tecf 
nářečím moravským, starobo i émským, nikoliv Moravané a Slezáci 
českým, pročež musejí bratří Češi nám na Moravě laskavě dovoliti , 
abychom naši domácí mluvu moravskou nazývali. Z této také 
pošla nynější spisovní řeč. Kdyby chtěli Češi po česku mluviti , 
museli by se nářečí Dalimilova držeti. Toto mluvil otec Čech a toto 
mluvilo se ještě dlouho pó něm v knížetství českém. 

Dle krále Alfreda (ok. 900) sáhala Morava ještě daleko na 
západ, neb dí: „Moravané mají na západ Tuřínky, Čechy 
(knížetství pražské) a část Bavor, “ a když se nyní čte: Samo, 
rex Slavorum, Thuringiam vastat“, vidí se, že Samo 
králem moravo-slávským byl, a že Šafařík hrubě chybil, vyhlásiv 
jej za krále českého, jak o tom na svém místě reč bude. Dle toho 
pozná také každý, co pravdivého na tom, když píše: „češi hned 
z počátku svého usednutí v Bojohému vládli celými 
Čechami v mezech této země přirozených, jenž i po 
dnes stávají." l ) 

J ak jsme již řekli, patřila část bojemská povždy k Moravě, 
avšak i Čechy stály od počátku v odvislosti od této. V nynějších 


0 Star. sl. sir. 787. 







— 39 — 


v v 

Cechách bydlely mimo Cechy zastara ještě čeledě : Chorvaté, 
Dúdlebi, Lučané, Sedličané, Stadici, Vršovci, Klenovici, Miletinci, 
Pšovjané, Dečané, Lemuši, Lutomírci, Plzňané, Uvarei a j. Když 
nyní tak zvaní Češi nebyli jednoho kmene, aby je byl jeden čeledík 
a na jednou do Cech zavedl, není divn, když se v Cechách o víceru 
čeledících mluví. Y pověstech zachovala se jména Bojém (Boěmus 
Cosm.) 1 ), Ylaslav, Cech, Lech, Mech, Yrš, Lutomír, Milota a v. 
j. Třebať praví Češi v okolí pražském, na Lubici, u Dobroslavic, 
při Orlici, kde se tato do Labe vlévá (ideže Orlicu Labe pije), 
u Krkonoší, u kamenného mostu, u brodů veletoříčných a dále u 
Sály, Sazavy a Mže, tedy více v půlnoční části země seděli, ne- 
byli zde ani čistí, proto že osadami staršího bojémskébo obyva- 
telstva pomícháni bydleli: Bojémské osadnictvo bylo zde daleko 
starší, pročež také báseň Cechy v užším smyslu zemí zaslíbenou 
nazývá, protože ji češi přičiněním lecha Čecha přátelskou smlouvou 
dosáhli. Oni ji nevybojovali, jak Šafařík bájí, oni byli sem s lechem 
Cechem dobrovolně přijati s ). 

Původiště Markomanův a Kvadův. 

Nejstarší zmínku o Markomanech činí Caesar v popisu války 
své v Gallii těmito slovy : „Konečně byli Germané přinuceni vojská 
svá z táboru vyvěsti a dle národův nedaleko od sebe sešikovati, 
Harudv, Markomany, Triboky, Yangiony, Němce (Nemeteš), 
Sedusie, Svévy a veškeré sbory ohraditi vozy a kárami, aby ni- 
žádné naděje k útěku nezbývalo* 3 ). Slova tato vztahují se na 
Arjoviče, v Gallii bojovavšího, o němž brzy zvláště mluviti budeme. 
Měl tedy mezi vojskem svým také Markomany, z čehož mnozí 
soudějí, že z Gallie pocházeli. Arjovič byl ale králem Svévův 

1 ) Nynější historici čeští, ba již Dalimil a Fulkava, Bmésiii Čecha a Bo- 
jéinem, čímž se hrubě proti historii prohřešili. Kosmovo : Quia tu, o pater, 
diceris Boěmus, dicatur et terra Boěmia, překládá se nyní: Poněvadž ty, 
o otče, sloves Cech (místo Bojém), jmenuj se i ta země po tobě Čechy 
(místo Bojémie) právě jako Němci, o niž na jméno Grermani spisovatelův řím- 
ských všude Deutsche kladou. 

2 ) Zkušované lech jest úplně = ve-lech (velek, veliký), dle pozděj- 
šího významu = kníže; srovn. hebr. me-lech = velech, kníže, král; me- 
le chet (velešica) - kněžna, kiálovna ; me-lechui (velešuě) — - knížetství, 
království. 

3 ) De belL gaiL 1. 1. c. 51. 



' — 40 — 


velkomoravských a dotáhl zaprošen a za mzdu do Gallie z krajin 
našich, pročež markomanské vojsko s sebou tam zavedl. 

O pravé vlasti Markomonův poučuje nás Rufus, když dí : 
„Markomané a Kvadi byli ze sídel svých mezi Dunajem a Dravou 
vypuzeni a od Augusta byly hranice mezi Římany a cizozemci 
dle Yindelicie, Noricka, Panonie a Moesie ustanoveny* I ). Sek- 
vester praví co očitý svědek, že Markomané z Panonie (Panonia 
prima), k níž Chorvaty, Krajnsko, Korutany, Štýrsko a vindická 
marka patřily, pošli. Tato Panonie byla později Yaleria pozvána. 
Konečně dí Ravenenčan (4,21) : „Marcanorum (Marcomanorum) gens 
Yaleriam obtinnit.* 

Zprávy tyto kladou Markomany původně do krajin jižních 
za Dunaj, do Moravy poddunajské neb panonské. Po přemožení 
jich od Římanův ok. 34 př. Kr. musela dynastie Markomanův 
utracený dosavádní domov opustiti a se do naddunajské Moravy 
přesídlit!. Sídlo toto bylo v nynější Moravě, v prastarém Děvíně. 
Lid, jenž s ní Dunaj překročil, osadil se mezi starším obyvatelstvem 
ošobojským na severním pobřeží jeho. 

Od mnohých umisťují se Markomané do Čech, kam je však 
žádný starý spisovatel neumístil, neb když na př. Tacit o Her- 
munduřích (in quibus Albis oritur) ve východních Čechách 
mluví, dodává, kráčeje dále k východu: „Dále od nich (tedy zevně 
Cech) jsou Markomané a Kvadi, jichž v pozadí Marsingové, Kotini, 
Oši a Buří otáčejí.* 2 ) 

Co se národnosti Markomanův dotýče, vydávají se až na 
málo soudných hlasův, jichž jsme v úvodu vykázali, za Němce 
(Nemeteš Caes.), ačkoliv čistými Jihoslávy byli. Ješťě za dnův 
našich hlásají historie německé a z těchto jako z nevyvážné stud- 
nice moudrosti historické čerpající slávské bájku tuto, i Šafařík, 
Dudík, Zap a j. Poněvadž Římané kraje naše ku své zeměpisně 
tak zvané Yelkogermanii čítali, čítají také nyní Němci, majíce se 
za totožné s Germanv, Moravu a Čechy k Německu. Balbi na 
př. praví ve svém zeměpisu o Praze: „Prag kann man die Monu- 
mentalstadt Deutschlands nennen, weil keine deutsche Stadt 

*) Marcomani et Quadi de locis Yaleriae, quae šunt inter Danubium et 
Dramm, puls! šunt et limes inter Romanos et Barbaros ab Augusto per Vin- 
dcliciam, Koncům, Panoniam et Moesiam constitutns est. Sext. Ruf. BreY. c. 8. 

*) Tac. Germ. c. 42, 43- 




— 41 — 


so viele geschichtliche Erinnorungen aufzuweisen hat wie Prag.“ 
Nechť se poděkují češi za tuto pochvalu a optají se Balbího, kolik 
tam těch německých pomníkův jest ? 

Ovšem \ykládá se jméno Markomané po školáčku dle zvuku 
obyčejně na Markmanner neb Marchmánner, na lid pohraničný 
neb na řece Moravě sedící; toho času ale, v kterém se Marko- 
mané v Moravě objevili, nebylo Německa a o Němcích co vlád- 
noucího národa, ještě řeči. Země, v nichž Němci nyní panují, zvaly 
se, ale jen od Římanův, Germania, dle tamního obyvatelstva svév- 
ského, jehož titéž Římané, protože s gallickými Celty pokrevným 
(^ermanus) byl, Ger many pozvali. Nejen muselo by se dokázati, 
že Německa tehdáž již skutečně stávalo, nýbrž také, že Chorvatsko, 
Štýrsko a t. d. k němu patřily a pomezními krajinami jeho byly 
a že Chorvaté, jimiž Markomané byli, německy mluvili, co holý 
nesmysl jest. 

I Pelcl, kráčeje za povrchními Němci, vykládal jméno Mar- 
komané na Markmanner, ale tu by musela všechna na m a n i se 
končící jména německá býti a po němečku se vykládati. Dle toho 
byli Šamani asi = Schammánner, uherští Kumani = Kuhmanner, 
Birmani = Biermánner, Dragomani asi = Drachenmánner a t. d., 
co ostatně do etymologie patří. 

Soukmenovci a soudruhové Markomanův Kvadi mají dle ně- 
meckého rozumu též Němci býti, neb odvozují to jméno od něm. 
quad, co prý zlého (v kterém slovníku?) znamená. Jiní odvozují 
je od celt. col, co ld, coad, co 1 e s znamenati má, ačkoliv Němci 
Celty nebyli. Kvadi byli odvětí Ošův. Kvadi jest jméno všeobecné 
a jen příjmí jména Oši, neb tito zvali se úplně Oši Kvadi (v slo- 
váckém nářečí často v č. u = 1, tedy Kladi, Ks/raá) = Oši če- 
ledi (oti čelední). Jméno to píše Strabo skutečně Kolduoi (správně 
Koludoi, čeledi, nesprávné čtení Kolduloi) a císař Marek Aurel, 
proto že mezi Slováky meškal a nářečí jejich slyšel, Kouadoi 
(Koladoi, čeledi). 

Moravozemský dějepisec dr. Dudík pojednává (Allg. Gesch. 
Mahr.) Markomany a Kvady na újmu staroslávské jejich národnosti 
dle obvyklého německého šablonu co Němce. Tak činí to také 
českomoravská Kronika od Zapa (v Praze 1864). Budou-li pak tito 
již posledními, oniž historický nesmysl tento pronesli a veřejně 
zastávali ? 



. — 42 — 


Krok. 

Zajisté bylo již před ním několik nadknížat č. vrchních bratův 
v Moravách, jména však a činy jejich se nám bohužel nedochovaly, 
pročež musíme tu Kroka jakožto nejstaršího dějepisně známého 
velkněze spolku moravského uvésti. Píše se také Krak i Kruk. 
On pocházel z dynastie Markomanův a čte se o něm, že po dlou- 
hých vojnách se Slávy (naddunajskými) z Karantanie přišel a vlády 
se ujal. Yojny tyto trvaly pět let, jimiž konečně dynastie Marko- 
manův přednostenství (vrehobratství) nad ostatními spojenými kní- 
žaty došla a Krok velknězem nad celou velkomoravskou Svévii se 
stal, vládnův Karanéanií, pannonskou a vyšší Moravou, Bojémií a 
Polskou, jak daleko s Moravou spojena byla. Dle všeho podobá 
se, že ho ve vyšší naddunajské Moravě přijmout! nechtěli neb že 
tu jiný dynasta po tomtéž důstojenství toužil, pročež Krok o primát 
válčil, až se ho domohl. Ostatně nemáme žádného ani jen povrchně 
pojištěného letopočtu, pročež se bez něho obejiti musíme, jisto však 
jest, že Krok a vláda jeho daleko před letopočet křesťanský po- 
ložití se musejí. Šafařík klade jej po Samovi na konec 7. stol. po 
Kr., jak o tom na svém místě mluviti budeme. 

Na tohoto Kroka vztahuje se nápis, jehož Katanczich zachoval 
a jenž v 16. stol. u Dunaje nad Vídní na jedné skále se nalezl, 
od nikoho však vysvětlen, býti nemohl, až pak tajemník vyslan- 
stva ruského ve Vídni, jménem Jeremiáš, poznav v písmě známou 
mu glagolicu, takto jej vyložil : 

Styn ovuklopien bilje jestimiera zgodie Kr uk ovie 
musz Markoman ibreta Slovjnon. LytoV. boja nashga. 
Markoman proyde, ni Slovjnon. Stým pokoj ly to V. viko — 

Prastarý, předkřesťanský nápis tento v nářečí starosrbském 
zní v našem nynějším takto : 

Stěna obklepaná bílo jest znamením shody Kru- 
kovy mezi Markomanem a bratrem Slávě m. Léta 5. 
boje našeho. Markoman má předek, ne Sláv. S tím po- 
koj léta 5. vykonán. 

Nápis ten jest písmen staroslávským, řeckému podobným , 
jakého do dneška Bulhaři, Bosůané, Valaši, Rusové a j. užívají, 
psaný. Že na skalách dle Dunaje vysekané (Grraecis literis, 
nikoliv graeca lingua) nápisy za Římanův se nacházely, 



— 43 


dosvědčuje Tacit x ). Nápisem tím snad dostatečně dokázáno jest. 
že Markomané Slávy a Kaddunajei bratři jejich byli. Za Kroková 
věku bytovali Markomané, proto že domovina jejich ještě od Rí- 
manův opanována nebyla, mezi Dunajem a Dravou v potomní 
římské Yalerii, pročež se natčený nápis u Yídně nacházel, ačkoliv 
Krok co velkněz vždy potom v naddunajské Moravě dvorem bytí mohl. 

Dle polského Eadlubka a dle Beckovského měl Krok dva syny 
a dvě dcery, Eroka mladšího a druhý se nejmenuje, že však Kad- 
lubek přidává, že synové jeho zabili bílou saň, a báseň, Libušin 
soud, dí, že Trut saň lutú zabil, jsme nakloněni druhého syna 
za tohoto Truta držeti, poněvadž také Tacit do času před Maro- 
budem Truda, jehož někteří Tudrus píšou, klade. Tento měl úděl 
svůj v Evadii (Nitranská). Dcery Erokovy zvaly se Svatava a 
Yanda. Onano provdala se za Elena Popelovice, jehož předek s 
pluky Cechovými do Čech přišel. Yanda stala se kněžnou polskou 
a zůstala pannou. 

„Po smrti knížete Čecha, vypravuje Beckovský, vyvolili sobě 
češi za kněze Eroka, muže moudrého a dobrotivého, kterého po 
smrti Lechově Poláci žádali, aby zemi jejich pod správu svou 
přijal, co on také učinil a Čechům syna svého, také Erok jme- 
novaného, zanechal, pro jehožto moudrost češi jej za knížete 
přijali*, čemuž se musí rozuměli tak, že knížetství Čechovo Kro- 
koví nazpět připadlo a Cechové, osiřevše odumrtím Čechovým, pod 
vládu jeho přišli, on pak jim v synu svém kníže, jenž pod nad- 
vládou jeho v Čechách panoval, ustanovil. Současně spolčili se 
po vymřetí dynastie Lechovy Poláci s Y elkomoravou, jimž Erok 
zase dceru svou, pověstnou Yandu, za kněžnu představil. 

„Po Yandě, píše Kadlubek, zůstalo království dlouho osiřelé, 
spravováno byvše od vévod z nízkých rodův pošlých. Z těchto 
jeden zlatník chytrým způsobem přemohl Alexandra Yel. s Polány 
v okolí Krakova a ve Slezsku válčícího, začež od vděčného národa 
na knížetství povýšen a Leskem, t. j. chytrákem nazván byl.* ° ) 

Z toho vidí se, že Kadlubek Eroka a Yandu do dalekých 
časův, před Alexandra Yel. klade, když ale dodává, že Polska 

*) Germania e. 3. 

2 ) Estque dicfcus Leszko, i. e. astutus, eo quod astutia plures hostium 
confecerit, quam virtufce. L. 1. c. 10. — Leáko nepochází od kořene lest 
(astutia), nýbrž jest jen jiná nářeční forma jména Lech (Lelek, Lelko). 


— 44 — 


od vérod z rodu nízkých spravována byla, měl podání pravdivé 
před sebou. Vévodové, o nichž tu mluví, byli čelední otcové, knězi 
(knížata, knězo vládci, Celté, Galii, Veleté), jichž staré pověsti, 
Strabo, Plinius a j. všude znali. Dále vidí se ze slov jeho, že totéž 
pravdivé přesvědčení, jako Kosmas měl, že totiž Slávi v krajinách 
svých národem původním, prastarým jsou a chybil jen, že vojny 
o nichž v okolí Krakova známosti došel, Alexandrovi Vel. (336— 
323 př. Kr.), jenž ovšem nikdy do krajin těchto nepřišel, místo 
Krokoví staršímu připsal. 

Krok II. 

Po smrti Kroka staršího nastoupil starší syn jeho, též Krok 
zvaný, dosavádní kníže české, velkokněžství v Moravách, zůstav 
sídlem na Vyšehradě v Čechách. Jak dlouho panoval, není známo, 
nezanechal však mužského potomka pó sobě, pouze tři dcery, 
Kači (Kateřinu), Tetu (Titu) a Libušu, o nichž Beckovský dí: 
„Dcery Krokový měly ve všech věštbách (bohovědě), v lékařství a 
kouzelnictví (přírodovědě) velikou povědomost, však Libuše v mou- 
drosti, soudech a spravedlnosti, v čistotě a bohatství sestry a jiné 
lidi převyšovala, pro kterou její schopnost Češi ji I. P. 715 (po 
Kr.) za kněžnu a paní svou vyvolili." 

Kadlubek položil děda a otce Libušina do věku předkřesťan- 
ského, Beckovský a Šafařík pak ok. 700 po Kr. Zde jest rozdíl 
veliký. Onen klada Slávy do doby prastaré, byl na cestě pravé, 
Beckovský se Šafaříkem na bludné. Kroka do času mezi 670 — 690 
a Libušu mezi 690 — 715 po Kr. položití, jest ohromná chronolo- 
gická chyba a nejde nikterak. Toho času nemohl Krok, jak se o 
něm čte, s Římany, proto že jich již nebylo, bojovali, jméno Mar- 
komanův bylo již dávno u historikův zaniklo a Libuše nemohla 
o Vlaších, ať Celtech, ať Římanech, prorokovati. Vláda těchto byla 
již dávno vyvrácena. K tomu musely by natčené osoby již kře- 
sťany bytí, proto že kristověra již vůbec panovala. V době té účin- 
kují Slávy s Avary a dynastie Samova panuje. 

Libuše. 

Asi až do 76 př. Kr. 

Po smrtí Kroka II. otce svého, dostala se ku vládě nejmladší, 
nejschopnější a nejoblíbenější dcera jeho Libuše, co kněžna země 


— 45 — 


české a co velkněžna v Moravách. Y Cechách vypukl pak brzy 
odboj proti ní, proto že se Cechům vláda ženská slušnou nezdála, 
a Libuše byla takřka donucena do stavu manželského vstoupiti. 
Oblíbila sobě tedy Přemysla Stadického a uzavřela sňatek man- 
želsky s ním. Tak zůstala kněžnou v Cechách i Yelkomoravě. 

J akožto dcera Kroka mladšího a vnučka staršího, oniž Markomanci 
byli, nebyla dle rodu a krve Češkou, ačkolvěk se v Cechách na 
Yvšehradě narodila. Přemysl mohl pravým Cechem býti, ačkoliv 
se to pojistili nedá. Moravou vládl pouze jménem jejím, pokud na 
živě byla. 

Že Libuše Moravou vládla, dosvědčuje olomoucký místopisec h 
Fischer, řka: „Náš kronikář, jenž ze spolehlivých pramenův čer- 
pal a čerpati mohl, odvolává se na rukopis jednoho kněze, léta ! 
1152 sepsaný, v němž se čte: Y 12. stol, byla ještě pověst vše- ! 
obecná, že Libuše Olomouc zděmi obehnala a tu dva hrady vysta- : 
věia, z nichž se ještě stará věže ukazovala, již měšťané na pa- 
mátku ponechali, která ale za času vévody (českého) Svatopluka í 
1. 1104 zbořena byla, čímž památka zahynula. Tentýž kronikář ■ 
píše, že 1. 1529 v kostele ss. Petra a Pavla (stál na místě nynější 
nemocnice) nalézal se rukopis v jazyku slávském, 1064 od jednoho 
olomouckého kanovníka psaný, v němž stálo, že kněžna Libuše ■ 
starou, velikou, na skalném homolu ležící ves Olomouc pevnou 
zdí zahájila a dvěma hrady opatřila" *). Jiný rukopis z 13. stol. 
udává totéž a Paprocký (1610) p íše, že Libuše Olomouc založila, 
z čehož vychází, že skutečně nad Moravou panovala. 

Jak dlouho vláda velkněžny Libuše trvala, nelze určití. Že 
byla osobností holubičí povahy, dobrá a spravedlivá, v písmě a 
jiných vědomostech dokonále vycvičená a zvláště zbožná, nebudeme 
zde Opakovali, o tom mluvějí všechny kroniky jednohlasně. I Kos- 
mas ji vychvaluje, dodávaje, že hned po smrtí Krokově kněžnou 
se stala, a připisuje jí vystavění hradu Libušina a Prahy. Že vzbou- 
řením poddaných svých českých donucena Přemysla sobě za man- 
žela vyvolila, dovozují slova Kosmy, uvádějícího Libuši na sněmu 
mluvící: Jděte nyní domu a kterého sobě zítra za pána vyvolíte, 

*) Fischer Greschichte der Stadt Olmuiz. I. S. 23. — Tehdejší osada Olo - 
mouc Btála na kopci, kde nyní Bvatomichalskv chrám, arcibiskupský seminá ř 
a tak zvané predhradi (Yorburg) se rozkládají. Nižší čási! nynějšího města s 
dvěma rynky vzala počátek y 12. stoh, když se tam Měniči osazovat! počali. 


46 — 


toho přijmu za manžela. “ Po smrti své byla na hradě Libušině 
pochována. Otec její Krok byl dle pověstí v Ctinovci uložen. Sestře 
její Káói byla na Mži c. Berounce vysoká volotka č. mohyla nad 
hrobem nasypána, která ještě za Kosmy dle udání jeho podle 
cesty, od Prahy přes vrch, Osek řečený, do Bechynska vedoucí, 
tam stála. 


Arjoviš (Ariovistus Caes.) 

Asi 76 — 54 př. Kr. 

Po Libuši stal se velknězem moravo-svévským Arjovié, 
syn nitranského knížete Truta, bratra Kroka II. 1 ). V historii slově 
obyčejně králem Svévův (rex Suevorum) a Mela nazývá jej králem 
Bojův (rex Bojorum, chybně Baetorum). O něm zanechal 
nám nejlepší správu Caesar, protože s ním v Gallii válčil. 

Rozvadění celtičtí Gallové požádali A rjoviče o pomoc, pročež 
zatáhl, aby Arvernům a Sekvanům, oniž se s Novjodunskými o 
nadvládu č. vrchobratství (vergobretum Caes). hašteřili, z mo- 
ravské Svévie do Gallie. Tam přivedl s sebou manželku svou 
Svévku (Moravanku), jak Caesar dí: „Una Sueva natione, 
quam ab domo secům eduxerat;“ druhou pojal později v 
Gallii, sestru norického krále Vočona (Yoccion), kterou tam tento 
poslal. 

Vojsko, které s ním do Gallie táhlo a 15000 mužův čítalo, 
pozůstávalo, jak jsme již spíše sdělili, z Markomanů, Triboků, 
Vangionův, Sedusiův, Svévův a Němcův, tedy přispěl každý kmen 
s 2500 mužův k výpravě této, která dle toho žádné vystěhování 
natčených národův nebyla, jak německá historie za to má a co 
našinci po ní doslovně papouškují. Nedlouho před srážkou s Cae- 
sarem přibylo k němu 24000 Harudův (Chorvatův). Čte se též, že 


*) Že Arjovič dle původu svého ze staré lllyrie, z Chorvatska neb Štýr- 
ska pocházel, dosvědčuje koucůvka jména jeho ist (st=č.) = i o, která se 
také i c li, ics, igh, píše, neb koncůvka tato jest u Jihoslávův podnes běžná, 
končíce četnou řadu jmén osobních (Harovič, Jelačič, Filipovič). Caesar, ne- 
nxaje pro zvuk č zadně písmeny, položil místo něho s t a psal ho Ariovist-us. 
Znělo tedy jméno jeho vlastně a řádně Arjovič. Z řorjuy Arjovistus vykroutili 
Němci Ehrenfest, čímž- spolu národnost jeho německou dokazují.. Pohříchu 
nebyli ani on, ani Svévi, ani Boji, jichž králem byl, ani krajané jeho Illyrové 
a Cliorvaté vůbec, jako podnes, Němci. 



počet lidu, jenž během toho času dílem do vojenské služby, dílem 
aby se tam usadil, do Gallie zatáhl, ok. 100.000 obnášel, pochá- 
zevše z větší části z krajin zádunajských, od Římanův dílem již 
opanovaných, dílem ohrožených. 

Arjovič, vkročiv do Gallie, dopomohl Sekvanům k vítězství 
a přednostenství ve vládě, načež zůstal mezi nimi, a Sekvani po- 
stoupili mu pro jeho lid třetinu své země. Mimo to platili mu vo- 
jenskou mzdu. Když pak pro novopřišlé harudské vojsko též po- 
zemků žádal, Harudi pak Novjodunce sužovali a k tomu se podobalo, 
že nad gallickým lidem samostatně vládnouti zamýšlí, obrátili se 
na Caesara, jenž při hranicích Gallie s legiemi svými tábořil, o 
pomoc, jemuž to docela vhod přišlo, Novjodunští (Aedui) a Tre- 
vířští vyslali poslův k němu. Onino žalovali, že Harudi, nedávno 
do Gallie příchozí, je utiskují a odArjoviče že ani za zástavence 
bezpečného pokoje dosáhnouti nemohou. Trevířští přišli s novinou, 
že ze sta žup Svévflv u Rýnu stojí a jej překročiri chce; dva 
bratři, Nasua a Cimber, že jsou vůdcové jejich. 

Novina tato znepokojila Caesara nemálo. Uznal, že bez od- 
kladu se vší rychlostí jednati musí, aby mu sjednocením se nových 
plukův s Arjovičovými nenastala překážka veliká. Obstarav tedy 
na spěch potřebnou zásobu potravin, táhl kvapem na Arjoviěe. 
Třetího dne došla ho zpráva, že se tento s veškerým vojskem na 
pochod dal, aby sídelní město Sekvanův Yesontio (Besangon) ob- 
sadil, a že již třetí den na pochodu jest. Bylo tedy nutno, aby jej 
Caesar předešel, neb v řečeném městě byla veliká zásoba všech 
potřeb vojenských, město bylo ohraděné a od přirozenosti pevné, 
protože řeka Dubica (Dubis) je ze tří stran otáčela. Prostora, 
která vodou chráněna nebyla, obnášela pouze 600 kroků délky. 
Zde byl pahorek, zděmi obehnaný a s městem spojený, bezpečné 
hradiště působící. Kdyby byl Arjovič město obsadil, byla by se 
válka protáhla, ale Caesar spěchav dnem i nocí, opanoval město 
a vložil posadu do něho. 

Za krátko následovalo několik šarvátek. Caesar, vyptávaje 
se zajatých, proč se Arjovič hlavní bitvě vyhýbá, dostal zprávu, 
že u Svévův obyčejem jest, aby čelední matky losem a věštbou 
zkoumaly radDo-li s prospěchem se potýkaii čili ne, a tyto že 
vyrčily, že před novým měsícem v bitvě zvítěziti nemohou. Toho 
použiv Caesar, hned následujícího dne donutil Arjoviče k bitvě a 



— 48 


tento byl poražen, ačkoliv ženy z vozů obestavených, prostovlasé 
a hořekující, mužův prosily, aby je v otroctví Římanův padnouti 
nenechali. Nicméně dalo se všecko na útěk k Rýnu, od bojiště 
50.000 krokův vzdálenému. Plavači a kteří člunův našli, spasili 
se; Arjovič vyvázl s životem na malé loďce. Jeho dvě manželky 
a jedna dcera pozbyly životy, druhá dcera přišla do zajetí. Vojska, 
jichž Řasna a Gimber na pomoc k Rýnu přivedli, dala se na zpá- 
teční pochod, stíhaná Caesarem, jenž brzy od stíhání odstál. 

~ To byl konec dobrodružství Arjovičova v Gallii, kde plných 
15 let, od 73 — 58 př. Kr. pobyl Navrátiv se domu do moravské 
Svévie, spolčil se s králem dáckým Boerebistou proti Římanům, 
jichž návodem léta 54 př. Kr. života zbaven byl, zanechav dceru 
Budi slávu 1 ). Tato přišla, jak jsme pověděli, do zajetí římského, 
byla však vykoupena a navrácena, pročež příjmí Vrátka dostala *). 

Polský Kadlubek (1220) zachoval též podání o bojích Aijo- 
viče s Římany, proměniv toto ovšem dle náhledu svého ; píšeť : 
„Leško III. Julia Caesara třikráte přemohl a Krassa u Partův do- 
cela zničil, nacediv mu do úst roztopeného zlata, řka: „Nalokej 
se toho zlata! Pojav sestru Caesarovu Julii za manželku, dostal 
s ní věnem Bavory, sám pak ji na obvěnění daroval Sambii.“ 
Jistotně měl Kadlubek temné podání o bojích Svévův s Římany 
a jmenovitě s Caesarem a Krassem, ale boje tyto neudály se v 
Partii, nýbrž v Gallii, neb tu byl P. Krassus pobočníkem Caesa- 
rovým. Pověst o dceři Arjovičově, kterou Caesar navrátil, změnil 
v ten smysl, že Leško sestru tohoto za manželku pojal. Arjovičovi 
podstrčil Leška polského. 

Zde některé slovo o vojenských sborech, jichž Arjovič s sebou 
v Gallii měl a jichž Caesar Harudes, Marcomanni, Tribocci, Van- 
giones, Nemeteš, Sedussii a Suevi jmenuje. 

*) Caes. de bell. gall. 1. 1. c. 37 — 54. — Nebožtíka císaře Nepoleona III., 
jenž historii Julia Caesara psal, zajímalo, kdy a kde bitva s Arjoviěem sve- 
dena byla. Pomocí učených Francouzů vysledil, že byla bita dne 30. září 1. 58 
př. Kr. uprostřed nynějších osad Reiningen a Schweigliausen. Poražený Arjovič 
dal se odtud se zbytkem vojska svého na útěk údolím Ilským k Rýnovn pod 
Strassbnrkem, kde se přes Rýn přeplavil. 

*) Dr. Yankl (Bilder aus der mShrischen Schweiz) jmenuje tuto dceru 
Arjovičovu Klotildu, kterou jakýs Salmon za manželkn pojal a tento má pra- 
otcem knížecího rodu Salmův býti. Arjoviče vydává za panovníka v horách ar- 
denských (Ardenna silva, Ardennes v Gallii) ok. 60 př. Kr. 



— 49 — 


Harudes jsou Horvati 6. Chorvati; Markomani byli z poddu- 
najské Moravy, tehdáž ještě od Římanův nepodmaněné. Yedlé nich 
musejí se Tribocci hledati. U Ptolemea šlovou Tribones. Německá 
historie vydává je za Němce a odvozuje jméno jejich od tří buků 
(drei Buchen !), ačkoliv žádný národ na světě se dle stromův ne- 
jmenoval, nýbrž vždy dle praotíka a čeledíka svého, jak tomu u 
jednotlivých rodin podnes tak jest- Jiní vykládají je na Trojo- 
by váci (Dreřwohner) neb Rýnobyváci (Rheinwohner), co ovšem 
libovolný výklad jest, k němuž Ptolemeova koncůvka bon es, 
kterou = W ohner mají, příčinu dala. Ještě jiní zašli sobě pro 
jméno to až do Assyrie, pravíce, že pošlo od Trebety, syna 
Ninošova, jenž Trevíř založiti měl, co ovšem bájka jest. Jméno 
to bylo celtické a znělo původně a úplně Otariváci, dle druhé 
formy Otarivonci. Yangiones (Yanci) pokládáme za Noričany 
a Sedusie za svévské Šedoše. Suevi byli Švábi v užším smyslu : 
Nemeteš (Němci) kušatyrstvo Svévův, od Arioviče, ba bezpochyby 
spíše již z obavy před Římany od porýnských germánských kníža t 
z ciziny, odkud, není pojištěno, za mzdu a výživu najaté. To jes t 
první historický výstup Nemetův c. Němcův v Středoevropě. 

Jména Nemeteš a Germani nejsou synonyma, ačkoliv se 
nyní Němci za staré Germany vydávají. Tito byli zde dlouhé věky 
před Němci, oniž tak dobře, jako později Goti, Huni a Avaři od 
Svévův z cizozemska k vojenské službě za mzdu a výživu najat i 
jsou byli. Němci vykládají sobě jméno Germani ovšem po němečku 
na Heer m.anner (Wehrmánner, Kriegsleute), jimiž skutečně byli; 
a připisují je sobě, jakoby Římané jménem tím Němce byli značili, 
ale Oaesar pověděl nám, jak pravé Němce dle jich národního jména 
zvali, právě totiž tak, jak my je podnes zveme. „Germani* 1 nebylo 
jménem národním, jak se vůbee za to má, nýbrž názvem čistě 
římanským, doma neznámým, lid příbuzný, pokrevný neb 
stejnorodý (ital. germano, frc. germain, podnes = pokrevný) 
znamenajíce. Když Římané gallické Celty poznali a později shle- 
dali, že také na východní straně Rýnu lid tétéž národnosti, stejného 
jazyka a týchž mravův s gallickými Celty seděl, nazvali ho ja- 
zykem svým germanus, lidem totiž s gallickými Celty pokrev- 
ným. Tento výklad náš potvrzují slova Strabonova toho znění : 
„Y zemi, která za Rýnem počíná, bytují Germané, málo od kmene 
celtického (v Gallii) se lišíce, leč větší surovostí, vzrůstem a ryša- 

4 










50 


vostí, jinak jsou mu podobní tvářností, obyčeji a života způsobem, 
pročež jim Římané příhodně jméno toto dali, jakoby jepříbuznými 
Galium nazvati chtěli, neb v mluvě římanské znamená germanus 
příbuzného" 1 ). Galličti Celté nebyli ale Němci, ač koliv se tito 
mermomocně do příbuzenství jejich vtírají. 

Dle národnosti zvali Římané veškeren germánský lid Svévy 
(Slávy) a u pozdějších historikův (Dětmára, Helmolda, Adama) 
objevují se skutečně také ve formě Slávi, Slavani. Že Germané 
Slávi byli, dovozuje také Plinius, jenž je za Scyty, tedy za Čudy 
(Cudoslávy) vydává 2 ). To dovozuje se také tím, že se nyní N ěmci 
sami dle ěudských Germanův Scyté (Cudi) zovou, neb jméno 
Deutsche č. Teutsche, jehož po svévskych Germanech sobě přiso- 
bili, jest jen nářečně prodloužená forma jména Cudi, totiž Djutiš i 
č. Tjutiši — Cudiši. Z astara kladlo a vyslovovalo se místo sykavky 
Č zhusta d neb t. Rímanská form a jest Teutones — Tjutonci č . 
čudonci. Tento (Tjuto, čudo) byl kmenootcem jednoho hlavního 
kmene Slávův dle něho Tjudi č. Cudi (Cudoslávi, Scytoslávi, Ky- 
timoslávi) pozváných. Němci byli od Germanův teprv z obavy před 
Římany z ciziny najatá kasta vojenská a jistě již před Arjovičem 
v Germanii. Původní tábořisko své měli v Porýní v okolí nynějšího 
města Spíry (Speyer, za stára Noviomagus Nemetum). Když s 
Arjovičem do Gallie zatáhli, tábořili v kraji Arvernův a tamní 
jejich tábořisko zovou římští spisovatelé Augusta Nemetum (Augezd , 
lak se dříve psávalo, neb Újezd Němcův). 

Po útěku Arjoviče zůstalo něco lidu jeho v Gallii, pročež 
ještě Tacit co obyvatelé porýnské Vangiony, Triboky a Nemeteš 
uvádí. Tito poslední přestoupili k Římanům, oniž jich nepochybně 
lépe platili, a byli od nich mezi Rýnem a Dunajem co pohraničné 
vojsko usazeni. Potom bojovali proti Germanům. Tacit vypravuje, 
že ve válce císaře Galby s Chatty (Hessy), s legatem římským 
Luc. Pomponiem spojení, Chatty pobili 3 ). Kraj mezi Rýnem a 
Dunajem (Švábsko) zůstal potom ohniskem, z něhož se Německo 
poznenáhla na vše strany rozšiřovalo. Protože Tacit tu jen tento 


') Strab. Geogr. 1. 7. c. 1. 

2 ) Scytharum nomen usquequaque transit in Sarmatas atque Germanos. 
Hist. nat. 1. 4. c. 12. 

3 ) Tac. Annal. 1. 12. c. 27—30. 



trojí lid jmenuje, dá se soudili, že ti ostatní, Markomanů Sedusii. 
Harudi a Svévi v Gallii nezůstali a s Arjovičem domů se navrátili. 

Krítažír (Critasiros Řím.) 

54 — asi 34. 

Správu zemí domácích svěřil Arjovič, když do Gallie odtáhl, 
Křitažíroví, mladšíma bratru svému, jenž pověstnou Ylastu za 
manželku měl. Za pobytí Arjoviče v Gallii vystoupili proti němu 
dva nepřátelé, Boerebista, mocný král sousedních Getodakův, a 
Přemysl, kníže pražské. Onen podniknul, jak jsme svrchu již vy- 
pravovali, ok. 60 př. Kr. velmi záhubnou válku proti Moravanům . 
vpadnův přes Tisu do Panonie na Boje a najav sobě, abv si ví- 
tězství pojisti]. Sarmatův Jazygův plémě medoperského ze Scytie 
íRuska) ku pomoci. S těmito spojen porazil Bojomoravany úplně 
na hlavu, poplenil Panonii nemilosrdně a odebral Yelkomoravi 
kus země mezi Tisou. Hronem a Dunajem. Do krajiny odebrané 
přesídlil na to pomocníky své Jazygv, co jízdné pohraničně vojsko 
a tito byli potom Přesídlenci (Metanastae) zváni. Od té doby 
obtěžovali moravské Slávy až do 334 po Kr. více méně, ačkoliv 
jim často, jak se později ukáže, počasně také službu vojenskou 
za mzdu konali. Poražené vojsko Bojomoravanův, o svobodu při- 
praveno a nechtíc novému pánu (Boerebistovi) sloužiti, aniž s no- 
vým sarmatským kušatyrstvem obcovati, opustilo domov svůj a 
odtáhlo k Helvetům, s nimiž se proti Římanům (Caesarovij spojilo, 
jak se již svrchu povědělo. 

Mezi tím, co se Kritažír s Boerebistou porážel, zastávala 
Ylasta věrně a hrdinsky právo nepřítomných manželův naproti 
Přemyslovi, ačkoliv činnost její do bájek o Amazonkách českých 
zahalena jest. 

Již u Kosmy čte se něco o těchto Amazonkách, štědřeji vy- 
líčili je Hájek, Dubravský, Bořek, Balbín a Zap. Těchto staročes- 
kých Amazonek velitelkou byla prý Ylasta, pocházevší z Kleno- 
vicův, starého rodu Tetvy Popela, jenž s čeledí Čechovou do Čech 
přitáhl. Byla sestrou rozvaděných bratří, Chrudoše a Staglava, a 
dcerou Klena Popeloviče a Svatavy, sestry Kroka H. Protože byla 
pokrevnou a souvěkou sestřenicí Libuše, chovala ji tato při sobě 
na Yyšehradě, co však se o ní, zvláště o půtkách, jichž podnikala, 

4 * 


vypravuje, jsou bájkv. Dle těchto svolala, od Tety a Kače k tomu 
navedena, počet družek k sobě, jimž namluvila, aby mužům pod- 
dány nebyly a učinivši se velitelkou těchto Amazonek, kázala 
muže vražditi, oblehla Přemysla v Praze a chtěla jej knížetství 
zbaviti. Dále praví se, že vystavěla hrad Děvín a na druhém břehu 
Yltavy jiný hrad na místě vysokém, chrastím porostlém, jemuž 
jméno Harasten dala. Tento byl potom Yyšehradem nazván, k 
čemuž Pelcl přičinil: „A tak teprv toho času a nic dříve 
Yyšehrad vystavěn byl 111 ). 

Pelcl vypravuje dále dle náhledu svého o příběhu tomto: 
„Vlasta pravila k družkám svým, že přišel čas, v němž ženské 
celé zemi české práva ukládati budou, pročež se stávalo často, že 
dívky, lsti uživavše, na muže vypadaly a jim škody činily, muži 
pak, silnější jsouce, mnohokráte ty pošetilé poráželi. Naposledy 
přiměří mezi sebou učinivše, usnesly se obě strany na tom, aby 
tři dny po sobě, odloživše zbraň, sobě neubližovaly, nýbrž jedna 
k druhé chodíce, přátelsky s sebou nakládaly. Zařídilo se skvostné 
hodování na Děvíně. Po dva dny čeští jonáci, na hrad se vloudivše, 
s děvkami veselí byli, jedli a pili i jinak se vyráželi; třetího dne 
pokoj stálý mezi sebou ustanovili a po velikém hodování spát se 
odebrali. Ráno pak, když slunce vzcházelo, mládenci, zmocnivše se 
hradu, jej zapálili, rozbořili a rozmetali. Zřiceniny jeho spatřují se 
do dneška nad Slycbovem za Prahou proti Vyšehradu. Od té doby 
ženy české opět mužům poddány jsou. Co jiní kronikáři o té ženské 
válce píší, jsou pouhé od Dalimila vymýšlené básně, o nichž Kosmas 
nic nevypravuje. Po takovém ženském vzbouření Přemysl kníže 
ještě za dlouhý čas zemí českou vládl a ji pokojně spravoval, až 
i umřel. “ 2 ) 

Co se Vyšehradu dotýče, stál tento již dávno před Libuší a 
Vlastou, a máme zato, že jej Cech založil, a dle Vyšehradu starého 
domova svého pozval, neb stará báseň (Libušin soud) praví: „Kde 
se sněchu leši i vládyky u Vyšegradě“, tedy nemohla jej 

*) Kosmas praví též: „In altera ripa i o t e r arbusta aedifieant urbern. i. 
e. casteUum seu arcem, quam moderní nuncupant Yissegrad, tuno autem ab ar- 
butis traxerat nomen Harasteu (1. 1 p. 2). Tomu není tak, neb Kosmas 
byl nezběhlym etymologem. Harasten jest = Horačín ě. Hradčín a jméno to 
nepochází od chrastin (arbustis). 

*) Pelcl: Kov. krou. česk. I. str. 103 — 107. 



— 53 — 


teprv Vlasta po smrti Libušině vystavěti. Bajky o Vlastě jsou jen 
potupou na tuto kněžnu a rekyni, pročež se vynasnažíme ji vy- 
staviti, jak toho dle historické pravdy zasluhuje. 

Jisto jest, že v mládí svém óo sestřenice a rovnověká družka 
Libušina při knížecím dvoře žila. Libuše umřela v nejlepších letech, 
asi 35 — 40 let stará, proto ji Vlasta přečkala. Této se předhazuje, 
že se domáhala knížetství českého, pročež Přemysla v Praze ob- 
lehla, co skutečností jest, nikoliv jakožto tak zvaná Amazonka a 
nenáviditelka mužův, nýbrž co věrná a hrdinská hájitelka práv 
nepřítomného velkněze Arjoviče. V nepřítomnosti jeho sídlila Vlasta 
s manželem svým v Děvíně, ale moravském, napotomním Vele- 
hradě a z tohoto Děvína vytáhla s vojském, nikoliv ženským, proti 
Přemyslovi, protože tento i po smrti choti své v Moravách vlád- 
nouti chtěl a vlády této se za nepřítomnosti velknížecích manželův 
domáhal. Z toho povstala sedmiletá, do báječného roucha oděná 
tak zvaná dívčí válka, v níž konečně Přemysl v Praze oblehnut a 
přemožen byl, načež se nárokův svých na Moravy odříci a syna 
svého Nezamysla do zástavy dáti musel. S Libuší zašel lesk slávy 
české, neb potomci Přemyslovi zůstali pouze vládykami a knězi 
nad Čechami (v starém smyslu), pročež se také o nich, oniž ani 
všichni dle jmén známi nejsou, tak málo ví. Přednostenství ve 
vládě zůstalo při Moravě a při dynastii Markomanův. 

Dle pověsti radila prý Libuše Přemyslovi na smrtelném loži, 
aby Ylastu za manželku pojal, co on ale neučinil, pročež prý se 
tato nepřítelkyní jeho stala. 

Po smrti Arjovičově (54 př. Kr.) nastoupil Kritažír, od Ří- 
manův jako onen králem Bojův zvaný, vládu v Moravách, ačkol- 
věk v historii žádné zmínky více o něm není. Zanechal syna Truta, 
jenž po něm ku vládě přišel. 

Tru li. 

Asi 34 — 12 př. Kr. 

Po smrti otce svého nastoupil tento vládu a pojal sestřenici 
svou, dceru Arjovičovu, Budislavu-Yrátku, za manželku. 

Za vlády jejich podmanili sobě Římané poznenáhla celou zá- 
dunajskou Moravu. Co se dotírání jejich až konečně k samému 
Dunaji dotýká, o tom použijeme zpráv spisovatelův římských. Rufus 
vypravuje, že Římané po přemožení národův alpických za času 



Caesara a císaře Qktaviáua Noricko do moci své dosta li, po potření 
panonského krále Batona Panonii nabyli, po p otlačení Amantinův 
mezi Savou a Dravou krajinu posayskon (regio Savensis, Sla- 
vonii) a druhou Panonii. Z Valerie byli Markomano-Kvadi vypuzeni. 
Florus píše : „Drusus okrášlil jeden vysoký pomník (mohylu) na 
způsob vítězosloupu (tropaea) velikou kořistí, u Markomanův 
nabytou." I Drusus bojoval tedy s těmito ve Valerii a oni měli, 
jako všichni Staroslávi, mohyly neb volotky. 

Rozumí se ostatně, že se krajiny tyto bez krutých bojův a 
opětovaných odbojův Římanům za kořist nedostaly. Léta 16 . př. 
Kr. spikly se na novo proti potlačitelům svým, ale tu vyřítil se 
císař August s veškerou silou na národy noricko-panonské. Bojo- 
váno bylo po dvě léta s bezpříkladnou rozčileností a zoufalostí tak, 
že, když domácí vojsko bylo padlo a zbraně polámány jsou byly, 
matky dítka svá za vlasy neb nohy chopily a Římanům do obli- 
čeje házely. Tito zůstali nicméně pány všech staromoravských, 
zádunajských krajin až po Dunaj, jehož císař za hranici říše římské 
v této straně ustanovil. 

Jakmile se Římané až k Dunaji dotřeli a krajiny panonské, 
norické a d. opanovali, zřídili je hnedle dle způsobu svého, roz- 
dělivše a pojmenovavše je všelijak. Celá země roztřídila se na 
okresy (conventus), jimž správcové představeni byli. Tito pro- 
jížděli své obvody, aby soudy drželi a daně vybírali. Tyto byly 
vysoké, na penězích a přírodninách. Z těchto odváděla se dle po- 
lohy někde sedmina, někde pětina výtěžku. Mimo daň gruntovní 
(tributům) zavedla se také výdělková (annonae). Nejvyšší správu 
vedl císařský náměstek, vůdce předseda (dus praeses provin- 
ci a e) zvaný, maje kruče hejno podřízených úředníkův, dekurionův, 
censorův, aedilův, kvestorův, starostův a městských rychtářův. 

To vše byly novoty pro podmaněné národy, pročež to veliké 
štěstí občany římskými (cives Romani) slouti ani pojmouti ne- 
mohli a tu poddanskou blaženost zakoušet! nechtěli. Ale Římané 
hleděli se dobře pojistili, opevnivše všechna pobřežní města a vlo- 
živše do nich posady vojenské, poněvadž jim na zabezpečení a 
zachování hranic naproti těm nepoddajným barbarům záleželo. Od 
stoku Sávy s Dravou a podle celého běhu Dunaje až po Řezno 
zřídili nepřetržený řetez nových pevnůstek a hradeb, zbudovavše 
po celé čáře věži s mohutnými zděmi (turres fortissimi), tisíc 




kroků od sebe vzdálených, a u každého mělčího brodu, zvláště 
pevný brad s válem a příkopem (pyrgos). Toto opatření pobřeží 
svého slulo jim obočím Dunaje (supercilia Istri) naproti 
průčelí Gr ermanie (frons Ge r man i a e), jak moravské pobřeží 
nazvali, řía Dunaji křižovaly dnem i nocí lodice a ozbrojené stráže 
hlídaly chodíce neustále břehův. Opevněné stanice byly: Sir- 
ruium (Srjem na Savě), Singidunum (Belegrad), Taurunum (Semlin), 
Acunincum (Petrovaradin na Dravě), Teutoburgum (Yukovar), 
Mursa (Essek), Yallum románům (mezi Dunajem a Tisou), Alfa. 
ripa, Acincum (Budín), Bregetium (naproti Komárna), Ad flexum 
(Altenburg), Quadratum u Arabony (Rabu) s polovicí 10. a 14- 
legie a kohortou jízdy, Gerulatis (Karlóv), kde lukostřelecká jízda 
stála, Carnuntum (Hainburk) s polovicí 14. legie, Alta nova (Pe- 
tronel) s jízdou dalmatinskou, Aequinoctium (Pisa, Fišamňnd) s 
kohortou dalmatinské jízdy, Yindobona (Yídeň), kde 13. legie le- 
žela, Citium (Ceiselmauer), Comagena (Tulbink) s kohortou jezdců, 
Trigisamum (Traismauer), Pirus tortus (křivá hruška), Arlape s 
kohortou jízdy dalmatinské, Ad pontem Ises, Laureacum (Lorch), 
Pentia (Linec), Bojodorum (Passov) s pěchotou, Quintana castra, 
Augustana castra, Regium (Rezno). Za Reznem opustil se Dunaj 
a císař Hadrian nechal mohutnou hráz s příkopem (vallum Ha- 
driani) až po Rýn nakupiti- Loďstvo mělo svá stanoviska u 
Srjemu, Hamburku, Yídně, Tulnu a Lorchu. Ye Yídni a Karnuntu 
zřídily se veliké zbrojnice. Rychlou dopravu vojska usnadňovaly 
dle pobřeží Dunaje a uvnitř krajin křížem a křížem založené sil- 
nice, velikými a na tvrdo vypálenými cihlami vydlážděné, jichž 
vojsko stavětí muselo, pročež se na takových silničních cihlách, 
jaké se podnes v Uhrách nezřídka semotam vykopávají, vždv číslo 
té které legie nalézá. 

Opatření tato uvedli jsme zde proto, aby se posouditi mohlo, 
jak opatrně a dokonale se Římané proti Naddunajcům pojistili, 2 
čehož patrno, že se jejich špatné svědomí vždy před nimi stracho- 
valo. Tito sobě také těch opatření pramálo všímali, jejich zmu- 
žilost, neohroženost a odvaha prorazily jejich stráže a hradby bez- 
počtukráte, neb Morava nemohla těch utracených krajin zapom e- 
nouti, jak dlouho Římany za sousedy měla, pode jmé nem Marko- 
nianie tuhé a dlouhé války s ni mi vedše, až konečně vládu zápa- 
dořímskou úplně vyvrátila, co na svém místě šířen líčiti budeme. 



56 — 


Tu potkáváme se zase s hrubým pokleskem historie německé: 
Tato, uveda zmíněné výboje Římanův až po Dunaj dokládá: „Kra- 
jiny tyto děkovaly potom mnoho Římanům, onižtu 
orbu a vinařství zvelebili, dobytkářství zlepšili, ru- 
dařství zavedli a dílny na zbraň založili. 

Jen nedouk může něco podobného těm světoborným, lupičským 
a nenásvtným Římanům přiěítati a je v ohledu tom oslavovati. 
To vše bylo zde pradávno před těmito v květu, vše ale kleslo za 
nich, protože v těch neustálých a záhubných vojnách mnoho pra- 
covitého lidu zahynulo. Kde pak by ten lid té zbraně byl nabyl, 
kdyby teprva Římané dílny na ně byli založili, když po celé téměř 
století s nimi o svobodu svou mnohými bójemi a odbojemi zapasil ? 
On si ji dělal sám a k tomu výbornou, neb již Homér znal norieký 
ocel (vůcixx yotXxóv) a vojská římská užívala pot om zbrani výhradně 
z továren štýrských, jichž Římané nezaložili, a v nichž se před tě- 
mito z větší části jen srpy, kosy a radlice pro polní hospodářství 
vyráběly. Potomním nedostatkem nástrojův těchto a rukou lidských, 
neb co dorůstalo, k vojsku se odvádělo, kleslo rolnictví za Říma- 
nův velice, neb známo, že od té chvíle, co se krajiny tyto do moci 
římské dostaly, průtahy římských a naddunajských vojsk a válkami 
sužovány byly, a při takových poměrech nedá se mnoho zaváděti, 
zlepšovati a zvelebo váti, spíše jde vše krokem račím. Také víme, 
že hejřiví a mravně klesli Římané vydobyté krajiny jen olupovali 
o vše, co vzácnějšího a zvláštnějšího měly, snášíce to do Říma a 
na dvory své, ale nezvelebovali krajiny ty v ničím, aniž měli času 
k tomu, ustavičně válkami zaměstnání byvše. Ze pěstování vína v 
Panonii zapověděli a že teprv císař Probus zákaz tento zrušil, 
udali jsme na hoře. časové, v kterých se v těch krajinách rolnic- 
tví, vinařství, dobytkářství, rudařství, řemeslnické závody, obchod 
a t. d. zakládaly, předcházely Římany daleko. Tito neměli při všem 
tom ani v Itálii toho nejmenšího účastenství. To byly podniky 
starých bohův (kněží), čeledíkův; továrny jejich, (ipyzvrřjpix rZv 
3cZv, znal ještě Homér). Kdyby tu Římané tak blahodárně, jak 
to krátkozrací obdivovatelé jejich sobě představují, byli působili, 
nebyli by krajiny tyto, když to k vyvrácení vlády římské docházelo, 
tak vydatně pokusův k tomu podporovaly a o vyproštění své z 
dlouhé poroby římské se zasazovaly. Po Římanech začaly krajiny 
tyto zase vzkvetati. 


— 57 


Pověstný staroitalský ráj započali skutečně již Římané hubiti, 
majíce z ostatního světa všeho dosti a utlačujíce prastaré pěsto- 
vatele jeho. Jak často byla Itálie za doby římanské středištěm 
krvavých bojův a jak často od cizích nepřátelských vojsk zpusto- 
šena! Vydaření potomci Římanův pohubili ji téměř docela. „Pozemí 
onoho věčného města (Campagua di Roma), píše střízlivější 
Němec Zimmermann, v starověku (předřímanském, celtickém) ves- 
nicemi a dvory poseté, leží dnešního dne pusté, jen stáda bůvolu 
a jejich polodivocí jízdní pastýři setkávají se s cestujícím. Dřívější 
pilně obdělávané pozemky jsou trávníkem porostlé, jenž nyní jen 
dobytku za pastvu slouží, když zima v horách každé trávné stéblo 
zmaří. Za horkého poletí ležejí tyto někdy kvetoucí nivy docela 
zpustlé a vyschlé a jen ještěry, hadi a bandité obcují na nich, 
tak že pocestný po dlouhém cestování na osamělé silnici zřídka 
osamělou, podezřelou krčmu a v ní ještě podezřelejších hostův 
nalézá. “ 

To má Itálie v první řadě tisíciletému řádění Římanův k 
poděkování. 

Marobud (Marobodus, Marobudnus Řím). 

Asi 12 př. Kr. — 20 po Kr. 

Od tohoto jest dějepis moravský jasnější a letopočet jistější. 
Marobud (správně Marovič), syn Budislavy-Yrátky a vnuk Arjovičův, 
nastoupil asi léta 12 př. Kr. vládu v naddunajské Moravě, poně- 
vadž zádunajská již utracena byla. Narodil se ok. 37 př- Kr. a 
rodičové dali jej pro lepší vzdělání do Říma, ačkoliv jiní zato mají, 
že co zastavenec tam meškal, o čemž se římští spisovatelově ne- 
zmiňuji, ba Strabo dosvědčuje, že od císaře Augusta milován a 
mnohými dary poctěn byl, že nenastoupil vládu jako nevzdělanec 
neb idiota 1 ). Dále píše, že čeledě poddaných jemu Svévův hora- 
čínské lesy, mezi nimiž říše Marobudova jest, obývají, z čehož 
patrno, že tito Svévi tytéž čeledě jsou, které Karpaty a bo.iémske 
hory obývaly a k Moravě náležely, jichž, jak Tacit dí, veliké 
množství bylo. Kdyby, jak se bludně za to má, Svévi nebyli Slávy, 
ptáme se, kam se poděly všechny ty čeledě, které se ku Svévům 

Sfcrabonoyo : ourof tdíúrou překládá se také: jako člověk rodu 
sprostého ( privátná), a le Paterkul dí: nobili genere natus, jak tomu 
skutečně tak bylo. 




- 58 


počítaly ? fíádi bychom věděli, kam by se byly ty svévské čeledě 
od Finska, nž k Bukovině, mezi Beltem a Dunajem, mezi Yislou 
a Rýnem, kde všude spisovatelé římští Svévy vykazují, z tohoto 
tak rozsáhlého, prostranství vystěhovaly? Jen nemoudrý, bludem 
z aslepený může říci, že Svévi vytáhli, aby Slávům místa udělali, 
a jen takový může tomu věřiti. 

Říše Marobudova sestávala veskrz z národů svévských (sláv- 
ských). To jest smysl slov Strabonových a všichni bloudějí, oniž 
Markomany a Marobuda za Neslávy, za Němce pokládají. Velej 
Paterkul píše o tomto : 

„Marobud z rodu vznešeného byl mužem statečným co do 
těla, ušlechtilého a bystrého ducha, více jen dle národnosti, nežli 
dle vzdělání barbarem (cizozemcem) 1 ). Nepřijal nějaké vzbouřené, 
nespokojené, nahodilé, nestálé, od libovůle poddaných závisící pan- 
ství, nýbrž důkladně upevněnou vládu a v duchu po královském 
důstojenství touživ, uzavřel u sebe národ svůj ode všeho ukřivďo- 
vání Římanův daleko odvrátiti a zbrani svou obrátiti tam, kdeby 
se co nejvýdatněji osvědčiti mohla. Přijav tedy vládu zemí svých 
ua sebe, všechny okoličné národy buďto mocí zbraně sobě podro- 
bil, nebo smlouvami k sobě přiloučil a pod právo své dostal. Pan- 
ství své střežil co nejbedlivěji a ustavičnými zkouškami přivedl 
vládu svou takřka do kolejí vládořízení římského. V nedlouhém 
čase povznesl říši svou na takový stupeň mocí, že již i vládě naší 
nebezpečným se býti zdál. K Římanům choval se tak, že je právě 
k vojně nepopuzoval, ukazoval však, že kdyby škádlen býti měl, 
vůle a moci dosti má brániti a protiviti se. Yyslanstva, jichž k 
císařům našim posílal, jevila se velmi zřídka co prosící, vždy jako 
rovná nám. Národy a jednotlivci, oniž odpadli od nás, nalézali u 
něho útočiště a tak, ukazoval se svou nepřeťvářeností jako sok 
náš. Vojsko, jehož na 70.000 mužův pěchoty a 4000 jezdcův usta- 
novil, cvičil ustavičnými půtkami se sousedními národy, méně pro 
zisk. Římanům byl proto nebezpečným, že měl Germanii na levé 
straně a v předu, na pravé Panonii a v zadu Noricko c o hranice 
říše své, pročež bylo se pořád obávati, že do všech padnouti může. Při 

*) U Římanův, jako u Rekův nebralo se jméno Barbaři v tom nehisto- 
rickém, potupném smyslu, jako nyní ; oni vyrozumívali jim pouze cizozemce, 
Neřeky a Neřímany, 

2 ) Velí. Pátere. 1. 2. c. 108. 





takové velikosti říše jeho nebyla ani Itálie bezpečnou před ním. 
neb nejvyšší temena Alp sotva 200.000 krokův (40 mil) od ní 
vzdálena bvla u *), 

Zde máme historický základ, dle něhož říši a panování Ma- 
robitdovo náležitě objasniti lze, aby se všem dosavadním hvpotésíui 
konec učinil. Svědectví Paterkulovo jest pravdivé, psali co očitý 
svědek a co souvěkv s Marobudem, bvv co velitel jízdy (prae- 
fectus equitum) přes devět let s Tiberiem ve vojnách, jichž 
tento v Poddunaji vedl. Napřed posoudíme bajku Pelclovou, jenž 
píše: „Marobud měl na levé straně a z předu země německé 
(germánské měl jako Paterkul psáti), na právo Panonii, t. j. ny- 
nější dolní Rakousy (tu musejí se ještě přibrati Uhry až k Budínu, 
a Slavonie, to byla Panonie), ze zadu mezoval s Norikum. t. j. 
krajinou, kdežto nyní Bavoři bydlejí. Z tohoto vypsání patrně se vidí, 
že on právě tou zemí vládl, která nyní česká slove““) 

Donuceni jsme Pelcla, jakož všechny, oniž Markomany a 
Marobuda merinomocně do nynějších Cech strkají, pokáratí, aby 
pravdivou historii budoucně nekalili a nepřevráceli. Nám záleží 
na pravdě, jiných nečistých ohledu nemáme. Pelcl udal meze říše 
Marobudovy obstojně, co však z udání svého uzavřel, není naprosto 
pravda. Kdo pak slyšel jaktě živ, že nynější Cechy kdy s Vídní 
a Uhrami hraničily? Kdo slyšel kdy, že Noricko bylo tam, kde 
nyní Bavoři bydlejí ? Toto táhlo se pod Dunajem od Yídně k zá- 
padu až asi přes dnešní Salcbursko, pak byla Rhaetie, pak Vinde- 
licie. Dle Paterkula ležela říše Marobudova u Dunaje a hraničila 
s Římany. Morava nitranská a děvínská (velehradská) sáhaly až 
k Dunaji, na západě pak až po Rjenici (Regniz). To potvrzuje 
také Plinius, když praví, že Sarmaty Jazvgy od Svévuv a krá - 
lovství Važova fa to byla před tím říše Marobudova) řeka Tur- 
suvka (Durisava) a Hron (Marus) dělily. Tedy ne Cechy, nýbrž 
Morava od Hronu dle Dunaje až k Rjenici byla dědičnou říší 
Marobudovou a Rufus dí: 

„Harobuduus, vim regiam animo complexus, raptos populares 
suos in saltuosa Hercyniae loca duxit, B o j i s q u e oppressis finiti- 
mos omneš aut bellodonuit, autconditionibus suijuris fecit“, tedy musel 
Marobud Boje, vzdorující mu dynastii v knížetství českém, teprv ná- 


*) Yell. Pátere. 1, II. o. 108. 
2 ) Pelcl I. str. 15. 




60 — 


silím sobě podrobiti. Knížetství české nepatřilo mu dědičně, on je 
ale vydobyl a vypudiv tamní dynastii (pulsis olim Bojis Tac.) 
panoval potom též nad ním. Co se výpovědi Paterkulova: Bojo- 
hém jest jméno té země, v níž sídlil M ar o bud* 1 ), do- 
týká, té musí se rozumět! tak, že stará a původní Bojémie, jak 
jsme to již jinde podotkli, od Dunaje po západní straně řeky Mo- 
ravy až po severočeské hory se vztahovala a vždy k Moravě ná- 
ležela. Původní a pravé Čechy zvalo se pouze samostatné vévod- 
ství pražské a toto bylo teprv později, dle náhledu našeho za Kroka 
I. od staré Bojémie odloučeno. 

Jak známo, čítali Římané moravskou Svévii zeměpisně ku 
Germanii, neb Paterkul dí: „Nezbývalo již pranic v Germanii, co 
by (za Tiberia) nebylo podlehlo, leč jedině národ Markomanův, 
jenž se pod vůdcem svým Marobudem pozdvihl a do nitrozemí se 
uchýliv, horačinským lesem zavřené krajiny obýval* s ). 

Strabo, souvěký jako Paterkul s Marobudem, píše o něm: 
„V této části Germanie jsou též horačinský les a čeledě svévské, 
z nichž některé les tento obývají, jako Koldui (Quadi). Tam jest 
Bojasmon, království Marobudovo, kam mimo jiné také své sou- 
rodáky, Markomany, přesídlil. Přijal království své co vyučenec 
po návratu svém z Říma, kde svůj mladý věk prožil a od Augusta 
mnohými milostmi obdařen byl. Nastoupiv po příchodu svém vládu, 
podmanil ku nadřečeným národům Lygie, národ veliký, Suomy, 
Butony, Mugilany, Sirbiny a mohutný mezi Svévy národ Semnonův* 3 ). 

Národové tito seděli v sousedství Moravy a dále, jako Lygii 
(Asvyjot, Lužičané) mezi Odrou a Labem nad horami českými až 
k Braniboru cheruskému a řece Habole ; Suomi (Zovpot) jsou fino- 
letické čeledě neb se podnes tak nazývají (země jejich Suomenma) ; 
Butoni (Boútsvocí, Bužané, Vittani Vulfstanovi) při řece Bugu táh- 
nouce až k Yisle ; Mugilané (MovyťXwva!) obyvatelé západního Ha- 
liče, kde podnes město Mugilany stojí; Sirbini (Etp/3tvoí) srboslávské 
čeledě v dnešních Uhrách, mezi nimiž také Sarmaté seděli, neb 
tito se též Sirbi jmenovali. Ze Strabo právě lid tento mezi Hronem, 
Tisou a Dunajem mínil, vidí se z toho, že Sarmaté ještě králi 

*) Bojohaemura, id regioni, quam incolebat Marobudiius, nomen eat. L. 
II. c. 109. 

*) Yell. Pátere. 1. II. c. 108. 

*) Strabo 1. 7. 


— 61 


Yaňovi, nástupci Marobudovu, jízdnou vojenskou službu konali, 
jak Tacit píše : „Eques e Sarmatis Jazygibus ipsi (Yannio) 
erat“ 1 ). Dle toho lze přijmouti, že jízda Marobudova, 4000 mužův 
čítající, také srbinosarmatskou byla. Co se konečně Semnomív 
(2fp.vo)v«t) dotýká, ti byli obyvatelstvo ljaské. Dle Tacita podruěil 
sobě Marobud též Lankobardy (Yelanko-braty). 

Z toho pozná čtenář, že říše jeho skutečně znamenitou byla 
a že Tiber nepřeháněl, kdvž před senátem římským se pronesl. 


že ani Filip, král macedonský. Aténským, ani Pyrrhus a Antioch 


Římanům tak nebezpečnými nebyli, jako Marobud 1 


, která se ieště za Tacita v Římě chovala, rozbíral Tiber velmoc Ma 


robudovu, udatnost poddaných mu národův a 


oužil aby ho pokořil, roznítiv svár a nespokojenost v říši jeho, 


tak žc Marohud přičiněním vlastních poddaných padl. 

Mocnářství jeho bylo skutečně kolosální. Cárá od Finska k 
poledni dle Bugu ku Karpatům, dále poříčím Tisy až k výtoku 
jejímu do Dunaje dle tohoto až k Ulmu a řečištěm Rjenice, Sály 
a Labe k Braniboři cheruskému, dle Habole a břehu beltiekého 


až zase k chobotu finskému opisuje hranice Markomanie za Maro- 
buda. Takové říše museli se Římané ovšem zhroziti, zvláště když 
uvážíme, kdyby se byl Marobud s Arminem, knížetem Cheruskův 
a osvědčeným nepřítelem Římanův spojil. Tato foederace národův 
pod přednostenstvím neb vrchní vládou Markomanův byla Říma- 
nům nebezpečnou, hrstky oněch samých nebyli by se báli, jak se 


jich v Poddunaji nebáli. 

Již císař August, bývalý příznivec a dobrodinec Marobudův, 
patřil starostlivým okem a se strachem na tuto sousední velmoc, 
pročež umínil sobě tohoto válkou překvapiti a pokořiti. Co podnět 
k tomu dalo, není známo, podobá se však, že jej v podezření měl, 
že ve spiknutí, jaké se v Poddunaji tajně osnovalo, účastenství 
má, protože zřeknutí se tohoto jedna z podmínek pozdějšího míru 
byla, neboli chtěl spojem jeho s Arminem předejiti. Naporučil 
tedy vůdci svému Saturninovi, v Porýnsku tábořivšímu, aby přes 
zemi Chattův (Hessův) do Markomanie vtrhnul. Současně nařídil 
také nevlastnímu synu svému Tiberiovi, nejvyšší správu nad legiemi 
v Panonii vedoucímu, aby zase odtud Marobuda přepadl. Tak měl 


*) Tao. Annal. 1. XII. c. 2!). 
*) Idem ibid. 1. II. c. 68, 


tento ze dvou stran sklíčen býci. Již také byla vojska tato proti 
němu na pochodu a pouze asi pět dní cesty od hranic moravských 
vzdálena, tu na štěstí dostal Tiber nemilou zprávu, že za ním v 
Panonii a Dalmácii vzbouření, Pineášem a Batonem zosnované, 
vypuklo, načež musel od vojny s Marobudem odstati a domácí 
odboj dusití. S Marobudem byl mír uzavřen pod výminkou, aby 
Dunaj hranicí mezi říší římskou a markomanskou zůstal 1 ). 

Oasu, kterého Marobud nadzmíněné, jednotlivé národy vládě 
své podrobil, nelze určitě udati, protože dějepisci jen všeobecně 
o tom mluví a Yelej pouze praví, že vojska svá bez ustání ve 
vojnách se sousedními národy cvičil. Jistě událo se to ve věku 
předkřesťanském a trvalo to několik let. Zamýšlená- válka Římanův 
proti němu byla asi léta 8. po Kr. podniknuta. L. 17. po Kr. 
svedl Marobud válku se sokem svým Arminem. 

Ze Marobud ryzým Slávem a knížetem slávským byl, nechá 
se etymologickým vysvětlením jména jeho dokázati. Nechť si vy- 
kládají Němci jméno jeho na stranu svou jakkoliv, nevyvrátějí tím 
pravdu, že jméno jeho slávské jest a panovníka slávského, jenž o 
němčině ani tušení neměl, značilo. Slyšme je! 

Adelung pátrá v slovici mař něm. Moor (bahniště), dle 
čehož by jméno Marobud asi Bahnišťáka značilo, co nesmysl 
jest. E. (Jraff našel v mar něm. Mahre (mrcha? povídka?) a tu 
by bylo = mršina neb povídkář. H. Leo, vypátral kořeny jména 
v lat. maře (moře) a staroněm. biutan č. anglsas. beoden, co 
prý poroučeti znamená, dle čehož by celé jméno na velitele 
mořského se vyložiti mohlo; jen tomu musí se každý podiviti, 
že se jedna polovice jména od Latinákův a druhá od Němcův č. 
Anglosassův vypůjčiti musela. Ze dle Kocha a Eórstemanna Maro- 
bud totéž jest, co středověké Meripat, Meripot, Marabath, jest 
jisto, neznamená ale muže bojujícího. Celtista Zeuss napsal 
o jméně tom: „Marobuduus, nomen procul dubio germa- 
nicum (u něho = německé), sed ut vide tur, ad etymolog i- 
am gallicam tr ans f or m at um a vicinis Gallis,“ s nimiž 
po celé své živobytí co činiti neměl. Mar jest mu = magnus a 
bodd = voluntas a celé jméno = magnus. voluntate a ). 


*) Yell. Pátere. 1. II. c. 110. 
2 ) Gramm. celt. I. p. 27. 





63 — 


Na jiném místě jest mu zase boddus = gratus. aceeptus. 
Pěkná důslednost! 

Pravda může jen jedna a jen jeden výklad pravdivým bytí, 
zde však máme těchto několik a se neshodujících. Sembera libuje 
sobě zase jméno to Mírobud psáti, co však úplně jedno jest, po- 
něvadž samohlásky nic nerozhodují (již, jož, juž; více, vác ; Ernest 
= Arnošt, Mojmar = Mojmír), ale ono není složeno ze dvou ko- 
řenů, mír a buď, jak on myslí. Bud jest pouhá stará koncůvka 
= vud, v uč, viě, ted y Marobud v našem nářečí = Marovič, 
co samo již na původ jeho jihoslávskv ukazuje. Jméno to jest 
tedy neodpomě slávské a k tomu totožné se jménem Arjovič. 
Znosujme toto, jest = Marjovič — Marovič. Pouze formy jsou 
rozdílné. Marobud měl tedy jméno dle děda svého. 

Boj mezi flarobiideiu a Anilínem. 

Armínovi, knížeti Cheruskův, podařilo se v Nizozemí porýn- 
ském na řece Lípě (Lindě), kde od pravěku Slávi seděli, neb jich 
tam massilský Pytheáš, Strabo, Tacit a j. znali, římského vůdce 
Yara s třemi legiemi úplně potřiti, tak že těžce raněný Varus, 
aby hanebnému zajetí za živa ušel, sám se mečem prohnal (9 po 
Kr.). Tacit vypravuje, že kostry padlých Římanův, jichž Armín 
ani pochovati nedal, teprva šest let nato Drusus, bojovav též v 
okolí tomto, do země uložiti poručil (15 po Kr.), hradby a mosty 
v tak zvaném teutoburském lese, jenž se od Němcův velmi nedů- 
vodně na řeku Lípu ve Yestfálích klade, od předeslaného Caecina 
zase opraviti dal *). 

Armín poslal hlavu Yarovu Marobudovi s nabídnutím, aby 
se s ním proti Římanům spojil, tento však odeslal ji císaři Au- 
gustovi do Říma, aby se rodině Yarově ku čestnému pohřbení 
odevzdala, čímž spolu osvědčil, že s Armínem ve spolek vejiti nechce. 
Nad činem tímto rozhněval se tento tak velice, že pnsáhal, že se 

*) Tac. A nrial. 1. I. c. 60. — Že řeka Lípa, na niž Armín nad Varem 
zvítězil, není Lípa (Lnppia, Vesel, Veselá) ve Vestfalích, nýbrž ta, která se v 
Nizozemí dnes Lindě nazývá, vidí se z toho, že Drusus dle Tacita z Rýna do 
moře plavil a potom z tohoto do řeky Lipy, řeka pak Lipa — Veselá neteče do 
moře, nýbrž vlévá se do Rýna. Spisovatelé němečtí, kladonce teutoborský les 
do Vestfál, nebrali žádného ohledu na Tacita. 



Ki- 
na Marobudovi vvmstiti musf, ač teprv osmého roku po urážce 
této přiležitosť se udála, že pomstu svou v skutek uvésti mohl. 

Cheruskv dělil braniborský les *) od Markomanie neb krá- 
lovství Marobudova, tedy byli tento a Armín v straně této sousedy. 
Tálku tuto pomsty započal dle Tacita Armín 1. 18 po Kr. Nebyla 
to válka mezi dvěma panovníky německými, jak se Němci, ma- 
jíce Harkomany a Cherusky za Němce, domnívají 2 ), ani 
válka mezi Slávy a Němci z národní řevnivosti, jak se 
jiným zdá, nýbrž byla to válka mezi dvěma knížaty svévskými 
(slávskými), z nichž jeden, Marobud, druhého pokořiti a sobě pod- 
ručiti si přál, Armín pak o svobodu svou a spojenců svých se za- 
sazoval. Avšak Marobudovi byl již, jak Tacit výslovně dí, titul 
královský závist u spojenců svých zplodil, co zatím Armínovi, jenž 
pro svobodu válčil, všude se přálo. Z okolí západního Braniborska 
vytáhl tento proti Marobudovi. 

Boj tento popisuje Tacit takto: „Armín připojil ku svým 
germánským spojencům také mnohé národy Marobudovy, jako Lan- 
kobardy a Semnony. Odpadnutím těchto byl tento zeslaben, nikoliv 
ale přemožen, protože bitva nerozhodnutou zůstala. Marobud ustou- 
pil do Markomanie a obrátil se na Tiberia s prosbou, aby mu po- 
moci proti Cheruskům dopřál, avšak na darmo. Brzy potom byl 
Drusus do Illvrikum poslán, aby se službě vojenské přiučil a lásku 
vojska sobě získal, co Tiber za potřebné uznával pro mladíka proto, 
že počínal římskou . hejřivostí opojen býti a že v táboře, věda 
vojska v rukou synův svých, mu prospěšnějším bude. Nařídil mu, 
aby také sloužil Svévům (Marobudovi), oniž o pomoc proti Che- 
ruskům žádali, neb po odtáhu Římanův z Bříška a příležících 
končin, kde (15 po Kr.) Drusus s Armínem se porážel, obrátili se 
Germané, protože se zde od Římanův ničehož obávati nemuseli, z 
nenávisti a ctižádosti se zbraní proti sobě. Síla národňv a udatnost 
vůdcův byly sobě na obou stranách rovny, ale titul královský při- 
vedl Marobuda u svých v nenávist, an naproti Armínovi boj tento 

■) Les tento nazývá Caesar Bucenis (Bučinec) a praví o něm: „Sil- 
vam esse ibi infínita maguitudine. quae appellatur Bucenis : hanc longe intror- 
sus pertinere et pro nativo můro obiectam Cberuscos ab Suevis Suevosque ab 
Cheruscis iniuriis incursionibusque prohibere. Debell. gall. I. YI. c. 10. 

■*) Dle německé historie byl příčinou války mezi Harobudem a Armínem 
(slyštel): der gegenseitige Hass der Sud- und Norddeutsclien! 


65 — 


pro svobodu lásku národův získal. Odtud také přišlo, že nejen 
Cherusci se spojenci svými vojnu započali, nýbrž též že ze Svévie 
Semnoni a Lankobardi s nimi se spojili. Přiloučením těchto nabyl 
á-rinín převahy, třebať Inguiomár, strýc Armínův, s lidem svým 
k Marobudovi přestoupil, pokládaje to za nesnesitelné, aby co stařec 
pod velením bratrova syna a mladíka stál. Oboje vojsko přibližo- 
valo se v stejné naději na vítězství k sobě, nikoliv ale tak, jak 
to druhdy činívali Germaní, po různu neb v tlupách semotam roz- 
metaných, poněvadž mnoholetými válkami s Římany navykli po- 
pocházeti za prapory, zabezpečovati se zálohami a dbáti veleni 
vůdcův. 

Armín na koni, patřiv kolem se a zkoumav všechno, klusal 
od pluku k pluku a mluvil: Vydobytá svoboda, pohubené legie, 
ukořistěné prapory a zbraně Římanův a vítězoznaky, ještě v rukou 
mnohých z vás se nacházející, káží utečence Marobuda, vojny ne- 
zkušeného, jen koračinami chráněného, jenž před nedávném vy- 
slanstvem a dary spojení s Římem vyžebral, co zrádce vlasti a 
nástroj Tiberia beze všeho smilování zahubiti, tak jako Varus 
zmařen byl. Třebat sobě jen tak mnohé bitvy na paměť uvé sti. 
jejichž konec a zapuzení Římanův dostatečné dosvědčují, na které 
straně vítězství bylo. 

Avšak Marobud neopomenul též sobe a činy své vychvalovati 
a nepřítele snížovati. ífapřed mluvil k Inguiomárovi, jehož za ruku 
pojal, řka: Řa muži tomto spočívá veškerá- sláva Cheruskův, dle 
rady jeho stalo se vše, cokoliv se Cheruskům podařilo. Armín jest 
ošemetník, jenž v drzosti své cizí slávu sobě přivlastňuje, zklamav 
tři legie bezelstné a vůdce, všelikého podvodu neschopného, lstí a 
falší svou a to na veliké neštěstí Germanie a ku své vlastní 
hanbě, protože choť a syn jeho v otroctví u Římanův bědují 1 ). 
Já však, když dvanáctero legií, Tiberiem vedených, na mne dorá- 

■) Choť Armínova Tusnelda byla dcerou knížete Segesta a se synem 
svým Zemiguntem v bitvě Germanika s Armínem (15 po Kr.) zajata. Oba byli 
při vítězoslávě Germanika v Římě před vozem jeho v poutech vedeni. Bratr 
Segestův byl Segimír, otec Armínův. Jména tato dosvědčují, že jisto již př. 
Kr., ba odjakživa v krajinách těchto Slávův bylo, jak je tam pozdější a svět- 
lejší historie nalézá. Cheruskové byli dynastie 6. čeleď srbská, s Moravany 
soukmenná a v Bramboru za Labem usedlá, kde se ještě později vyskytuje. 
Ze slávského Armín ('Appivto? Strab.) vytvořili Němci Herrmann a ze jména 
Zemiguní (SsufyoOvros) Siegmund. 


5 


— 66 — 


želo, zachoval jsem slávu Germanův neporušenou, uzavřev raději 
prospěšný pokoj, jenž mne tím méně rmoutí, protože to ve vaší 
moci stojí nejistou vojnu proti Římanům se silou neztenčenou ob- 
noviti, neboli krev šetřící mír zachovati. 

Řeči tyto roznítily u obojího vojska žádost k boji, osobními 
pohnutkami ještě utužovanou, u Oberuskův a Lankobardův dílem 
starou slávou, dílem dobytou opět svobodou, na protější pak straně 
zamýšleným rozšířením a utužením samovlády, o níž bojováno uýti 
mělo. Nikdy neobořila se ještě vojska rázněji na sebe, nikdy ne- 
zůstal výsledek srážky tak nerozhodnutým, jako tentokráte; byloť 
totiž na obou stranách pravé křídlo poraženo a k útěku donuceno. 
Nadíti se bylo, že bitva obnovena bude; Marobud však ustoupil s 
táborem svým zpět na vršiny, dosvědčiv tím, že se za přemoženého 
považoval. Poražen nebyl ovšem, ale značně pokořen a seslaben 
a to za tou příčinou, že jej mnozí opustili. Konečně odtáhl do 
Markomanie a vyslal posly k Tiberiovi s prosbou o pomoc, dostal 
však odpověď, že kdo Římanům nepřispěl ku pomoci, když bojo- 
vali proti Cheruskům, ten také nyní žádného práva nemá pomoci 
římské se dovolávati. Nicméně, aby Tiber vlivu svého na oba soky 
docela se nevzdal, byl Drusus vyslán, aby obě strany smířil“ *). 

Přisobení sobě titulu královského co znaku samovlády nad 
samostatnými posud knížaty, pročež od těchto nenáviděného, a pak 
pokoření bitvou touto, která do té doby sobě rovné neměla, měly 
pro Marobuda velmi neblahé následky. Odpadnutím knížat od něho 
a pomoci římské zbaven, stál tu osamotněn. Avšak ještě smutnější 
následek měla bitva ta pro Armína. Tento považuje se za nepře- 
možitelného, zpyšněl a bažil jako Marobud po samovládě, pročež 
za nedlouho od svých úkladně zavražděn byl. 

Konec vlády Marobudovy. 

Po smrti soka svého vládl Marobud, pokořen, seslaben a 
osamotněn, ještě asi tři léta, co mezi tím Římané všech prostřed- 
kův použili, aby konečný pád jeho urychlili. Nespokojenost do- 
mácích knížat přišla jim zvláště vhod. Této použil Drusus a po- 
pudil Svévy ku vzpouře, čímž Marobudovi smrtelnou ránu zasadil, 
kterou konečně zahynul. Toho netají ani Tacit, jenž mezi jiným 
píše: „Toho času, co Germanikus během léta (19) v několika kra- 


l ) Tac. Annal. 1. 2. c. 16, 44. 


— 67 — 


jinách se barií, dosáhnul Drusus nemalé slávy tím, že Tábil Ger - 
many ku vzbouření, aby kleslý Marobud konečně úplně (aaq u e 
ad esitium) zničen byl- 

U Gotonův v Gdaňsku žila ve vyhnanství vypuzená z Bojé- 
mie dynastie bojská, na níž se slova Rufova : Bojíš oppressis, 
a Tacitova: pulsis o lim Bojis, vztahují. Drusus podpjatil Cat- 
valda. mladého člena dynastie, aby na Marobudovi, jenž dynastii 
tuto svého času z Bojémie vypudil, mstu svou schladil, co tento 
ochotně podniknul. Ypadnuv se silným vojskem do Markomanie, 
přiloudil knížata a vládyky smlouvami a sliby k sobě, načež lía- 
robuda v poli porazil a sklíčil tak, že tento před ním do svého 
pevného hradu se skryti musel. Avšak Catvald dobyl hradu krá- 
lovského i města na blíží ležícího, kde bohatých pokladů ze starých 
kořistí Svévův nalezl. Také bylo zde uskokuv a kupcův z krajin 
římských, jichž svoboda v obchodu, bažení po nabytí peněžitého 
jmění fcupido augeudi pecuniam Tac.) a zápomínka na 
vlast do země nepřátelské zavedly. 

O tom píše Pelcl takto : „Řítnani znamenavše, že Marobudovi 
moci ubývá, z toho se radovali; nebo ačkoliv přítelem jejich dle 
smlouvy byl, přece se vždy sfly jeho strachovali. I umíniliť jeho 
moc docela zrušiti. Popudili tedy proti němu jakéhos’ Kotvalda, 
knížete gótského, kterýž před lety od Markomanův ze svých zemí 
vyhnán byl a dávno té příležitosti očekával, kterak by se a křivdy 
své nad králem Marobudem pomstil. Ten Kotvald tedy z nabádání 
a ponoukání Římanův přednějším z Markomanův předkládal, že 
král jejich s Římany v smlouvě a přátelství postaven jsa, jim se 
se všemi zeměmi v ochranu dáti míní, cožby ovšem k potlačení 
a zkáze svobody jejich směřovalo. Tak tedy Kotvald větší částku 
Markomanův ku své straně přivinův, náhle do země bojémské 
(míní Cechy) vtrhl, kdežto hrad Marobudův i s městem kvapně 
vzal i opanoval, dříve nežli se Marobud na odpor postavili mohl 111 ). 

Isikde nečte se, že Catvald do země bojémské, do Cech, vpadl 
a že v zemi této město Marobudovo stálo, čte se ale, že vpadl 
do Markomanie, tedy do Moravy. Ovšem píše Strabo, že království 
Marobudovo se Bojásmon (Bovtaupov, tg rov Mstpojíoůoov fiacviXetcv) 
zvalo a hrad s hlavním městem stál ovšem v Bojémii, ale tato 
vztahovala se, jak již díno, od Dunaje po celé západní Moravě 


*) Pelcl I. bít. 21. 


»• 




— 68 — 


vysoko -do nynějších Čech. Sídlo Marobudovo hvlo tam, kde před- 
chůdcové jeho v moravské Bojémii sídlili. Paterkulovo: „Bojohém 
jest jméno té země, v níž sídlil M a r o b u d“ , vykládáme 
též na Bojémii moravskou, v níž se Markomani byli usadili a když 
Římané s nimi válčili, vpadli vždy jen do Moravy a nikdy do ny- 
nějších Čech. 

Pelcl pokračuje: „Píše Tacit, kronikář římský, že Kotvald 
v těch místech veliké poklady nalezl, které Švábi v římských kra- 
jinách před časy pobravše, zde shromáždili. Byli pak ti Marko- 
mani lid německv a zvláště švábský. Že ale nejvíce pri hra- 
nicích říše římské pro ochránění zemí německy 7 ch bydleli, proto 
Markomani, jakoby řekl, hraniční lidé nazváni byli, které jméno 
jim také po osazení jich v zemi této (české) zůstalo. Erajina tato 
nikdy markomanská, ale vždy i potom bojémská se nazývala, neo 
Tacit dí: Zůstává ještě jméno Bojémi a vysvědčuje památku staré 
vlasti, ačkolvěk se obyvatelstvo proměnilo" '), c0 se a ^ e na ®°-j e 
poddunajské vztahuje. 

Že Markomané Němci nebyli, dovodili jsme dostatečně. Že 
byli šváby (Svévy), má Pelcl pravdu, chybil jen, že tyto za Němce 
držel. O Švábech psali již muozí, všichni pak mají původní Šváby 
za Němce, proto že jimi nyní skutečně jsou. Přece leželo tak na 
blízku, že Švábi totéž jest, co římanské Suevi a oboje = Slávi. 

Ovšem vykládají Němci jméno Schwaben na Herum s ch w e ifc nd e 

(tuláky), na to nedbajíce, že v pevných, stályřcli sídláeh seděli. 
Suevus, Šváb (v^l)=Sláv bylo všeobecné jméno lidu v Germanii 
nad i pod Dunajem a nynější Švábsko mělo původně obyvatelstvo 
slávské, Šváby č. Slávy, kde potom Římané své vysloužile německé 
vojáky osadili a osazovali, až se jimi tamní Švábi č. Slávi po- 
němčili. Jméno to zůstalo tam i potomním Němcům a Ponemčen- 
cům. Dle toho byli také Markomani ovšem Šváby 7 c. Slávy, nikoliv 
ale německými Slávy, co nesmy r sl jest. 

Abychom dokončili, leželo-li město Marobuda švába v Ce- 
chách, necháme Pelcla domluviti: „Ede ale ten hrad a město 
leželo a jak nazváno bylo, napsati pominul (Tacit). Někteří tomu 
chtějí, že to město, Bubienum řečeno, na tom místě, kde nyní 
vesnice Bubeneč při Vltavě leží, stálo, hrad pak Marobuduv žeby 
nynější hrad pražský neb vyšehradsky” bytí mohl. Jiní ta místa 

') Pelcl I. str. 21. 



— 69 — 


jinam postavili. Já o tom nic jistého říci nemohu. Ze pak město 
i hrad někde uprostřed země této (české) postaven byl, o tom 
poehybovati nelze“ *). Jistota jest, že v Cechách oboje nebylo, 
nýbrž v nynější Moravě. Prastaré město Děvín, později Velehrad 
zvaný, na pravém břehu řeky Moravy, tedy v západní polovici 
země, v které Boji č., Bojémi seděli, bylo sídlem Marobudovým. 

Tento neměl v tísni své jiného útočiště, leč útrpnost císaře 
Tiberia. Uhnuv na jih, přeplavil Dunaj, kde Noricko oblévá, a 
psal císaři, že nikoliv jako zapuzelec žebrá, nýbrž v pocitu své 
předešlé slávy, když mnozí národové jej co slavného krále k sobě 
vábili, on však přece vždy přízni s Římany přednost dával, nyní 
o milost žádá; načež mu odpověděl Tiber, že muže v Itálii bez- 
pečně a čestně žiti, zůstane-li tam, chtěl-li by ale se obrátiti jinam 
a osud svůj polepšiti, že může jak přišel, v pokoji odejiti. Nevyšel 
však více z Itálie a bylo mu staroslávské město Ravenna 2 ) za 
sídlo vykázáno a dělala se mu naděje, že se mu, kdyby ho Svévi 
nazpět žádali, království jeho zase navrátí. V Itálii prožil ještě 
18 let, sestárnův se újmou slávy a vzdor tomu, že velmi rád živ byl 3 ). 

Marobud vládl asi od 12. př. Kr. až do 20. po Kr., tedy 32 
let. V Itálii žil 18 let, co 50 dělá. Byl-li 24 let starým, když 
vládu nastoupil, bylo mu 74 let, když umřel; narodil se tedy ok. 
37 — 3fi př. Kr. a umřel 38 po Kr., přečkav Augusta, jenž 1. 14. 
po Kr. se světem se rozloučil, i největšího nepřítele svého, ukrut- 
ného Tiberia, jenž 1. 37 po Kr. na ostrově Kapreře udušen byl *). 
On viděl také osud Armínův. Vším právem mohl Tiberiovi psáti, 
že byl svého času králem oslavovaným, neb tomu tak skutečně bylo, 
ačkoliv mu Tacit vyčítá, že se láskou k životu při újmě slávy 
zestaral. Právě zde, že v ponížení svém a neštěstí 18 let ztrávil, 

*) Palci I. str. 22. — Zap nechal Marobuda také v nynějších Cechách 
a totiž v hlavním městě Bojův Bubienu sídliti: Boje líčí barvami- nej černějšími. 
Jiní mají za sídlo jeho Prahu neb české' Budějovice. 

2 ) Kavenna, cujus dudum, ut tradunt majores. possessores Yeneti. Jor- 
nand de reb. Goth. 

3 ) Tac. Anna!. 1. 2: u. 62. 

4 ) Tiber jest pro církevní historii proto památným, že v 15. roce pano- 
vání jeho Kristus Pán v 83. roce věku svého se svolením římského náměstka 
v Judsku, Pontia Pilata, na kříži jako nejsprostější zločinec od Židův popraven 
byl. Jak brzy již po smrti jeho kristověra v krajinách našich zazářila, vypsali 
isme v církevní historii staromoravské. 



70 — 


ukazuje se duch jeho vzneseny a jeho nejjasnější sláva. Duse 
hrdinská jeví se v trpělivém potýkání se s osudem nepříznivým 
a on byl. pravým hrdinou, snášeje osud svůj trpký jako pravý 
mudrc, nikoliv jako žák oné mudrcké školy, která tehdáž učila: 
exitus patet, nýbrž té, která pravila: perge pati, patiendo 
palma paratur. Chtěl snad Tacit od něho, aby si byl krk pod- 
řezal a jako Kato se života zbavil ? Tu by právě byl ukázal, že 
nebyl mudrcem, ani hrdinou '). 

i 

Cat-valda (Oatualda Tac.) '■)- 

20 — 23 . 

Tentýž osud, jakému podlehl Marobud, potkal brzy na to 
také Catvalda, jenž se vlády zmocnil, jehož ale knížata trpěti ne- 
chtěli, protože z panující dynastie markomanské nebyl . 1 O- něm 
píše Tacit: „Stejný osud a stejné útočiště měl také Catvalda, 
byv brzy potom od vojska Hermundurův pod vůdcem (a knížetem) 
Vybiliem zapuzen a od Římanův v ochranu přijat Tito dopravili 
ho do Fórum Julium (Fréjus), města v narbonenské Ghallii ? kde 
ho doživotně zaopatřili. Cizí lid (barbaři), jenž Marobuda a Cat- 
valda co vojsko doprovázel, byl, aby pokojné krajiny nepobuřoval, 
nad Dunajem mezi řeky Marus a Cusus osadlen a Yáúo (Van- 
nius) z dynastie Markomano-Kvadův za krále ustanoven *). 

Třeba ukázati, které to řeky byly, jichž Tacit Marus a Cusus 
jmenuje. O první praví' Lipsius : „Marus, Marisus, sic fluvius dictus 
Straboni, Maris Herodoto, Marisis Jornandi, Aethico Margus,® jest 
■í 

l ) V 12. roce panováni Marobudova a 28. samovlády Oktaviana Augusta 
vzešla spásonosná hvězda nad pozemčany. V městě Betlémě v Judsku narodil 
se Ježíš Kristus, zakladatel nového, nyní po celém okrsku zemském rozšířeného 
náboženství křesťanského. 

®) 1 jméno Oatualda (Cat-ualda) jest starobojémské a znělo původně a 
úplně Ocat 6. Ocáš-Veleta (otec veliký). Němci vytvořili z něho Gottwald, co 
vsak též = Ocoš-Yelet jest. 

3 ) Ze Římané skutečně natČené dosazování na Moravě vykonávali, do- 
svědčují peníze většího druhu, na rozkaz císaře Antonína Pia z mědě lity. Na 
předu viděti poprsní obraz tohoto císá^c se jménem jeho, na zadní straně dyě 
stojící a pravé ruce sobě podávající osoby, z nichž jedna císaře a druhá mo- 
ravského panovníka v kroji slováckém představuje, s nápisem: Rex Quadis 
datu s. Peníz takový chová se v cis. sbírce mincí ve Yídni a v klál, y Bero- 
lině. Viděli jsme jej také ve sbírkách jednotlivcův. 



tedy tolio zdání : že Marus Tae. dnešní Maroá jest. Toho důmnění 
byl také Šafařík. Řeku Cusus mají někteří za Kampu, druzí za 
Karpu neb Tisu. Šafařík má ji za Kóróš. Jiní vykládají ta jména 
na Moravu a Hron, Šembera na potok Marbacb a řeku Gusen v 
horních Rakousíeb. 

Dle Tacita musejí se natčené řeky na severním pobřeží Du- 
naje hledati, na pomezí království Váňová, kde Římané a jmenovitě 
Drusus v oné záležitosti ok. 21 po Kr. úěinkovati mohli, nikoliv 
ale v krajině, kde toho času žádného práva neměli, pročež nemohou 
Marus a Cusus, jak míní Šafařík, v Dacii se hledati, protože 1. 
21. Římané tam ještě žádného práva neměli, neb Dacie přišla teprv 
1. 105 po Kr. do moci řím.;ké- Také musejí řeky tyto spolu sou- 
sedili, protože družiny, Marobudova a Catvaldova, mezi ně rozlo- 
ženy byly. Dle toho nemohou ty záhadné řeky jiné býti, leč Hron 
a Kysuca. Tyto dvě řeky jsou sousedky a na hranici království 
Váňová. Marus Tac. jest toutéž řekou, kterou i Plinius tak zove 
a ji s Tursuvkou (Durisava) za pohraničně proti Sarmatům po- 
tisským udává. 

Potažmo na Catvaldu píše ještě Tacit: „Erat inter Gotho- 
nes nobilis juvenis, nomine Catualda, profugus.“ Místo 
toto vykládají Němci tak, že pocházel z národa Gotův, dle nich 
německých, ale Gothones Tac. nebyli Goti, nýbrž svévští Godonci 
č. Godanci v Godansku (Gdaňsku), u nichž vyhoštěný od Marobuda 
bojský dynasta Catvalda prozatím ve vyhnanství žil. 

Váňo (Vaněk, Vannins, Řím.) 

23—52. 

O tomto vypravuje Tacit: „Okolo toho času (když totiž Ří- 
mané několik soudruhův, oniž v porážce Varově do zajetí byli 
upadli, po 14 letech, tedy 1. 23 po Kr. vysvobodili) byl Váňo, 
jehož Drusus Svévům za krále ustanovil, do země uveden. V prv- 
ních letech panování svého požíval lásky a vážnosti u národa, 
později však opojila jej vysokomyslnost, pročež padl dílem útoky 
sousedních národův, dílem úklady domácího vzbouření. Původcové 
rozbroje byli Vybil (Vibilius), kníže Hermundurův, pak Vaňčo 
(Vangio) a Sido (Sudislav), synové sestry Váňovy. Císař Klaudius 
(45 — 54), ač mnohokráte o to požádán, nevtrhnul mezi potýkající 


se cizince (barbaři), nýbrž slíbil pouze Váňovi útočiště, kdyby pře- 
možen bytí měl. Aeliovi Histrovi, náměstkovi v Panonii, nařídil, 
aby legie a novovyzdvižené vojsko dle břehu Dunaje rozložil ku 
přispění přemoženým a na strach pro zvítězitele, aby tito přízni- 
vým štěstím nezbujněli a krajiny římské neznepokojovali, neb 
vojska Ligiův a jiných vábila pověst o země této pokladech, jichž 
Váňo po třicet let kořistěním a daněmi nashromáždil. Pěchota jeho 
pozůstávala z národovcův, jízda ze Sarmatův Jazvgův, poněvadž 
ale tak silným jako nepřátelé jeho nebyl, předevzal sobě v pev- 
nostech se brániti, aby se válka protáhla. Avšak netrpěliví Jazy- 
gové proháněli se během obležení okoličními krajemi, pročež se 
bitvě vyhnoutí nedalo, neb Lvgiové a Hermunduři doráželi na ně. 
Váňo vykročil z pevnosti a byl přemožen, ačkolvěk při nepřízni- 
vém osudu tomto chvály došel, že bojoval osobně a z předu raněn 
byl. Konečně uprchnul na loďstvo, které ho na Dunaji očekávalo, 
a družina jeho došla brzy za ním. Této dal se kraj v Panonii k 
obývání. Vaňčo a Sido rozdělili království mezi sebe, Římanům 
zvláště věrnými zůstavše. Od poddaných svých byli buď pro své 
ctností neboli z lichocení milováni, pokud nenastoupili vlády : sotva 
však k této přišli, byli tím více nenávidění* 1 *). 

Zde dosvědčuje Tacit, že království Váňovo květoucím a dle 
Dunaje rozloženo bylo, že redy v Čechách, jak kronikáři čeští 
udávají, neleželo. Střed jeho byl v Moravě, tedy bylo zde i krá- 
lovství Marobudovo, neb toto totéž království bylo. Dále vidí se, 
že v Moravě již mnoho měst a hradův stávalo, že tedy hrady naše 
a města nejstarší do věku předkřesťanského patřejí 2 ). Blud veliký 
to byl, o Markomanech a Svévech vůbec tvrditi, že v jamách 
bydleli a peněz neznali. Ještě dr. Dudík napsal o Marko- 
manech, že byli k o č o v n í k y, na velmi nízkém stupni vzdě- 
lanosti stojící, bojovní divochové bez stálých sídel, 
pouze válkám a lovu oddaní 3 ). 

*) Tac. Anna], 1. J2. c. 29. 

- *) Římané uvádějí t Kvado-ilarkoinanii tato města: Marobuduum, (sídlo 

Marobuda krále, starý Děvín, potomní Telebrad), Abilunum, Phurgisatis, Cari- 
dorgis, Budorgis, Celemantia (má se za Kalmunz v dolních Kakousích), Medo- 
glaniími (Znojmo neb Hlava, nyní Laa na Dyji), Singone. Arsicua, Eburodu- 
hum (Brno ?), Eburum (Olomouc ?), Pisonium (Prešburk). 
i ’) AUg. Gesch. Mahr. I. S. 3. 


78 — 


Karakteristika tato jest svědectvím bezpříkladné povrchnosti 
a krátkozrakosti v tehdejší historii. TJ takových divochů, jakými 
lid markomanský od něho naznačen jest. byli by ti obchodníci 
římští věru pramálo peněz sobě vydělali, byť by po nich sebe více 
byli bažili (cupido angendi pecuniam T a c.), a že Markomané 
stálých sídel neměli, tomu odporuje již Marobudovo sídelní město 
s hradem královským, pak ty pevnosti, v nichž se král Yaňo brá- 
nil. A kolik hradů a měst vykazuje v krajinách našich současník 
Markomanův Ptolemej! Za času těchto a již dávno před nimi byla 
Svévie plna hradůy a osad, co jen krátkozrakost německá*, maje 
zato, že teprva Němci v 11., 12. a d. stol. veškerá vzdělanost ve 
Svévo-Germanii počátek vzala, pochopiti nemůže. Právě začátek 
vystupování Němců přivedl všecky pořádky a závody v Germanii, 
jakož veškerou vzdělanost k úpadku a dobu úpadku toho zovou 
sami tmavým středověkem. Tohoto nebyl nikdo příčinou, jedině 
Němci, pročež se také výhradně na ty krajiny obmezoval, kde 
Němci odnárodňováním a mečem kulturo valí. Jiných niimogerman- 
ských krajin se tento německý středověk netýkal, neb všude jinde 
zůstalo vše v starém pořádku, všude kvetly, jak každému známo, 
vědy a umění utěšeně 1 ). 

Kterak mohli Markomané na velmi nízkém stupni vzdělanosti 
státi, kdyžto přece s Římany, oniž od mnohých za lamina roundi 
a rosšířovatele vzdělanosti se prohlašují, v neustálém a úzkém 
styku byli, měst, liradův, zákoíiův, orby, řemesel, písma a j. měli , 
jak to Tacit dosvědčuje? Snad neuměl Marobud samojedlný psáti ? 

Markomané nebyli také pouze válkám oddáni, neb právě 
Marobud, čistý Markoman a král jejich, připisoval sobě v řeči své 
k vojsku za zásluhu, že přednost dal míru s Tiberiem, aby se 
krvavé srážce vyhnul. Ze milovali lov, co na tom? Kovu milov- 
níkův jest podnes dosti mezi vzdělanými i nevzdělanými. Ostatně 
odkazujeme čtenáře na článek: Mravy a obyčeje Svévův. 

O bitvě Yaúa soudili bychom, že se někde na moravském 

l ) Právě počátkem německého středověku píše se o Maurech ve iipané- 
lícii: Město (lordova bylo sídlem véd a umění. Atény západu. Rečmotví, bás- 
nictví, hudba, obchod a řemesla kvetly, jako nikde jinde. /Ale bylo vysoké 
učení Aristotelova mudretví, sluneční střed, Icolem něhož se toho času všecko 
c oči'o*, a Maurové byli ve iópanělíoh též vetřenci, jako Němé: v ftermanii. 
ale jiného rázu, na nejvýš vzděláni a vědám přející. 





74 — 


poli nedaleko Dunaje strhla. Tu moli] pohodlně na čekající římské 
lodě prcbnouti, neb Římané vydržovali od věku císaře Augusta na 
Dunaji loďstvo, které napořád sem a tam křižovalo. Co se zmíně- 
ných Sarmatův dotyce, jest nám Tacit svědkem, že jistě již před 
Yanětn v sousedství Markomanův přebývali a ok. 50 po Kr., jak 
se Šafařík domníval, nepřitáhli. Kdyžto jich Tacit sám národnímu 
pěšímu vojsku co cizince naproti staví, nebyli tedy, jak se mnohým 
zdá, Slávy. Také udává o nich, že se i Římanům do služby vo- 
jenské pronajímali a veskrze jezdci byli (i n plaustro equoque 
v i v e n t. e s). 

Moravský dějepis sděluje o Taňovi, že se se svými sestřenci 
smířil a z Panonie do Moravy navrátil, dále že umluveno bylo, 
aby v pádu úmrtí jich syn jeho následoval. Soudíme, že potomní 
tak zvaný Italik synem jeho byl. 

Z podání Tacitova, že Vybil, kníže Hermundurův, Lužičané 
(Lygii) a jiní národově proti Váňovi bojovali, souditi lze, že mo- 
ravská Svévie času toho rozloučena byla. Dle vší podobnosti pa- 
třili k ní jen Sarmate mezi Tisou a Hronem, Morava nitranská, 
čeledě sorabské a polední Bojémie. Ostatní české a sorabské dynastie 
nad Krkonošemi, jakož Ljachové byli od ní odloučeny. Žeby Yaňco 
a Sido, jak někteří zato mají, lužická knížata byli, není průvodně. 

Yaúěo a Sudislav (Yangio a Sido Rím.) 

52—68. 

Dle podání Tacitova panovali tito, rozdělivše království, po- 
spolu. Morava byla však již dříve dle dvou hlavních kmenův roz- 
dělena; v západní části bylo hned od prvopočátku obyvatelstvo mora- 
vobojské (bojémské) a ve východní moravoošské, později kvadskézvané, 
oboje však dardanosrbské. Východní Morava nazývala se za Římanův 
ok. nar. Kr. Quadia, západní Markomania. Tacit jmenuje obě 
všeobecně Suevia, tak též Plinius, oba také království Váňovo 
(regnum Vannianum). Kvadové a Markomani měli dle Tacita 
až do paměti jeho panovníky z dynastií Markomanův a Truta 
(Kvadův). Z udání, že Váňo z dynastie Kvadův, tedy potomkem 
Trutovým byl, l'aňčo pak a Sido z potomstva Marobudova, lze 
uzavřiti na příčinu, že nežli nastoupili vládu, od národa co vnukové 
Marobudovi milováni byli, co Tacit dobře nepojal, ačkoliv věděl, 



že potomstvo tohoto v Moravě panovalo. Kdyžto tedy proti králi 
z potomstva Trutova, Váňovi, od Římanův dosazenému, v odboji 
povstali, učinili to proto, že jakožto potomkové Marobudovi větší 
nároky na vládu v Moravě míti se domnívali, pročež se jich také 
Hermunduři, Lužičané a jiní zaujali. Císař Klaudius díval se pouze 
na to, neb věděl, že jen své dědičné právo dosáhnout! chtějí, ne- 
podporovav Tana a také mu neublíživ, protože od Římanův usta- 
noven byl. To jest výklad událostí těchto dle objektivního slohu 
historie. 

Domácí dějepis vypravuje, že knížata V aňčo a Sido vojnu s 
Oši, tedy obyvatelstvem východní Moravy kolem Opavy, Ošoblahy 
a Ratibora vedli, z čehož se vidí, že oddělení Slezska od Moravy 
též prastaré jest a v rozdílném původním obyvatelstvu základ má. 
Oše neb Ošariše (Oseres Tac., zkus. Sereš) zná zde Tacit, doklá- 
daje, že Kvadům, tedy Moravě poplatnými byli. Podání moravské 
nachází u Tacita svého historického potvrzení. 

Domácí prameny sdělují též, že Vaňčo a Sido se Sarmaty 
válku vedli, která pro Moravu zle vypadla a v které se Vaňčo v 
Hronu, dle jiných v Dunaji neb Váhu utopiti měl. Kdy ho však 
neštěstí toto potkalo, nelze určití, jisto jest, že ho po roce 68 po 
Kr. již na světě nebylo. 

Sudislav. — Trut II. (Italicus Řím.) 

68—70. 

Napovědělo se již, že Váňo se sestřenci svými smlouvu učinil, 
aby v pádu smrti jich syn jeho ku vládě přišel. Za syna jeho po- 
važujeme Truta H. neb Italika, proto tak přizvaného, že jako Ma- 
robud vychování a vzdělání svého v Římě došel. Po smrti Vaňčově 
nastoupil také skutečně vládu v osiřelé části Moravy, vládnův se 
Sudislavem společně, jak se podobá, od 68 — 70 po Kr., jeden 
(Sido) jsa sídlem v Děvíně, potomním Velehradě, a druhý v Nitře. 

O knížatech těchto vypravuje Tacit: „Též králové Svévův 
(moravských), Sido a Italik, stranili Vespasianovi, již dlouhý čas 
Římanům oddáni byvše. Oni a s nimi spojení národové byli tak 
věrni, že s jádrem vojska svého v předu bojovali. “ To událo se 
u Kremony, kde sok Vespasianův Vitellius poražen byl, (69 po 
Kr.). Skoda, že tu Tacit jména druhých s nimi bojovavších národů 



neuvedl, abvchom posouditi mohli, které země ok. 70 po Kr. s 
Hořavou držely. 

O sousedních Sarmatech mluví na ten čas takto: „Aby ne- 
ozbrojené krajiny útokům cizího (barbarského) národa (Sar- 
matův) vystaveny nezůstaly, vzali (Sido a Italik, když do Itálie 
A espasianovi na pomoc táhli) také vévody Sarmatův Jazvgův s 
sebou do pole, protože v jejich rukou vláda (nad Sarmaty) byla. 
Nabízeli také vojsko, zvláště jízdu (sarmatskou), která se ale ne- 
přijala, aby snad potom různice netropila a kdyby jí druhá (Titel- 
liova) strana více přislíbila, neodpadla® J ). 

Z toho, že vévodové Sarmato-Jazvgův na rozkaz knížat mo- 
ravských s těmito do pole táhli, vidí se, že Sarmaté kastou vo- 
jenskou, poddanou, nikoliv panující byli, načež zkoumatelé historie 
ohledu nebrali, neocenivše tuto důležitou zprávu Tacitovu. Y tom 
máme také důkaz, že vláda Moravy toho času až k Tise se vzta- 
hovala, neb za Hronem, mezi Tisou a Dunajem seděli tito pod- 
daní Sarmaté, rozumí se, mezi starodomácím obyvatelstvem srb- 
ským. Jakož Jazygové byli podřízeni Sidovi a Italikovi, v tomtéž 
poměru stáli spíše k Marobudovi a Yaňovi. Zachované podání 
historie moravské, žc stará Morava až k Tis e sáhala, má tu své 
potvrzení. Za pravé lze také přijmouti, když Tacit o víceru s Ita- 
likem spojených národech mluví, že času tohoto jistě Cechové, 
Lužičané, Oši a Mugilané v Krakovsku s Moravou spojeni byli. 

Dle vší podobnosti umřel Sido, Yaňčův bratr, ok. 70. Jeho 
následoval syn jeho Radislav, jenž též ještě s Italikem panoval. 

Italik. — Radislav. 

70—80. 

Společné panování jejich netrvalo však dlouho, neb Italik 
zemřel ok. 80 po Kr., načež Cimber vedle Radislava vládu v Mo- 
ravách nastoupil. Tito nebyli již amici sociique populi Ro- 
mani. jako předchůdcové jejich. 

Radislav. — Cimber. 

80 — asi 94. 

Radislav a Cimber vedli válku s císařem Domitianem, mezi 


! ) Tacit. Hisí. 1. 8. c. ó, 21. 



7-7 — 


81 — r96 panovavším. Eutrup vypravuje o něm, že byl zlý a zuřivý, 
že mnolio římských senátorův i své vlastní příbuzné usmrtiti dal 
a prvním byl, jenž naporučil, aby pánem a bohem nazýván 
byl 1 ). Jemu nesměla jiná, leč jen zlatá neb stříbrná socha posta- 
vena bytí. Vedl čtvry války, jednu se Sarmaty (vojskem morav- 
ským, tedy s Moravou), druhou s Chatty a dvě s Dákv 2 ). 

Domitian žádal od Markomanův pomoci proti Dákům, byl 
však s žádostí svou od nich odmrštěn. Poražen od Dákův, obrátil 
zbraň svou proti Moravám. Kníže Cimber, nechtě válku s Římany 
podniknouti, vyslal poslance k císaři, jichž ale tento zavražditi 
nechal 3 * ), načež to k porážce došlo, v níž Moravané skvěle zví- 
tězili, kníže pak jejich Cimber padl *)■ Ve vojně sarmatomarko- 
manské, v které Cassius velel, padla jeho legie i s vůdcem. Od 
Dákův byli Oppius Sabinus, konsulár, a Corn. Fuscus, praefectus 
praetorii, s četným vojskem zničeni 5 ). Tu dí Eutrop, že Cimber, 
odepřev pomoc Domitianovi, nepomáhal také Dákům. Rok, v kte- 
rém vojna tato vedena byla, neudávají historici stejně. Za trvání 
jejiho zdržoval se císař v Panonii, a léta 91 po Kr. poslali Lygiové, 
pod ochranu římskou přijatí a válkou v Mišensku stíhaní, k Do- 
mitianovi o pomoc, co se nejjistěji za války s Markomany stalo, 
pročež klademe tuto na 90 — 91 po Kr. Tedy by byl také Cimber 
léta toho ze světa zešel. 

Tacit dává též o vojnách těchto zprávu, řka: „Coortae in 
nos Sarmatarura et Suevorum gentes, nobilitatus 
cladibus Dacus“ 6 ). Zde jmenuje Tacit Markomany Svévy a 
spojuje je se Sarmaty. Yálka tato byla první, kterou Římané od 
věku Augustova s naddunajskou Moravou vedli. Brzy následovalo 
jich více. 

Radislav neměl žádných synův a po smrtí jeho nastoupil 
vládu Trut ITI. 


i) Úkazy jelio začínaly vždy: „Dominus et Deus uoster sio iiei-i iubet“. 

á ) Eutrop. Brev. 1. 8. c. 23. 

:í ) Ipsorum legatos pacis componendae causa iRtcrfeoifc. Bio Cass. 1. 6/. 

4 ) Idem Domitiantis a Mavcoraannis victus et in fugám conjectus est. 
Bio Cass. I. c. 

5 ) Eutrop. 1. 7. c. 23- 

«) Tacit, Hist, ]. 1. c, 1. 


78 — 


Tu přetrhneme na chvíli pásmo dějův a sdělíme, co se nám 
vzhledem na mravy a obyčeje předkův našich z času tohoto do- 
chovalo, k čemuž zpráv Tacitových, jenž v druhé polovici prvního 
století žil a psal, použijeme. Známo, že Germanie, jak sobě jí Ří- 
mané z ohledu zeměpisného obmezili, na východ až po Vislu, až 
ku Scytii (Rusku; Scythia Germaniae confinis, Pliu.) za- 
sahovala, tedy krajiny naše od Dunaje až po Belt a Vislu ku Ger- 
manii náležely, pročež můžeme vše, co Tacit při Svévech germán- 
ských pozoroval a o nich zaznamenal, vším právem na předky naše 
přenésti, co také zvláště proto činíme, aby se ta vyhlášená kul- 
tura Římanův, oniž touto vybojované krajiny oblažovali, s životem 
Svévův porovnati mohla. Tušíme, že tito v pravé kultuře Římany 
daleko předčili. 

Mravy a obyčeje Svévův. 

Tacit má Svévy právem za kořenáky neb původní lid v Ger- 
manii, nesmíšený dotahy jiných národův, protože v pravěku, kdo 
proměnu sídel hledal, nikoliv po suchu, nýbrž na pltěch se dostě- 
hoval. Tamní nesmírné a protivné moře bývá zřídka z kruhův krajin 
římských na loděch navštěvováno. Kdo pak by také, praví dále, 
mimo nebezpečí na moři strašném, nebezpečném a neznámém 
opouštěl Asii, Afriku neb Itálii, aby se dostal do Germanie, nezpů- 
sobné co do půdy, surové co do ponebí, smutné co do vzdělání a 
na pohled, kdyžto vlasti jeho není? Já přidávám se k ná- 
hledu těch, oniž za to mají, že kmeny Germanie v nesmíšený, 
neporušený a jen sobě samým podobný národ vzrůstli, odkud také 
při tak velikém počtu lidstva ta všem společná tělesná povaha, 
jadrné a modré oči, plavý vlas, vysoká těla a silná k útokům 
pocházejí 1 ). Y práci a namáhání jeví méně vytrvalosti a snášejí 
těžce žízeň a parno, lépe zimu a hlad, ponebí a půdu. Tato jest 
užitečná na osení, nesnášenlivá na ovocné stromoví, úrodná na 
ov-ce, tyto však nemají vrůstu. Hovězí dobytek není též mohut- 
ným a jest docela bezrohým. Je těší jeho množství a jest také 
jejich jediným a nejmilejším statkem. Koně nejsou ani podstatou, 
ani rychlostí okázalými, taktéž nebývají dle římského způsobu cvi- 

*) Protože se vlastnosti tyto Germanům připisují, vztahují je Němci, 
majíce se za staré Germany, nyní na sebe. Yiz : Das slavische Altgermanien. 
Biiinu. 1882. 



— 19 — 


ceny, aby se kruhem otočili, řídéjí je zrovna vpřed aneb jediným 
obratem v právo v tak úzkém a obmezeném kruhu, že nikdo po- 
zadu nezůstane. Yůbec mají více síly v pěchotě, pročež smíšeně 
bojují, neb jako jízda, tak rychlou jest pěchota, která z veškeré 
mládeže vybraná, před seřaděný šik se staví. Její počet jest určen, 
sto z každé župy. 

Stříbro a zlato odepřeli jim bohové, z lásky-li neb z hněvu, 
nevím 1 ), jistifci však nechci, žeby v Germanii nikde žil na stříbro 
neb zlato Debylo, neb kdo prozkoumal zemi tuto ? Jmění takové 
a užívání jeho nevábí je, jako nás (Římany) ; stříbrné nádoby lze 
ovšem viděti u nich, ale nezakládají sobě na nich více, nežli na 
hliněných. Nejbližší nám mají ovšem pro obchod zlato a stříbro 
ve vážnosti a znají také některé druhy našich peněz, ti však dále 
v středu užívají jednoduchého a starobylého vyměňování zboží. 
Mezi penězi (našimi) chválejí sobě ty staré a dávno známé, zoub- 
kovité, a ty s dvouspřežným vozíkem. Též libují sobě více stříbro 
nežli zlato, nikoliv ze zvláštní libůstky, nýbrž poněvadž jim drobné 
stříbrné peníze pohodlněji k upotřebení jsou, když něco laciného 
kupují. 

' Železa nemají dostatek, jak to jejich zbraně vykazují. Zřídka 

užívají mečův a větších sudlic, nosejí však kopí s úzkým a krát- 
kým železem, tak ostrým a pohodlným k upotřebení, že s toutéž 
zbraní, jak toho okolnosti požadují, buď z blízka neb ze zdálí bojují. 
Nazývají je framaee. Koňák jest se štítem a frameou spokojen ; 
pěšáci rozmetávaji šípy z tulce kolem sebe, každý jednotlifec na- 
jednou, a střílejí jimi do veliké dálky ; ostatně jsou obnažení neb 
pouze krátkým polním pláštíkem přikryti. Na těle nemají žádné 
nádhery, pouze štíty rozrůzňují nejvybranějšími barvami. Málo jich 
má brnění, sotva jeden neb druhý přilbici. Štít svůj opustiti jest 
hanbou velikou. Tak pohaněnému není dovoleno obětí se súčast- 
ňovati, ani do sněmu choditi a mnozí, oniž takto vojnu přežili, 

l ) Že se rudařství v krajinách našich dávno před Kímany provozovalo 
jest pojištěno. Y Dardanii, severních Uhrách, jihlavských horách a v nyněj- 

' lích Čechách dolovalo se od nepaměti na zlato a stříbro; ve Valerii vyrábělo 

se železo a výborný ocel, o němž se již Homér ve své Iliadě zmiňuje. Kolko- 
vaného zlata a stříbra bylo v Moravách hojnost, jak to nezřídka v hrobkách 
nalezené mince, které se právem Celtům připisují, dosvědčují. Za Římanův byli 
ovšem také římské peníze v oběhu. 

I 


— 80 — 


skoncují takové pohanění provazem. Obrazy ěelednícli neb rodin- 
ných bůžkův (křistkův, dědkův) a svěcené odznaky, z posvátných 
hájův (hřbitovů v) vzaté, nosejí do války. 

Za oděv slouží všem halena, sponou neb, když tato schází, 
3pinadle’.n upnutá, ostatně přetrvají celý den neobleěení při krbu 
a ohni. -íejzámožnější různěji se oblekem, jenž není řásným, jako 
u Sarmatův a Partův, nýbrž těsně na tělo přilehá a jednotlivé 
údy naznačuje (jako posud u uherských a moravských Slovákův). 
Také nosojí kožichy, \yberouec sobě kožešinu, zpestřují ji skoře- 
pinami a kůžkami zvířat, jichž zadní oceán a neznámé moře zplo- 
zuje Ženy neužívají jiného kroje, nežli uiuži, leč že se v plátěné 
sukně odívají, jichž červenými pruhy strakatými dělají a na svrchní 
část oděvu rukávů nedávají, pročež ramena a pléee nahá mají. I 
část nádor jest obnažena. 

Manželstva bývají přísně držena a mrav tento jest u nich 
nejchvalitebnějším. Oni jediní mezi cizinci (barbari) spokojují se s 
jedinou c.liotí, vyjma několik, oniž nikoliv z vilnosti (vícero žen 
mají), nýbrž pro svou urozenost od mnohých ku sňatku hledáni 
bývají. Véno nepřináší žena, nýbrž ženě muž. Přítomní rodiči a 
příbuzní ohledávají dary, nikoliv k ženským daremnostem, aniž 
novomanželům ku šňoření vybrány, nýbrž párek hovězí, koně s 
uzdou, štít s framcou a mečem. Za takové dary dostane sc žena, 
anaž též něco zbraně muži svému donese. To považují za nejpev- 
nější svedení. Aby žena pamětliva byla udatenství a příhod ve 
vojnách, bývá hned při posvěcování začátku manželství připomínána, 
že přichází jakožto družka v pracích a nebezpečích, aby v míru 
totéž, totéž ve vojně snášela a na to se odvážila. To hlásají ji 
jho volův, ozbrojený kůň, dané zbraně. Tak má žiti, tak umříti 
a to vše má zase dítkáru neporušeně a důstojně zackovati. Dále 
žijí v bezpečné cudnosti, nesvádění vábením divadel, ani drážděním 
kvasů. Velmi zřídka nahodí se u tak četného národa cizoložství, 
jehož potrestání bezpostředně manželů ponecháno jest. Ostřihav 
cizoložnici vlasy, vystrčí nahou u přítomnosti příbuzných z domu 
a žene ji celou osadou s karabáčem. Zadanému panenství není 
žádného odpuštění. Ani pro slíčnosř, ani pro mládí, ani pro bo- 
hatství nedostane se jí muže, neb n nich nesměje se nikdo při 
mrzkostech a svůdnictví nezove se módou. Lépe jsou na tom ještě 
nyní obce. v nichž se pouze panny vdávají a v naději a s přáním 



— 81 


manželkou se stati na vždy konec se učiní. Jediného muže berou si 
tam jako jediné tělo a jediný život, aby žádná myšlénka nad to, 
žádná další tužba nevznikla, aby nejen muže milovaly, nýbrž v tom 
jediném muži celé manželství. Počet dítek obmezovati, některé 
pozdě narozené usmrcovati považuje se za ukrutenství. Více platějí 
tam dobré mravy, nežli dobré zákony jinde. V každém domě vy- 
růstají nazí a špinaví v takovou tělnatosť, v takové postavy, jichž 
obdivujeme. Každého odkojí vlastní matka prsy svými a neodka- 
zuje to služkám a kojnám. Pány a nevolníky nerozeznáš mázli- 
vostí v odchování, mezi těmitéž stády, na téťéž půdě obcují spo- 
lečně, až dospělost a udatnost svévolníky naznačí. Mládenec okusí 
neskoro lásku a proto ta nevyvážná zmužilost’. Ani s pannami se 
nepřenáhlejí. Stejný věk, podobný vzrůst, stejná síla spojují se 
a sílu rodičův vykazují dítky. Synové sester platějí u strýce tolik 
co u otce a někteří považují tento pokrevní svazek ještě za Sva- 
tější a úžší, žádajíce, když se zastaveno! přijímají, ráději dítky 
bratra neb sestry, jakoby spolehlivější záruku měli a rodinu ve 
větším objemu sobě zavázali. Dědicemi a nástupníky každého jsou 
dítky jeho bez posledního pořízení. Není-li dítek, následují jakožto 
nejbližší koleno bratři, bratři otce neb matky v majetku. Cím více 
příbuzných, tím větší počet sešvakřených, tím oblíbenější staroušek. 
Bezdětství nemá žádné ceny. 

Jako přátelé, tak musejí se nepřátelé otce neb příbuzných 
převziti, nezůstanou však nesmíření, neb i vražda může určitým 
počtem hovězího dobytka neb ovec smířena býti. Takové zadost- 
učinění obdrží celá rodina, co pro obecné blaho prospěšno jest, 
protože nepřátelstva po boku svobody nebezpečnými jsou. 

Společným hostinám a pohostinnému vyčastování neoddává 
se žádný národ v takové míře, jako Svévi. Někomu přístřeší ode- 
přiti považuje se za zločin. Každý počastuje připravenou dle zá- 
možnosti své hostinou a vyčerpá-li se zásoba, zajde, kdo právě gaz- 
dou byl, s hostem co průvodčí do nejbližšího domu bez opovědění, 
co nic nápadného není. Stejnou přívětivostí jsou uvítáni a nikdo 
nečiní vzhledem na pohostinnost žádného rozdílu mezi známými a 
neznámými 1 ). Obyčejem jest odcházejícímu cokoli sobě přeje po- 
voliti a na vzájem požaduje každý pro sebe tutéž upřímnost. Z 

i) I Caesar vychvaluje již pohostinnost Svévův slovy: Hospitem violare 
fas non putant; qui quaeunque de causa ad eos vcnerunt, ab injuria prohibent, 

6 


— 82 — 


darů těšejí se, ale necenějí daných vysoko, aniž se za obdržené 
zavázanými považují. Hned po spánku, jehož obyčejně pozdě do 
dne prodlužují, koupají se, častěji teple, poněvadž u nich nejvíce 
zima panuje. Po koupeli obědvají. Jednotlivá sedadla jsou oddělena 
a každý má zvláštní stolek. Jako po svém zaměstnání tak chodějí 
také k hostinám ozbrojení. Den a noc bez přetržky piti není ni- 
komu na hanbu. Různice, jaké se mezi pijáky nahodí, skoncují 
zřídka nadávkami, častěji poraněním i zabitím. O oboustranném 
smíření nepřátel, o švakrovstvíc.h, které se uzavřití mají, o volbách 
představených, o míru a válce raději se nejčastěji při hostinách, 
jakoby, se za jiné doby srdce upřímnému smyšlení tak neotvíralo, 
aniž se rozehřálo pro důležité věci. Bez pokrytecké obratnosti a 
zřejmého šibalství odhalují tajnosti nitra svého. Takto odkryté a 
zřejmé smyšlení všech bývá příštího dne opět zkoušeno a tak ra- 
ději se, když se přetvařovati nedovedou, a uzavírají, kdyžto se 
mýliti nemohou. 

Hápoj jejich jest pivo z ječmene neb pšenice; břehu (Dunaje) 
nejbližší kupují také víno. Pokrmy jejich jsou jednoduché; surové 
ovoce, čerstvá zvěřina, sedlé mléko (kyška); bez přípravy, bez 
lahůdek zahánějí hlad 1 ). Při žízni nemají tétéž střídmosti. Kdyby 
se jim při pití dle chnti a vůle poskytnouti mělo, mnoho-li by sobě 
přáli, mohli by nestřídmosti tak dobře jako zbraní přemoženi býti. 

Tacit povšimnul si také zábav Svévův. Y ohledu tomto praví: 
Divadelních her mají jediný druh. Obnažení mladíci, hru provádě- 
jící, skákají uprostřed mečů a hrozících frameí. Cvik plodí umění, 
umění slušnost. To čiuějí nikoliv ze zisku neb pro záplatu; odměnou 
nejsmělejší svévole jest radost divákův. Y kostky hráni provozují 
střízliví jako nějaké vážné zaměstnání s tak velikou odvahou na 
výhru neb ztrátu, že, když vše prohráno, na poslední vrhnutí tě- 
lesnou svobodu sázejí. Poražený jde do samosvolené poroby, třebať 
mladší, třebat silnější, nechá se spoutati a prodati. Tak veliká 
jest při hře této převrácená tvrdošíjnost, oni pak to jmenují do- 
státi slovu. Ponechávají však otroky toho druhu výměnou jiným, 

sanctos habent, hisque omnium (iomus patent victusque communicatur. De bell. 
gall. 1. 6. c. 23. 

‘) Dle jiných pramenův měli v pokrmech výběr veliký. Požívali také 
hovězinu, teletiuu, vepřovinu, slcopovinu, zajíce, divoké koně. kuchyňské rost- 
liny, jako pašotinák, chřest, ředkey a j. 


aby se hanabného výdělku zbavili. Nevolníkův neužívají dle našeho 
způsobu pro domácí práce, každý z nich spravuje a řídí sídlo své 
a rodinu, pán ukládá jim jen dávky na obilí, ovcích neb plátně. 
Potud sáhá otrokova podřízenost. Domácí práce vykonávají ženy 
a děti. Bičování otrokův, pouty a prací ve vazbě sužování stává 
se zřídka, zabití často, nikoliv z trestu a přísnosti, nýbrž z pře- 
náhlení a v zlosti, co zůstává nepotrestané. Propuštěnci mají malou 
přednost před poroby, zřídka požívají trochu důležitosti v domě, 
v obci nikdy, vyjma národy, oniž od králův řízeni jsou, neb tam 
vystupují také nad urozené, nad šlechtice. TI ostatních Germanův 
jest nerovnost propuštěnců důkazem svobody- 

O hromadách praví: O méně důležitých věcech rokují před- 
stavení obce, o důležitých celý národ, avšak na čem se tento usnésti 
má, pojednává se napřed též od představených. Shromážďují se v 
určité dny při novém světle neb když měsíc v úplňku jest, pova- 
žujíce dobu tuto za nej příhodnější začátek podniku. Nečítají počet 
dní, nýbrž nocí. Dle toho určují porady a soudní lhůty. Sešel-li 
se jich dostatečný počet usednou ozbrojení. Mlčeni naporučují kněži, 
oniž k němu také donutiti mohou. Nato poslouchají krále neb 
představeného obce a každého, kdo stářím neb vážností, válečnou 
slávou neb řečnictvím vyniká, více, že sobě rozumné rady vážejí, 
nežli jakoby se jim poroučelo. Nelíbí-li se jim návrh, zavrhují ho 
reptáním, líbi-li se, srážejí kopí na sebe a jest to nejčestnější sro- 
zumění zbraní chváliti. Při takovém shromáždění může se také 
žalovati a ortel nad životem a smrtí žádati. Tresty různěji se dle 
provinění. Zrádce a úskoky věšejí na stromy; zbabělcův, nebojov- 
ných a nepřirozenou vilností pohaněných ponořují do bahna a mo- 
čálů, překlopivše je košinou. Rozdíl tento smrtelného trestu uka- 
zuje na to, že zločiny, když se trestají, veřejnosti ukázati, hanebné 
pak necnosti zakrývati se mají. Lehké přestupky docházejí též 
přiměřeného trestu, usvědčení musejí několika koňmi neb ovcemi 
učiniti poškozenému neb příbuzným jeho zadost. Při takových hroma- 
dách volivaji také přednosty, oniž v župách a obcích právo a zákon 
vyřizuji. Každý má sto přísedících k poradě, spolu také k zevnitřní 
vážnosti. Yeřejné i soukromé záležitosti pojednávají ozbrojeni. Nikdo 
však nesmí zbraně nositi, až obec někoho za schopného k tomu 
uznala. Když se to stalo, ozdobí v hromadě mladíka buď některý 
představený, buď otec neb příbuzný, štítem a kopím. To jest u 


— 84 — 


nich náše tóga *), to prvním poctěním mládeže. Dříve jsou mladíci 
členy rodiny, potom vlasti. Doznaná urozenost neb veliké zásluhy 
otcův pojišťují dorůstajícím nároky na důstojnost přednosty a při- 
čítají se k ostatním chrabrým a dávno osvědčeným. 

Co se pověr dotýče, praví Tacit : Na znamení bohův a losy 
dávají velmi pozor. Obyčej při losování jest jednoduchý. Prut z 
úrodného stromu uřezaný, přeřežou na malé kousky a tyto, roze- 
znané několika známkami, roztroušejí bez rozmyšlení a dle náhody 
na bílou plachtu. Potom při veřejné poradě zvedne kněz, při sou- 
kromých záležitostech čelední otec, po modlitbě k bohům a zrak 
k nebesům upřený maje, třikráte jednotlivé kousky. Zdvihnuté 
vykládá dle na nich vyřezaných známek. Zapovídají-Ji tyto, nebývá 
toho dne porady žádné, dovolují-li tuto, požaduje se ještě po- 
tvrzení známek, při čemž obyčejem jest tázati se ještě šveholu 
a létu ptákův. Ještě jinak pozorují znamení bohův, vyzvídajíce 
výsledek válek. Zajatce onoho národa, s kterým válku vedou, po- 
stavějí s vyvoleným svých krajanův k zápasu proti sobě, každého 
s jeho národní zbraní. V ítězství toho neb onoho považuje se za 
předběžný výsledek. Při poradách dbají také předtuchy a napo- 
mínek koní. Tyto, bílé barvy a nikdy ku prací potřebovány, bývají 
veřejně v posvátných hájích vydržovány. Když se do posvátného 
vozu zapřáhnou, doprovázejí je kněz a král se starostou obce, po- 
zorujíce jejich řehot a founění. Žádnému proroctví nedůvěřuje se 
více nejen od obecného lidu, nýbrž také od vznešených a kněží, 
oniž sebe za sluhy, koně pak za důvěrníky bohův považují. 

V bitvách má každý na blíži, co mu nejdražšího jest, tak 
že nářek žen a křik dítek slyší, neb tyto jsou posvátnými svědky, 
tyto největšími chvaiořečníky. K matkám, k manželkám snášejí 
poraněných a tyto neostýchají se raný sčítati a vyšetřovati. Boju- 
jícím donášejí také pokrm a napomínky. Seslabené a coufající šiky 
uvádějí ženy často prosbami, vystavením vlastních ňáder na odpor, 
poukazováním na hrozící zajetí, jehož se velice bojí, v pořádek, 
tak že jistěji věrnost zachovávají obce, které mezi zastavence také 
šlechtické panny odvésti musely, neb věřejí, že něco svátého a 
prorockého v ženách žije, pročež rady jejich nezamítají a výrokův 
jejich se držejí. 

l ) Římanské jméno tóga jest naše toč a (táce. táěka). svrchní, jak známo, 
oděv. jenž se kolem těla otáčel. 


- -- 


— 85 — 

Dojde-li to na bitvu, jest hanebné pro kníže v udatenství pře- 
výšenu bytí, hanba pro družstvo jeho v udatnosti knížeti se ne- 
rovnati, ba neetné jest to pro celé živobytí a hanebné přežiti kní- 
žete svého a z porážky ustoupiti. Tohoto bránití, chrániti, i své 
vlastní zmužilé činy slávě jeho připisovati, jest závazkem nejhlav- 
uějším. Knížata bojují pro vítězství, družstvo pro knížete. Když 
vlast, v které zrození jsou, dlouholetým mírem a nečinností zma- 
látněla, odejdou šlechtičtí mladíci u velikém počtu bez nabídnutí 
k těm kmenům, oniž právě válku vedou, neb národ tento omrzuje 
nečinnost a lehčeji dojde se slávy v nebezpečích, četné družstvo 
udrží se jen násílim a válkou. Od štědroty knížete svého požadují 
válečného koně neb zakrvácenou vítěznou frameu, za žold přijmou 
hostiny, třebať neskvostné,. ale dostatečné, látku na dary opatřejí 
sobě válkou a kořistěním. Tížeji dají se přemluviti, aby orali půdu 
a vyčkali úrodu, nežli aby se pustili do nepřítele a ran sobě ulo- 
vili; zdá se jim to lenivostí a neschopností, polem něco vytěžiti, 
co se krví vyzískali dá. 

Když do boje netáhnou, zabývají se počasně lovem, dílem 
zahálkou, spánku a jídlu oddáni. Nejudatnější a nejbojovnější ne- 
obírají se ničím a odkazují péči o. obydlí, domácnost a polnost 
ženám, starcům a každému slabšímu v rodině. Obce mají v oby- 
čeji, anižby vyzvány byly, muž vedle muže knížatům buďto dobytek 
neb obilí snášeti, co se jakožto pocta přijímá a jejich potřebám 
slouží. Zvláště radují se z darů sousedních národův, jichž jednot- 
livci neb občanstva posílají, jako vybrané koně, skvostné zbraně, 
ozdoby koňákům a řetízky na krk. Již i peníze naučili jsme je 
přijímati. 

Že rody germánské, dí Tacit dále, měst neobývají, ba že 
ani spojených osad nemají, jest s dostatek známo 1 ). Usazují se 
od sebe odstranění po jednom, kde se jim polnost, les zalíbí. Ves- 
nice zakládají nikoliv dle způsobu našeho s vedle sebe stojícími 
a souvislými staveními, nýbrž každý má kolem svého příbytku 


i) Šlechta totiž sídlila výhradně na svých hradech, třebať (iermanie 
tehdáž bezpočetných měst (v tehdejším smyslu, trhová místa) měla a husto 
obydlena býti musela, kdyžto tolik válek 8 Kímany podniknouti mohla. Ovšem 
najímali sobě knížata také vojsk z ciziny do vojenské služby, jak to o Němcích, 
Sarmatech, Gotecli, Hunech, Avarech, Maďarech známo jest. 



86 — 


prostoru buď proti neštěstí ohněm neb z neznalosti v stavění. Te- 
saný kámen neb cihly nejsou v obyčeji, ku všemu potřebují ne- 
způsobné balvany bez vkusu a úhlednosti (jak staré hrady vesměs 
z neokřesaného kamene stavěné nalézáme, co se cyklopským způ- 
sobem nazývá). Některá místa potírají bedlivěji hlínou, tak čistou 
a lesklou, že malby a kresby barevné napodobňuje. Také vyhlou- 
I bávají v zemi skrýše a pokrývají je svrchu mrvou co útulek proti 
zimě (v Uhrách posud v obyčeji) a co skladiště na obilí (sitos, 
žitoše, sklad- na žito ; na Moravě na vícero místech nalezeny), pro- 
tože tuhé mrazy takovými místnostmi se zmírňují a přijde-li nepřítel, 
vyloupí co na venku, schované a zakopané buď nezná neb ujde 
mu to' tím. že hledáno býti musí. 

Provádění a zvýšování úroků není známo, pročež toho více 
dbáno bývá, nežli kdyby to zakázáno bylo. Pozemky obsazují se 
dle počtu rolníků od veškerých vesničanův a rozdělují se mezi ně, 
jak se za hodno uzná. Yeliké prostoi-y pozemků pojišťují lehkosť 
při dělení. Obsetá půda střídá se každého roku; něco zůstane la- 
dem, neb při množství a objemu nezávodějí přičinlivosti, aby ovocné 
sady zakládali, louky rozdělovali a ohrady zvlažovali. Pouze obilí 
vyžaduje se od země, pročež nerozdělují rok na tolik části, roze- 
znávajíce pouze zimu, jaro a léto; podzimek jest jim tak neznámý, 
jako dary jeho. 

Konečně popisuje také pohřby, o nichž dí, že se bez okáza- 
losti odbývají a že pouze mrtvoly proslulých mužů určitými druhy 
dřeva upalují. Na hranici nenaloží se pokrovců, ani vonidel, každému 
přidají se jeho zbraně, plamenu některých také kůň. Nad hrobem 
vyvýší se kopec z hlíny (volotka, mohyla). Nádhernou poctou vy- 
sokých pomníkův pohrdají, jakožto nebožtíky tlačících. Nářek a 
pláč přestanou brzy, bolest a zármutek pozdě. Ženám sluší truchlili, 
mužům pamatovati l ). 

Tu vylíčilo nám mistrovské péro Tacitovo dobré i nechvalné 
stránky mravův a obyčejův, jak v soukromém, tak ve veřejném 
životě Svévův germánských, předkův našich. Pekli jsme úmyslně: 
předkův našich, tedy Slávův ? — Nejinače. Podnes pojednávají 
se Germani ovšem ve smyslu německém, nejen od Němcův, nýbrž 
také od našincův, po německých tak zvaných autoritách papoušku- 
jících, jak to i Pavel Šafařík na velikou újmu starožitností sláv- 


*) Tac, Germania o. 1 — 27. 



— 6í — 


stých učinil. Kde se v staré historii o Germanech mluví, překlá- 
dají to jméno Němci veskrze jménem Deutsche, jakoby jména 
Germani a Deutsche synonyma byla a ačkolvěk to ta nejhrubší 
historická a ethnologická chyba jest. 

Nyní budeme v dějepisu našem dále pokračovati. 

Trut 111. (Tndrus Řím.) 

94—110. 

Trut následoval hned po Cimbrovi co čekanec. Od některých 
vydává se za bratra jeho, my však držíme se oněch, oniž jej za 
syna Cimbrova mají. Po smrti Radislavově vládl sám a byl po- 
sledním potomkem markomanské dynastie Krokové. Ta trvala tedy 
asi od 170 př. Kr. až asi do 110 po Kr., 280 let. 

Osudná válka císaře Trajana (98 — 117) s dáckým králem 
Decebalem v nynějších Sedmihradech, Valachií a Moldavě připadá 
do času moravského velkněze Truta III. Nelze říci s jistotou, zda- 
liž Moravané Decebalovi pomáhali, neboli ne, ale že Buři, s Dáky 
společní, Trajana od války té odstrašiti chtěli, to se vypravuje 1 * ). 
Ostatně bychom soudili, že se mu i z Moravy nějaké pomocí dostalo. 

Trajan vrazil u Peškaraby (staré Oršavy) po dvou lodních 
mostech přes Dunaj do Dácie a dobyl u brány železné vítězství 
nad Decebalem. Potom vtrhnul dále do Dácie a tu svedly se ještě 
tři bitvy, pro krále nešťastné, tak že i hlavní královské sídlo Sar- 
mica č. Sarmizogethusa od Římanův dobyto bylo 3 ). To událo se 
1. 101 po Kr. Decebal stal se poplatným Římanům králem, dal 
se však (104) na novo do vojny s nimi, pročež nechal Trajan něco 
nížeji pod starou Oršavou kamenný most přes Dunaj vystavití 3 ), 


l ) Dio Caas. 1. 4a. e. 8. — Zosim. I. 27 . — Poslali mu houbu, na níž 

napsáno bylo : Burros sociosque omneš a Trajano petere, nt páce facta domům 
reverteretur. 

3 ) Sarmizogethusa = Caremiua getusa (carskogetské sídlo). Římané 
zvali potom město toto Ulpia Trajana. Y okolí Varhely, kde stálo, víděíi podnes 
ostatky jeho. 

3 ) Most tento měl 20 oblouků, na láO stop vysokých pilířích spočíva- 
jících, a na obou koncích pevné věže (Theodora a Pontes). Stavitelem byl 
Apollodor z Damašku. Nástupce Trajanův Hadrian (117 — 138) nechal most 
tento zase rozehřátí, aby cizozemci ((barbaři) přístupu do říše římské neměli. 


— 88 


po němž 1. 105 opět s velikým vojskem do Dácie vrazil. Decebal 
byl zase poražen a otrávil se, jak se praví, aby do zajetí nepřišel. 
Po vítězství tomto obrátil prý se císař na Markomany a potřel je 
tak, že donuceni byli krále od Římanův sobě vyžádati. Tak vy- 
pravuje Pilař, odvolávaje se na Tacita *). Na citovaném místě ne- 
mluví ale Tacit pranic o porážce Markomanův, Trajanem působené, 
nýbrž jen o směšné vítězoslávě Domitiana nad Germany, jenž ne- 
chal lidu nakoupiti, tento za Germany přistrojiti a hlavy mu oholiti, 
aby jako zajatci vvpádali. O Trajanovi není tu zmínky. Tak ne- 
pravěji ani Sueton, ani Eutrop, ani Dio Cassius, žeby Trajan byl 
Markomany potřel, k víře podobnější jest, že se to onomu od těchto 
stalo, neb říše moravská stojí toho času pevná a mocná. O Tru- 
tovi III., posledním Krokovici, nedá se více udáti. 

Za vlády posledních Krokovicův a jmenovitě za vlády Yaáča 
a Sudislava (Vangio a Sido; 52 — 70) bylo první símě kristověry 
ve vlasti naší zaseto, co jsme dílem naším: Staromoravské církevní 
děje (v Olomouci. 1881) pojistiti se snážili. Že v Moravách hned 
za času apoštolův, ss. Petra a Pavla, křesťanská církev a arcibis- 
kupství nastaly 1 ), o tom nevědí bohužel historikové naši pranic, co 
pošlo z toho, že papežové, pouze na církev tuto hledíce, hlavní a sí- 
delní město staré Vel komora vy, Děvíno-Velehrad, v bullách svých 
vždy urbs neb eclesia L aur ea cen sis jmenují. Této církve 
prvním pastýřem byl ok- 63 po Kr. blahoslavený Vavřinec (Lau- 
rentius). Z neopatrnosti bylo později jméno urbs č. ecclesia Lau- 
reacensis smícháno s bývalým římským městem Laureacum na 
Enži v Noricku, kde Římané svého času vojenskou posádku a 
čásť loďstva svého měli, co jistě příznivé okolnosti pro založení 
církve a biskupství nebyly. Původcem zmatení toho byl kněz Mag- 
nus z Reichersberku, jenž v kronice své z r. 1195 jistil, že Va- 
vřinec biskupem v natčeném Laureacum byl a že, když město toto 
(ok. 473) vyvráceno bylo, biskupství odtud do Passova přenešeno 
a na arcibiskupství povýšeno bylo. Příčinou bájky této bylo, že 
Magnus v papežských bullách tak zvanou sancta ecclesia Laurea- 


') Pilař & Moravec. Hist. Mor. L p. 10. 

Laureacensem urbem (Děvíno-Yelehrad) antiquitus metropoli- 
tanam et archiepiseopi sedem i n exordio naacentis ecclesiae 
et immanissima christianorura persecutione eatholicae fidei novimus rudimente 
percepisse. Agapitus II. papa. 


— 89 — 


censis (Děvíno-V elehrad), o níž vědomosti neměl, za římské Laure- 
a cum považoval. Bajka jeho udržela se po cely středověk v plat- 
nosti, až teprv 1. 1727 Jesuita Hansiz spis: Metropolis Lau- 
reacensis, vydal, v němž podání Magnusovo za bájku vyhlásil. 
Později chopili se také jiní té věci jmenovitě Diimmler (1854), 
Mittelmůller (1867), Batzinger (1872), a nejnovějšího času Karel 
Uhlíř (Die Urkundcnfálschung zu Passau im 10. Jahrhunderte v 
Mittheilungen des Insíitutes ftir osterreichische Gresehichtsforsehung. 
III. B. 2. Heft. 18S2), ačkoliv přece církve Laureacenské v Mo- 
ravě nepoznali. Výsledky bádání jejich pozůstávají pouze v tom, 
že v Lorchu nikdy biskupství nestá ralo a toto odtud co arcibis- 
kupství do Passova přeneseno nebylo. V tomto nastalo biskupství 
teprv ok. 738. Poněvádž pak v Magnusově kronice určitě o arci- 
biskupství passovském se mluví, vyvrácují tvrzení toto obviňováním 
metropolity moravského Pelhříma (975 — 982), jehož za biskupa 
passovského mají, že prý se podvrženými listinami císařův metro- 
politské důstojnosti pro Passov domáhal, od papeže (Benedikta VII.) 
však odmrštěn byl. Kdyby se přijala pravda, že Pelhříma v Pas- 
sově nikdy nebylo, že byl metropolitou moravským a že v bullách 
papežův jmenovaná církev Laureacenská ani římské Laureacum, 
ani Passov neznamená, nebylo by potřeby přesné diplomy císařův, 
Karla Vel., Ludvíka Pobožného, Oty I. a II., oniž se výhradně na 
církev Laureacenskou v Moravě (Velehrad) vztahují, podezřívati a 
arcibiskupa Pelhříma z falšování listin viniti. 

Faro— brat (Varofecrtus), 

3 1 0 — asi 1 30. 

2fyní následuje una doba, o níž Tacit dí: „Markem ani a Kvadi 
měli až do časův našich krále z národa svého, ze slovutného 
rodu Marobuda. a Truta, nyní trpějí také cizince “ (jinorodáky) *), 
neb po vymřetí dynastie Krokovicův markomanských vyvolili sobě 
Moravané knížata z rodův jiných domácích. Po posledním Krokovici, 
Trutu III., byl Moravan Varo— brát zvolen, jehož vláda do času 
císaře římského Hadriana (117 — 137), jenž po Trajanovi na trůn 
dosedl, padá. 

Smutný osud sousedních Dákův, v služebnost římskou úpad- 


*) Tac. Germ. i?. 42. 



90 — 

nuvšieh, učinil poblízké Moravany, dlouho ještě Markomani a Kvadi, 
také Svévi od Římanův zvané, opatrnými, aby se též s podobným 
' osudem nepotkali, pročež snažili se rozviklanou Svévii upevnili a 
se sousedními národy se spojití, bia upevnění a rozšíření tom pra- 
coval všemožně Varobrat, maje pohodlnou dobu a pokoj k tomu, 
proto že císař Hadrům po celý čas panování svého žádných válek 
nevedl. 

Herj — brat (Heribertus). 

130—140. 

O velkoknížeti tomto nezachovalo se ničeho, co by byl za 
vlády své vykonal, pouze jméno jeho udrželo se v dějepisu. Yláda 
jeho padá též z větší části do pokojného panování Hadriana císaře. 

Arjogost (Ariogustus). 

140—160. 

Arjogost vládl za času římského císaře Antonína Pia (138 — 
161) a tento nepodnikal též žádných výbojův, netouživ po rozmno- 
žení krajin římských a hleděv pouze hranice říše cbrániti. Za něho 
požívali také sousední Moravané blahého pokoje, jehož, jak se 
souditi dá, Arjogost na klidné rozšíření a sesílení moravské Svévie 
vynaložil, proto že se nám tato hned po něm v znamenité velikosti 
objevuje. Pilař klade Arjogosta dle Cassia po Markomírovi 1 ). 

Markoiiiír (Mareouiiinís Řím.) 

160—176. 

Tento panoval za doby tak řečené války markomanské 2 ). 
Té doby byla Markomanie velice rozšířena. Spojeni s ní byli: 
Markomani (v užším smyslu), Kvadové, Yandali, Sarmate, Svévi 
a celé cizozemsko (omnis Barbaria) 3 ) t. j. národy na severu dle 
beltického moře bydlivší. Pelcl udává dle Jul. Capitol. (in Marc. 
Aurel. c. 22) následující spojence; Markomany, Kvady, Narisky, 
Hermundury, Šváby (Svévy), Sarmato-Jazygy, Gotony a Oáe; Švoj 


*) Dio Caas. 1. 7. 

2 ) Aur. Victor, de oa.ua. o. lu. 

3 ) Eutrop. 1. VIII. c. 13. 



— 91 — 


Markomany, Kvady, V endv, Narisky, Hermuudury, Lankobardy. 
Svévy, Driady, Herule, Rugiany, Turcilinky, Goty. Vendeliky, La- 
temiky, Dáky, Gety, Sarmaty, Roxolany. Sikoboky, Bastarny. Alany, 
Kostoboky a Saboky, z čehož patrno, že sloučená za Harkoiníra 
Morava velmi mocná proti Římanům stála. 

Spolek tento nazývá se obyčejně markomanskýnn byv stvrzen 
přísahami a zabezpečen danými zastavenci. Směřoval na uhájení 
svobody národův naddonajských, posud Římanům nepodlehlých, a 
na újmu moci těchto. Tito měli zkroceni býti. Dle smlouvy musel 
každý ku spolku patřící národ dle možnosti své jistý počet brancův 
do pole vypraviti. Morava, jakožto Římanům nejbližší, měla nej- 
vyšší velitelství nad nimi. "Vojska, od každého národa vypravená 
a zaslaná, rozložila se dle hranic říše římské, započnouce hned 
nad Dacii, pak od Hrona dle Dunaje až ku Rjenici. 

Jak to jména národův, ve spolku stojících, vykazují, nebyli 
Germani od Bavor až k Rýnu s našimi Svévy spojení, neb národové 
spojení seděli vesměs na východní straně Rjenice, Sály a Labe až po 
Rusko na půlnoční straně říše římské, jakož Markomani v Moravě po 
Dunaj až k Rjenici, Kvadi v uhronitranské Moravě, Vendové dle 
Labe, Narisci a Hermunduři v hořejší Bojémii, Lankobardi u Děvíua 
sasského, jméno Svévi zahrnovalo mnoho kmenův v nynějším Prus- 
ku a Polsku, Driadé a Heruli seděli v Lygii, pod řekou Habolou. 
Rugiani na ostrově Ráně, Turcilinci při Beltu, Gotoni č. Godoni 
v Gdaňsku, Buři v Haliči, Vendelici, Latrinci a Sevři na pobřeží 
beltickém, Karpi (karpatští Chorvaté) v severních Uhrách, Sarmato- 
Jazygové mezi Tisou a Hronem, Dáci č. Geti, Sikoboci, Bastarné, 
Kostoboci a Saboci rozkládali se přes hořejší Uhry pod Karpaty, 
dílem i v Haliči, Roxolani a Alani v Bessarbii. Dle jmen a sídel 
národův těchto jest dokázáno, že v spolku tom ani západní Ger- 
manie, ani Rusko nebyly. Západní Germani znepokojovali Římany 
v Porynsku. 

Moderní historici, nenahlížíce spojení toto, myslejí, když se 
čte, že ten neb onen severnější národ nyní na Dunaji se objevil 
a tu bojoval, že se sem celý národ vystěhoval, aby nových sídel 
došel, čemuž ovšem tak nebylo, neb k Dunaji dotáhla pouze vojska 
z nadřečených národův, nechť také již dle tehdejšího obyčeje s 
ženami a dítkami. Vojska tato měla zde svá vykázaná stanoviska, 
v nichž se co pohraničná zdržovala. Národ zůstal doma a posílal 



— 92 


a doplňoval čas od času jen uloženy mu počet svých branců, oniž 
vždy v plném počtu zůstali, když se i dřívější po vyplněné službě 
domů navrátili. Podnikli-li se vpády do říše římské, táhla tato 
pomocná vojska s sebou a bylo jim slíbeno, že kraje Římanům 
odebrané mezi ně rozděleny budou. Zprotivilo-li se které, bylo 
vypuzeno. 

To nechť dostačuje pro objasnění toho tak zvaného marko- 
manského spolku, jenž za panování Markomíra mezi 160 — 176 
zřízen byl. Jul. Capitolin nazývá ho foedus aut bellům Mar- 
comanicum, proto tak pozvaný, že Markomanie neb Morava 
středem jeho a napotomní 151eté války s Římany byla. Počátek 
této klade se na rok 166 po Kr. 


Válka inarkoniiuiská. 

166 — 181. 

Ačkoliv neřádi války popisujeme, přece jsme nuceni o této 
důležité a vlasti naší moravské zvláště se týkající válce aspoň ta 
nejhlavnější dáta sděliti. 

Mezi bojovnými styky (iermauův s Římany jest mimo starší 
výpravy cis- a transalpických Gallův, Cimbrův a Tcutoneův a 
válkou batavslcou (Civilišovou) nejznamenitější hrůzonosná marko- 
manská. Spolčené voje vyvalily se četnými proudy přes Dunaj na 
půdu římskou a zničujíce vše před sebou, dorazili až k Yogleji. 
ÍTa pochodu svém zajali bezpočetné množství římských vojáků a 
občanů, jichž do svého doin >7a zpět odváděli. Gož divu, že zprávy 
o tom v Římě náramný strach působily, senát a občanstvo podě- 
sily? Tehdejší císař Marek Antonín Aurel nechal po sedm dní 
bohům obětovati, aby je naklonil zbraním římským. Dle Ammiana 
a jiných byl totiž hned v první srážce vůdce .římský Vindex na 
hlavu poražen a zabit, vojsko markomanské oblehlo Yogleji, vy- 
dobylo města Opitergum, jehož rozbořilo. Římanův padlo 20.000. 
Po smrti Yindexově byl od císaře Pertinax proti nepříteli vyslán 
a tomuto podařilo se, protože se spojenci na tři sbory rozdělili, 
z nichž jeden u Vogleje, druhý u Opitergum stal a třetí dále do 
Itálie se tlačil, tyto rozdělené sbory jeden po druhém přemoci a 
ze země vytlačiti. Mezi mrtvolami Svévův nalézala se těla ozbro- 



Hitem 




— 93 — 

jených žen *), z čehož posouditi lze, s jakým nadšením a zápalem 
yálka tato podniknuta byla. Později potřel také a vypudil vůdce 
Kandid pluky Lankobardův a Obiův. Avšak opět a opět vpadli 
tuzemské pluky za Dunaj. Yálka trvala téměř již deset let a Ří- 
mané nedosáhli ještě pražádného úspěchu nad hrozícími Svévy, 
oniž se již v Panonii byli usadili. 

Nato rozhod] se císař osobně do pole táhnouti, o čemž Eutrop 
takto vypravuje: „Marek Aurel vedl (za posledních let) osobně 
válku markomanskou, tak krutou, že se o krutější ani neví, pročež 
se punickým rovná. Přetržka stala se z té příčiny, že veškeré 
vojsko římské pobito bylo, k tomu panoval času toho mor, tak že 
v Římě, v Itálii a jiných krajinách mnoho lidstva a téměř veškeré 
vojsko vymřelo. Namáháním velikým a vytrvalostí dokončil, nepře- 
tržené po tři léta u Kam-untu meškav, vojnu tuto s Markomany. 
Pobiv mnoho tisícův lidí a vysvobodiv takto Panonii od 
služebnosti, držel konečně s Komodem Antonínem, synem svým, 
jehož caesarem jmenoval, vítězoslavnosť v Římě. Vypotřebovav 
pro náklad na válku poklady zemské dočista a nemaje pomocí, 
J protože krajinám a senátu nic uložiti nechtěl, prodal zlaté nádoby, 

křišťálové a murrhinské číše, své a manželčino šatstvo hedvábné 
a zlatohlavové (suam ac uxoriam sericam et auream ve- 
st em) a mnohé jiné šperky z drahokámů, tak že prodej tento 
plné dva měsíce trval a mnoho peněz se natržilo. Po skončené 
válce vrátil kupcům peníze nazpět, kdo však koupené věci na- 
vrátiti nechtěl, toho nenutil a každý je podržeti mohl“ 2 ). 

Ze slov: vysvobodiv Panonii od služebnosti, vychází 
zřejmě, že nežli císař osobně do pole vytáhl, tato pro Římany již 
ztracena byla a do rukou spojencův byla přišla, a dle toho, že císař 
své i manželčino skvostné šatstvo a klenoty prodati musel, aby 

vojnu dále věsti a skončiti mohl, byla tato pro stranu římskou 

velmi obtížnou a záhubnou. Národy tustrané musely důkazně na 

Římany naléhati. Můžeme se nadíti, že i kdyby mor nebyl obětí 

svých požadoval, italské obyvatelstvo ustavičnými válkami značně 
• ' zřídlo, jakož také, že toto ve svém nadšení pro slávu Říma ocháblo. 

Občané římští, dávno již daněmi přetíženi, ustáli v obětavosti pro 

*) Inter cadavera barbarorum eorpora roulierum ar mata reperta šunt, 
Dio Oass. 1. 71. — Marceli. 1. 29. 

*) Eutrop. 1. s. c. 12. 


A 



94 — 


vlast, která jen válčila a o blaho jejich pramálo se starala. O 
skvosty prodávané přeceňovali se zámožní občané římští, na tyto 
věci měli ovšem peněz dosti, jen na oltář vlasti neměli žádných. 
Tak daleko bylo to již s láskou ku vlasti jejich dospělo, pročež 
císař donucen byl všelikterou zběř, zvláště dobrodružnické sbory 
z ciziny najímati. V cizině bylo lidu dostatek a mezi tímto mnoho 
dobrodružného a pravda jest, že Římané nikoliv vojském vlastním, 
nýbrž rodáky cizích krajin tyto podmaňovali. Hicméně tvrdí histo- 
rie německá, že cizí lid blahobyt do Itálie lákal. Pěkný to blaho- 
byt, kdyžto napořád připraven býti musel do pole vytáhnouti a 
život svůj nasazovati, an naproti doma u vlastního krbu svátého 
pokoje požívati mohl. O nedostatku vojska a peněz pro nastávající 
válečné tažení píše Jul. Kapitolin takto: 

„Císař ozbrojil také šermíře (gladiátory) a podrobil je kázni 
vojenské, přijal dalmatské a dardanské loupežníky mezi vojsko, 
opatřil zbraní Uiokinity (lehkoozbrojence), najal pomocného vojska 
germánského proti Germanům a zřizoval se vší pílí legie pro válku 
germánskou a markomanskou. Aby pak zemí poddaných daněmi 
neobtěžoval, prodal u veřejném odhadu na náměstí blahoslaveného 
Trajana věci z paláce, roucha, číše, zlaté nádoby, sochy a obrazy 
slovůtných umělců, jakož šperky z drahokámů, jichž byl v tajné 
pokladnici Hadrianově nalezl. Kořist, které dobyl na Markomanech, 
potřev je u samého přechodu přes Dunaj, rozdal mezi poddané. 
Když se Markomané mu poddali, dal jich mnoho do Itálie zavésti. 
I byl by sobě zemi markomanskou i sarmatskou, jak to v úmyslu 
měl, podmánil, kdyby se Avidius Kassius na východě nebyl proti 
němu vzbouřil. Přetrhnuv tedy válku, táhl na Kassia. Tento byl 
zabit a hlava jeho donesena Antonínovi. Vrátiv se, aby ukončil 
válku, byl mezi touto smrtí zachvácen a syn jeho zanedbal naučení 
otcovo. Tři léta vedl válku s Markomany, Hermundury, Sarmaty 
a Kvady a bylby je sobě podrobil, kdyby jen o rok déle byl na 
živě zůstal“ 1 ). 

■Nyní uvedeme některé jednotlivé události, jaké se ve válce 
této přihodily. 

V úzkosti své obrátil se císař, aby osud války vyzvěděl, na 
pověstného tebdáž divotvůrce Alexandra z Asie, jenž divý své v 
Římě provozoval. Tento radil dva divoké dravce na nepřítele po- 


') Jul. Capitol. in ilarc. Ant. c. 21 — 27. 



— 95 — 


štvati a indická vonidla bokům páliti, to, jistil, že dovede k vítěz- 
ství 1 ). Císař nechal skutečně dvé lvův do Dunaje vehnati, aby 
nepříteli strachu nahnali. Mezitím obětovaly se vonné látky na 
břehu. Nepřítel na druhé straně nezhrozil se však ani trochu dravců, 
uvítal je kyjemi a utloukl je; nicméně překročilo římské vojsko 
v důvěře na vítězství Dunaj, bylo však úplně na hlavu poraženo, 
tak že jen skromné zbytky jeho na útěk do Panonie se daly (168). 
To hnětlo císaře velice, tak že Alexandrovi nezdařené proroctví 
vytýkal. Tento se omlouval tím, že ovšem slíbil vítězství, že však 
neurčil která strana se z něho těšiti bude. 

Toho času strhlv se rozmíšky mezi Svévy a Sarmaty. Onino 
odebrali těmto kus země a popudili je proti sobě, čehož císař 
dobře využitkovati dovedl. Známo, že první svou knihu rozvah 
(meditationes) během války této v ležení při řece Hronu, jehož 
Granua jmenuje, spisoval. Tu vyjednával se Sarmaty a přivedl je 
na stranu svou. Oni pak potom, spojivše se s ním, dovolili mu 
průchod zemí svou do Slovák (Kvadie, Moravy nitranské). Ze strany 
této neočekávali a nenadáli se Markomané vpádu. 

Marek táhl tedy ze země Jazygův, veden jimi, k Nitře a 
dále k Trnavě, kterých měst bez posad nechaných lehce se zmocnil 
a pak, překročiv řeku Moravu, až ku Podivínu na půdu velehrad- 
sko-moravskou dospěl, co mezitím jiná vojska římská a z jiných 
stran, jedno z Lorchu (Laureacum) a druhé od Karnuntu (Ham- 
burk) do Moravy chvátala. Sbory tyto táhly přímo k Medoslanium 
(nyní Laa č. Laab, Hlava na pomezi rakouském) a překročivše 
řeku Dyji, spojili se s císařem v okolí nynějšího městečka Mušavy. 
Místo toto u vtoku Jihlavy do Dyje uznáváme za ono, na němž 
císař pověstného a zázračného vítězství nad Markomany a spojenci 
jejich dosáhl. 

U obyvatelstva mušavského zachovala se pověsí, že tam 
někdy ležení římanské bylo, jiné podám dí, že Mušava kdysi větší 
byla a dále k půlnoci ležela, nynější městys že býval jen před- 

*) Alexander odeslal mu tuto věštbu : 

Gurgitibus fluvii turgentis ab imbribus lsti* i 
Immisisse duoa Cybeles edico ministros 
Hoňte feras alitas; tam quantum alitlndicus aer 
Flórům atque herbářům bene olentum: moxque futura est 
Et victori a, pax et amabilis et d e o n s ingens. 


96 


městírn rybářským staré Mušavy. Jakým pádem tato v zkázu uve- 
dena byla, nelze se dozvěděti. pravdě podobno však jest, že byla 
od vojska římského v popel obrácena a úplně rozmetána. Ze oby- 
vatelstvo mušavské pravdu mluví, že tam Římané tábořili a že se 
tam bitva s nimi strhla, dokazuje, že se zde léta 1770 a napotom 
ještě častěji v blízkých vinohradech zlaté, stříbrné, bronzové a 
měděné peníze římských císařův nalezly. Co se dotýká času, v 
kterém se peníze tyto do země dostaly, jest z nápisův na nich nade 
vší pochybnost pojištěno, že se to za panování císaře Marka An- 
tonína Aurelia a choti jeho Faustiuy Augusty stalo, neb mezi 
mincemi u Mušavy nalezenými jsou také měděné a stříbrné s ná- 
pisem: FAYSTINA. AVGYSTA, na druhé straně: Mí H. A. E. 
a na spodu: S. C. (senatus consultu). Novějších mincí se tu ne- 
nalezlo. Rovnověké mají nápis : ANTONINYS. DIY. AYG. Něco 
starší jsou s nápisem: LYC. AYRELIYS. YERYS. AYG. a 
ANTONINYS. AYG. Tyto pocházejí z let panování Marka Anto- 
nína, jak dlouho s ním druhý August (Lucius Aurelius Yerus), 
totiž od 161 — 171 vládl. Yerus tento, spolucísař Antonínův po deset 
let, umře! náhle mrtvicí raněn na cestě, když spolu z vojny mar- 
komanské (171) domů se ubírali, v Benátkách. 

To jsou ty císařské osoby, jejichž jména na nejnovějších 
mincích, u Mušavy nalezených, se vyskytují, tedy se tam mezi 
171 — 180 po Kr., za doby tamního táboření vojska římského a 
tam svedené porážky dostaly. Nevvvrátně tedy jisto jest, že Mar- 
komanie Římanův nynější Morava až po Dunaj byla, neb dějepis 
římský praví o vítězství tomto: In Marcomania in finibus 
Quadiae. Na pravdivosti toho může jen ten pochybovati, kdo 
bludem nakvašen jest. Jeden z takových praví : „Im Einklange 
mit einer alten Sage erzahlt Schwoy, dass hier (bei Muschau) am 
Zusammenflusse der Iglava und Thaía in der vorchristlichen Zeit 
ein rómisches Lager bestanden und ein Treffcn mit den Marko- 
manen vorgefallen sei, wofůr die von jeher und noch gegenwártig 
auf dem nordlichen Weinhugel ober dem Orte hánfig vorgefundenen 
rómischen Munzen von Gold, Silber und unedlem Metalle aus dem 
ersten und zweiten Jahrhunderte nach Christi Geburt zeugen sollen. 
Diess kann, wie wabrscheinlich es auch klingen mag, nicht ver- 
biirgt werden“ •). 

l ) Oř, Wolnv Topo 2 T-<ř t yoíi Mahr. íf. 8. 2*Jo. 



97 


O této zde svedené bitvě a vydobytém od Římanův zázračném 
vítězství vypravuje Cassius: „Marek -měl s Kvady těžkou vojnu, 
která se však proti všemu nadání šťastně skončila, nevšak bez 
zvláštní pomoci Boží, a sice proto, že Římané, jsouce v boji u veli- 
kém nebezpečenství postavení, Božskou prozřetelností a pomoci 
vysvobozeni byli. Obklíčení najedné výšině od Kvadůy, bránili se 
udatně a barbaři vyhýbali se další bitvě v naději, že Římané par- 
nem a žízní zahynou, neb jich ze všech stran tak byli obklopili, 
že se nikde k vodě dostati nemohli. Trápení nemocí, horkem, ra- 
nami a žízní ani se již nepotýkali a nemohouce se nikam obrátiti, 
stáli, vedru slunce vystavení a od tohoto pečení, jen v radách, ho- 
toví ku srážce. Pojednou zamračilo se nebe tak rychle, ze hustý 
liják spadl a to nikoliv bez zvláštního dopuštění Božího. Když 
začalo pršeti, obráceli Římané tváří svých k nebesům a chytali 
déšť do. úst, nastavovali štíty a helmice a tak se křísili. Uhasivšě 
žízeň svou napájeli také koně a když Kvadi na ně doráželi, bránili 
se a pili jedním rázem, tak že mnozí do helmic tekoucí krev s vodou 
lokali. Náhodou touto byliby velikou škodu od nepřítele utrpěli, 
kdyby právě v tu chvíli nebyla jej za chvátila strasna bouře s bles- 
ky, hromobitím a kroupami, tak že téměř oheň s vodou s nebe 
padal, čímž mnozí upálení a zabití byli a mnoho jich zahynulo. 
Římanův se oheň nedotknul a skočil-li na některého, hned odsko- 
čil a zhasnul, u barbarův však neměl ani dešt účinku, ba hořel 
na nich jako olej, tak že deštěm promoklí ještě vodu hledali a 
mnozí se poranili, aby krví svou oheň uhasili; jnu běželi mezi 
Římany, jakoby u nich voda hasící byla, a císař se nad nimi slito- 
val. Při této příležitosti byl na bojišti po sedmikráte za nadvelitele 
vojenského (imperator) od vojska prohlášen, co ani nepřijal, ani 
neodepřel, ale senátu do Říma psal, že to jakožto od bohův přijímá. 
Faustina císařovna byla též za matku vojska (mater exercitu- 
um) pozdravena a provolána" 1 ). 

Že Cassius bouři tuto v povětří nikoliv dle skutečnosti, nýbrž 
báječně popsal a mnoho vymýšleného a neslýchaného k ni přičinil, 
rozumí se samo sebou. Dle něho vyprosil deší ten egyptský divo- 
tvůrce Amufis, zdržující se v Markově průvodu a vzývavje egyptské- 
ho Hermeše, boha vzduchu, a Jul. Kapitolín dí o Markovi: „Prosbou 


*) Dio Cass. 1. 71. o. 8. 


7 



98 — 


svou svedl s nebe blesky do táboru nepřátel a vyprosil déšť lidu 
svému, žízní souženému. “ Dle církevní historie vyprosil dešt jeden 
křesťanský pluk, potom plukem bleskosvodným (legio ful- 
minatrix) zvaný, modlitbou svou k Bohu všemohoucímu. To dosvědču- 
je také Xifilin, jenž píše : „Když Marek sebe a vojsko své v největší 
tísní spatřil a kterak by pomohl nevěděl, předstoupil před něho 
tribun tělesné stráže a ujišťoval, že křesťané všecko modlitbou svou 
dovesti mohou. Kato poručil císař melitenským vojínům 12. legie, 
kteříž vesměs křesťany byli, aby Boha svého o pomoc vzývali. To 
pomohlo. Do Kvadů bušil hrom ; Římany křísil déšť. Císař, na nejvýš 
dojat divém timto, nařídil potom, aby se vojsko ku křesťanům 
budoucně úctivě chovalo a legie bohabojná bleskosvodnou se nazý- 
vala." Tak máme historickou jistotu, že za trvání oné nebezpečné 
bouře císař s vojskem svým hrozícímu nebezpečí ušel a šťastně, 
ba vítězně z rukou Kvado-Markomanův vyváznul. 

Po nehodě této ustoupili Kvadi hlouběji do země, kam je Marek 
nepronásledoval, nýbrž nastoupil zpátečný pochod do Evadie, odkud 
se do Karnuntu přeplavil. Nyní vypravuje Cassius : 

„Marek zůstal v Panonii, aby přijímal poslanstva od nepřátel. 
Usouzení Kvadi, majíce ho takřka na krku, žádali o pokoj, jehož 
jim dopřáno bylo, jednak aby byli odtrhnuti od Markomanů a také 
proto, že Římanům koně a stáda jiného dobytka dodávali a 13000 
přebéhlíků a zajatých a později ještě ostatní vydati přislíbili, však 
zakázáno jim na trhy (římské) chodiťi, aby se Markomani a Jazygové 
mezi ně nevmísili a potom jakožto Kvadi v zemích římských ne- 
špěhovali, aniž se potřebami zaopatřovali, pročež se Kvadi přísahou 
zavázati museli, že jich do země své nepřijmou, aniž skrze ní 
pustí. — Císař, byv od Kvadův sklaman, usnesl se na tom, že na ně 
opět vytáhne, proto že nejen Jazygům pomoci poskytovali, nýbrž 
také v čas války do země své přijali Markomany, když tito, od 
Římanův sklíčení, k nim se utekli. Mimo to nevyplnili podmínek 
míru, nevydavše všech zajatých, pouze některých, jichž ani prodati, 
ani k pracím potřebovati nemohli, a vydali-li několik silných, po- 
drželi jejich příbuzné doma, aby se onino zase k nim navrátili. 
Vyhnavše krále svého Furtia, jehož jim císař představil, zvolili 
sobě samovolně jiného, Arjogost jménem." 1 ). Konečný osud krále 
Markomíra není známy. 


') Hist. rom. 1. 71. c. 1], 13. 



Arjogost 0. (Ariogaesas Řím.) 

176—200. 

Tohoto nechtěl císař za krále uznati, ani míru s Kvady ob- 
noviti, ačkoliy mu nyní 50000 ve válce zajatých nabízeli. Nato 
vypadl Arjogost (177 a 178) na Římany a vypudil je úplně z Ni- 
transká. Konečně vtrhl válečně do Panonie a císař Marek musel 
zase proti němu a jeho spojencům, v Panonii nehrubě klidně řádi- 
vším, do pole vytáhnouti. Na Arjogosta rozhněval se tak velice, 
že veřejným provoláním tomu, kdoby mu ho živého vydal, tisíc, a 
kdo hy mu hlavu jeho donesl, pět set peněz zlatých za odměnu 
slíbil. Nedaleko Ostřihoma (Carpis) strhla se srážka krvavá až 
do noci zuřivší, v níž sobě Římané vítězství připisují a Marek byl 
zde pó desáté za imperatora prohlášen. 1 ) Jisto jest, že velkníže Arjo- 
gost v bitvě zajat byl. Když ho však před císaře dostavili, neučinil 
mu tento ničeho, nýbrž vykázal ho do vyhnanství do Alexandrie 
v Egyptě 2 ), kde se s proslulým zeměpiscem Ptolemejem seznámil 
a tomuto mnohé známosti o krajinách našich sdělil, jichž onen také 
v zeměpisu svém použil. 

Nyní vyslali také Markomané poslance k císaři a poněvadž 
všem výmínkám míru ač neřádi vyhověli, postoupil jim polovici 
vedlejší země tím způsobem, že jím dovoleno bylo 38 honův (stadii) 
od Dunaje bydliti a zakázáno jako posud na společných místech 
hromady odbývati, jakož také společně (s Kvady) na trhy choditi. 
Též museli zastavencův dáti. Do hradů a měst jejich byly vloženy 
posádky a císař nechal ještě nové tvrzy stavětí. Nedlouho nato 
stěžovali sobě Markomani a Kvadi, že oněch 20.000 mužův, jichž 
císař po hradech posádkou rozložil, jim ani dobytka pásti, ani rol- 
nictví neb jiných živností bez nebezpečí provozovati nedopouštějí, 
že přeběhlíky k sobě přijímají a mnohé do zajetí odvádějí, aniž 
k tomu všemu nouzí, majíce koupele a všech jiných potřeb dostatek, 
doháněni jsou. Týrání ze strany posádek římských dosáhlo konečně 
takového stupně, že se Kvadi odhodlali s ženami a dítkami do země 
Semnonův se vystěhovati. Avšak císař, dozvěděv se o tom, rozkázal 


*) T n m felici rerum successa mel-ytas Autoninus decimum ob res decies 
praeoJare gestas ňnperator Romae salutatus esfc. Casaiodor. in chron. 

3 ) Dio Cass. 1. 71. c. 14. 


— 102 — 


udávají, proto že Karakala Gajovomíra zavraždili dal, že germán- 
ští (markomanští) národové válku proti němu podnikli a ho po- 
třeli. 1 ) Eutrop nepíše nic dobrého o něm 2 ). 

Arguut (Argimthus Řím). 

213—236. 

Po GajovomíroYi následoval co velkokníže moravský Argunt. 
On byl vůdcem vojenským při výpravě proti Karakalovi (213). 
Argunta zná málo dějepiscův, Goldast vysvědčuje ho z Aventína. 
Karakala koupil si za velikou sumu peněz mír od něho a vzal 
sobě Kvady (uherské Slováky), poněvadž se mu jejich malebný 
kroj zalíbil, za svou tělesnou stráž, dal si vlasy tak ostřihati, jak 
je nosili a noseji podnes Slováci 3 ). Té doby měli Markomané jakési 
rozmišky s Yandaly 4 ). 

Léta 217, po smrti Karakaly, jenž pouze šest let panoval, 
vyrojili se voje Markomanův zase do říše římské, poněvadž tam 
nepořádky a domácí rozbroje byli nastali. Za císaře byli zvolení 
Opil. Mukrin a syn jeho Diadumenian, ale oba byli za rok od vojska 
zavraždění. Po nich byl Marek Aurel Antonín, syn Karakalův, 
jak se zato má, zvolen, avšak za dvě léta a osm měsíců i s matkou 
svou od vojska zavražděn 5 ). Nyní následoval Aurel Alexander. 
Tento vládl chvalitebně, dbal u vojska o pořádek a kázeň a měl 
svou maměnku (Mammaeu) ve veliké uctivosti, byl však též v 13. 
roce panování svého v Gallii od vojska zabit. Panoval od 220 — 233. 

Z udání toho se vidí, že Aurel Alexander, jehož Pilař dle 
Herodiana Alexander Severus nazývá, též od Markomanův pokoj 
za peníze kupoval a že se to před 233 udáti muselo, neb 238, do 
kterého roku Pilař událost tuto klade, nebylo Alexandra již na 
živě. Také se vidí, že Septimius Sever a Alexander Sever v historii 
pomíchaní jsou. Pravdou zůstane, že času toho Markomani poplatky 
od Římanův dostávali, buďto, aby je na pokoji nechali, neboli, že 
něco jich v službě vojenské u Římanův bylo. 

*) Pilař I. p. 15. 

2 ) Eutrop. 1. 8. c. 11. 

3 ) Ael. Spartian. in Caraoall. — Herodian. 1. 4. o. 12. — Staroslovácký 
kroj připisují nyní Maďaři sobě. 

*) Dio Cass. 1. 77. c. 20. 

5 ) Eutrop. 1. 8. o. 21. 



— 103 — 


Po Alexandrovi byl od vojska Julius Maximin za císaře zvo- 
len. Dle Eutropia byl prvním, jehož vojsko samovolně bez schvá- 
lení senátu na stolec císařský dosadilo, an ani senátorem nebyl. 
Bojoval šťastně proti Germanům, byl ale po třech letech i se synem 
svým od Pupiena u Yogleje zavražděn 1 ). Cas vlády jeho padá do 
let 233 — 236. Praví se o něm, že Markomanii na 400000 stadii 
(myslíme že jen krokův) daleko ohněm a mečem pohubil. Ve válce 
této přišel taká starý Argunt, jak Aventin píše, do zajetí, v němž 
brzy skonal. 

Dle domácího podání přišel Maximin až k Olomouci-), pak do 
Slezska a až ku Krakovu, byl ale přinucen Markomanii opustiti, 
poněvadž mezitím v Itálii jiní císařové, Pupien, Bulbín a Gordian’, 
vyvoleni byli. Povědělo se již, že Pupien Maximina, když z Mora- 
vy táhl, zavraždil, když ale s Bulbínem do Říma přišel, byli oba 
v císařském paláci usmrceni. Gordian zůstal císařem. 

Eutrop neudává, jak dlouho tento panoval, píše ale, že od 
Filipa úkladně usmrcen byl a tento že se synem svým ve vládě 
následoval a pět let panoval. Za vlády jejich slavil Řím tisíciletou 
památku založení svého. Dle toho dá se určití, že Gordian od 236 — 
248 vládnoutí musel, tohoto totiž roku muselo se tisíciletí Říma 
slaviti 3 ), neb 248 panovali již Filipové a Gordiana již na světě 
nebylo. Vláda Filipův skončila se ok. 253. 

Tak stály věci v Římě času toho, jichž jme vykázatí museli, 
proto že dějepis moravský s římským velmi úzce spleten jest. 

Atal č. Atalikk (Attalus, Attaliseus Kím). 

236—265. 

Velkokněz moravský Atal jest v dějepisu římském proto lépe 
známým, že císař Gallien krásnou dceru jeho za manželku pojal. 
Dceru tuto jmenují spisovatelé římští Pipu č. Piparu. Pipa jest 
totéž co Pepa (Pepka, Josefa). Pipara jest čtení chybné a máme 
zato, že se Pipana (Pipina, Pepina) čisti má. 

*) Eutrop. L 9. c. 1. 

*) Kaina na horním náměstí naproti radnici s krásnou kamennou sochou 
Julia Maximina na koni upomíná na událost tuto, ačkoliv se obyčejně za sochu 
Julia Caesara pokládá, jenž vsak do okolí olomouckého jistotně nikdy nepřišel. 

3 ) Založení Říma klade se dle Katona na 1. 752 a dle Varrona na 1. 754 př.Kr. 


— 102 — 


udávají, proto že Karakala Gajovomíra zavraždili dal, že germán- 
ští (markomanští) národové válku proti němu podnikli a ho po- 
třeli. 1 ) Eutrop nepíše nic dobrého o něm 2 ). 

Argimt (Arguutlius Řím). 

213—236. 

Po GajovomíroYi následoval co velkokníže moravský Argunt. 
On byl vůdcem vojenským při výpravě proti Karakalovi (213). 
Argunta zná málo dějepiscův, Goldast vysvědčuje ho z Aventína. 
Karakala koupil si za velikou sumu peněz mír od něho a vzal 
sobě Kvady (uherské Slováky), poněvadž se mu jejich malebný 
kroj zalíbil, za svou tělesnou stráž, dal si vlasy tak ostřihati, jak 
je nosili a noseji podnes Slováci 3 ). Té doby měli Markomané jakési 
rozmišky s Yandaly 4 ). 

Léta 217, po smrti Karakaly, jenž pouze šest let panoval, 
vyrojili se voje Markomanův zase do říše římské, poněvadž tam 
nepořádky a domácí rozbroje byli nastali. Za císaře byli zvolení 
Opil. Mukrin a syn jeho Diadumenian, ale oba byli za rok od vojska 
zavraždění. Po nich byl Marek Aurel Antonín, syn Karakalův, 
jak se zato má, zvolen, avšak za dvě léta a osm měsíců i s matkou 
svou od vojska zavražděn 5 ). Nyní následoval Aurel Alexander. 
Tento vládl chvalitebně, dbal u vojska o pořádek a kázeň a měl 
svou maměnku (Mammaeu) ve veliké uctivosti, byl však též v 13. 
roce panování svého v Gallii od vojska zabit. Panoval od 220 — 233. 

Z udání toho se vidí, že Aurel Alexander, jehož Pilař dle 
Herodiana Alexander Severus nazývá, též od Markomanův pokoj 
za peníze kupoval a že se to před 233 udáti muselo, neb 238, do 
kterého roku Pilař událost tuto klade, nebylo Alexandra již na 
živě. Také se vidí, že Septimius Sever a Alexander Sever v historii 
pomíchaní jsou. Pravdou zůstane, že času toho Markomani poplatky 
od Římanův dostávali, buďto, aby je na pokoji nechali, neboli, že 
něco jich v službě vojenské u Římanův bylo. 

*) Pilař I. p. 15. 

2 ) Eutrop. 1. 8. c. 11. 

3 ) Ael. Spartian. in Caraeall. — Herodian. 1. 4. o. 12. — Staroslovácký 
kroj připisují nyní Maďaři sobě. 

*) Dio Cass. 1. 77. c. 20. 

5 ) Eutrop. 1. 8. o. 21. 



— 103 — 


Po Alexandrovi byl od vojska Julius Maximin za císaře zvo- 
len. Dle Eutropia byl prvním, jehož vojsko samovolně bez schvá- 
lení senátu na stolec císařský dosadilo, an ani senátorem nebyl. 
Bojoval šťastně proti Germanům, byl ale po třech letech i se synem 
svým od Pupiena u Yogleje zavražděn 1 ). Cas vlády jeho padá do 
let 233 — 236. Praví se o něm, že Markomanii na 400000 stadii 
(myslíme že jen krokův) daleko ohněm a mečem pohubil. Ve válce 
této přišel taká starý Argunt, jak Aventin píše, do zajetí, v němž 
brzy skonal. 

Dle domácího podání přišel Maximin až k Olomouci-), pak do 
Slezska a až ku Krakovu, byl ale přinucen Markomanii opustiti, 
poněvadž mezitím v Itálii jiní císařové, Pupien, Bulbín a Gordian’, 
vyvoleni byli. Povědělo se již, že Pupien Maximina, když z Mora- 
vy táhl, zavraždil, když ale s Bulbínem do Říma přišel, byli oba 
v císařském paláci usmrceni. Gordian zůstal císařem. 

Eutrop neudává, jak dlouho tento panoval, píše ale, že od 
Filipa úkladně usmrcen byl a tento že se synem svým ve vládě 
následoval a pět let panoval. Za vlády jejich slavil Řím tisíciletou 
památku založení svého. Dle toho dá se určití, že Gordian od 236 — 
248 vládnoutí musel, tohoto totíž roku muselo se tisíciletí Říma 
slaviti 3 ), neb 248 panovali již Filipové a Gordiana již na světě 
nebylo. Vláda Filipův skončila se ok. 253. 

Tak stály věci v Římě času toho, jichž jme vykázatí museli, 
proto že dějepis moravský s římským velmi úzce spleten jest. 

Atal č. Atalikk (Attalus, Attaliseus Kím). 

236—265. 

Velkokněz moravský Atal jest v dějepisu římském proto lépe 
známým, že císař Gallien krásnou dceru jeho za manželku pojal. 
Dceru tuto jmenují spisovatelé římští Pipu č. Piparu. Pipa jest 
totéž co Pepa (Pepka, Josefa). Pipara jest čtení chybné a máme 
zato, že se Pipana (Pipina, Pepina) čisti má. 

*) Eutrop. L 9. c. 1. 

*) Kaina na horním náměstí naproti radnici s krásnou kamennou sochou 
Julia Maximina na koni upomíná na událost tuto, ačkoliv se obyčejně za sochu 
Julia Caesara pokládá, jenž vsak do okolí olomouckého jistotně nikdy nepřišel. 

3 ) Založení Říma klade se dle Katona na 1. 752 a dle Varrona na 1. 754 př.Kr. 


104 — 


O Deciu a synu jeho, toho času císařích, římských, píše Eutrop: 
„Když po dvě léta on a syn jeho panovali, byli oba v cizozem- 
sku (in barbarieo) zavražděni* 1 ). ÍTěmecká historie má zato, že se 
to v strašné bitvě v Moesii stalo, ale Moesie nebyla tehdáž zemi 
neřímanskou (barbaricum), nýbrž krajinou římskou, pročež máme 
zato, že Decius do Markomanie vpád učinil, tato totiž byla Římanům 
a zvláště Eutropiovi Barbaria. Tu padl se synem. Válka v Moesii 
udála se také později za panování Galia, Hostiiiana a Yolusiana, 
když Aemilian zde nepokoj zosnoval. Všichni tří táhli tam a byli 
v Interamě usmrceni, panovavši pouze dvě léta (255 — 257). Jich 
následoval na trůnu Aemilian, byl ale po třech měsících usmrcen. 
Kyní' došli vlády Licin Valerian a Gallien. 

Toho času přihodily se Římanům mnohé nehody. Jedna z 
nich byla že pozbyli Dácii. Tu činí se první zmínka o Goteéh, že 
totiž tito, pak Sarmaté a Kvadi Řecko, Macedonii, Pont a Panonii, 
tedy říší římskou hubili, z čehož patrno, že za vojny této Morava 
s Dácii spojena byla. Dáci, aby ještě důrazněji proti Římanům 
vvstoupiti mohli, najali sobě škandických Gotův, soukmenovcův 
svých, do služby vojenské, slibivše jim odebrané Římanům krajiny 
ponechati, arciť pod vládou svou. 

Panování Galliena udává Eutrop na devět let, tedy by vláda 
jeho mezi 258 — 267 padla. Ze měl Pipu, dceru Atalovu, za manžel- 
ku, dosvědčují spisovatelé římští. 2 ) Aurel Viktor píše o tom: „Galli- 
enus, amori aiverso pellicum deditus concubinae, quam per pacti- 
onem a patře, Marcomannorum rege, concessa parte superioris 
Pannoniae matrimonio specie susceperat, Pipam nomine.“ Aur. 
Viktor nazývá Atala králem markomanským, jiní zovou ho Vele- 
batus Ucromontanus. Velebatus jest neodporně slávské Vele- 
báč, t. j. velekněz uhrohorský. Také nazývá se Ukrimár. Toto ale 
jest dle zdání našeho jméno syna jeho a bratra Pipy- Tento vedl 
potom velikou válku s Římany. Řěkteří dějináři jsou toho zdání, 
že se Atal proto Ucromontanus zval že obdržel za Pipu okolí 
kolem hory Tauru ve Valerii, tu by se ale byl Tauromontanus 
nazývati musel. 

V dějepisu moravském a jmenovitě u Pěšiny čteme, že Mar- 


1) Eutrop. 1. 9. c. 4. 

2) Freb. Poli. in Grallien. — Euseb. in Chron. — Aur. Victor, c. 33. 


105 


kornaui, Svadí a Sarmati již něco dříve, nežij Valerian a syn jeho 
Gallien císařského důstojenství došli, do Panonie vpadli (257). Ze 
se to stalo, jest jisto, neb Eutrop dí na čas tento: „Panonia a 
Sarmatis et Quadis populata est al ), pročež také Valerian 
syna svého, mladého Galliena, proti nim vyslal. Tento dozvěděv 
se, že kvadomarkomanský Atal nad míru sličnou dcerušku má, chtěl 
ji poznati, pročež učinil příměří s Atalem, navštívil ho a skvělou 
sličnosti mladé kněžny okouzlen, zamiloval si ji tak náruživě, 
že ji sobě za manželku vyžádal a také pojal, jmenovav ji Augu- 
stou (císařovnou). Atalovi postoupil za ní část hořejší Panonie. Že 
tomu tak bylo, dosvědčuje Aur. Viktor, ačkoliv co pišný Říman 
Gallienovi to za zlé pokládal, že sobě barbarku za manželku vzal, 
pročež to utrhačně proti němu obrátil, řka: matrimonii specie 
susceperat Pipam; ona však byla pravou a řádnou choií jeho, 
nikoliv souložnicí, jinak by se nebyla mohla nazývati Augustou, 
tak jako nazývána byla choť Marka Aurelia Paustina Augusta. 
Vznešený Velebáč Atal nebylby také spanilou dceru svou za kousek 
země zaprodal, kdyby byla měla kuběnou císaře římského býfi. 
Jí ku poctě byly také peníze bity. Ve sbírkách viděli jsme pouze 
bronzové většího druhu s poprsním obrazem jejím a nápisem : 
CORNELIA. SALONIJSTA. AVGVSTA. CHE.YSOCOMA. (zlato- 
vlasá, čímž se na jeji vlasy, Rímankám vzácné, naráží). Podobizna 
její, velmi zdařilá, obličeje příjemného s podlouhlým nosem, má 
vlasy ku šíji sčesany, tu ve dva silné culíky, jak je podnes naše 
Slováčky nosí, spleteny a nazpět vzhuru k čelu vkusně uloženy, 
kde se v ozdobě šperkové slučují, iřa jiných mincích byla s olivo- 
vou větví míru a se skloněným kopím jako Diana Felix neb victrix 
vypodobněna. Jméno Cornelia Salonina dal ji Gallien. Její vlasy 
staly se potom módou u Rímanek. Známo z historie, že mladé 
horálky ve Vindelicii a Rhaetii své plavé vlasy v oběť přinášeti 
musely, aby jimi koketky římské hlav svých okrášlovati mohly. 

Do věku Atala, do léta 258, náleží onen pro moravské Slávy 
velmi důležitý nápis, jehož Katancsich zachoval a o němž vypra- 
vuje, že léta 1663 za císaře Leopolda, když nádvoří hradu císař- 
ského ve Vídni rozšířeno býti mělo a hradba městská se prolamo- 
vala, hluboko v zemi kamenná rákev, čtverhranným kamenem 


l ) Eutrop. 1. 9, c. 6. 



— 106 — 


zaklopená, se našla. Při opatrném otvírání nalezla se v ní v pevně 
upěchované hlíně kostra muže pořádně uložená. Dle ní ležela malá 
zlatá nádobka se zlatým víčkem, dokonale zachovaná. Y ní byla 
druhá nádobka z mosazu a v této třetí ze stříbra. Y této posled - 
ní nalezen byl zlatý plíšek s nápisem. Učení dali si práci tento 
vyložiti a vzali také vzorek z něho, ale žádné jim známe písmo 
nerovnalo se tomuto, až pak konečně se poznalo, že se slávské 
•^plagalici rovná. Potom se nápis následovně vyložil: 

„Pien Tur da sie vam i niog a vrata Ivanska 
kraisni Panioni. Zvami spoj a zbov a slava vieczna,“ 
co v nynějším našem nářečí zní; 

;P eň (hora) Tur dá se vám i nížina a vrát a (brána) 
Ivanská krajiny Panonie. S vámi shoda, mír a sláva 
věčná. 11 

Nápis vztahuje se na onu čásť Panonie, kterou císař Gřallien 
Atalovi za Pipu postoupil. Yráta ivanská (vendickáj zvala se také 
porta Augusti. Mimo to našly se tam jedna mosazná mince, malá 
popelnice z modrého skla a železný nuž, řezem ztráveny. Kamenná 
rakev byla čistě otesaná. Yedle ní ležela hlava Satyra, mající místo 
uší dvě díry, jimiž zlatý řetízek protáhnut byl, neveliká helmice, 
již zlámaná, železný klíč a hliněný džbánek velmi čisté práce. 

Pamětné věci tyto připisují se ode všech učených jednohlasně 
Atalovi, otci Pipy, a jinému se ani připsati nedají. Nápisek tento 
jest opětným svědectvím, že Markomané Němci nebyli, nvbrž Své - 
vy vindickými, pročež je Sekvester dle pravdy za Panony vyhlašuje. 
Yideň nejmenovala se nadarmo Yindobona (Yindovi na). Nápisek 
byl ok. 258 vyhotoven ; G-allien 1. 267 usmrcen a 1. 28Ó~odebral císař 
Probus onen díl Panonie potomkům Atalovým. Tak se vidí, že Atal 
něco před 272 umřel a ve Yindoboně, protože tato v nově nabyté Pa- 
nonii ležela, pochován byl a snad tam i sídlil. Že nápis od Galliena v 
řeči slávské a ne v římansk é zhotoven byl, toho žádal ohled na tchána 
jeho, jenž bezpochyby romančině nerozuměl. Nebylli os tatně Qallien 
. rozený Sláv, tedy znal zajisté slávsky, neb jak Eutrop píše: „Licinus 
Yalerianus in íthaetia et Norico agens, ab exercitu imperator et mox 
Augustus est factus ; Grallienus quoque Komae a senátu Caesar est 
appellatus, 11 narodil se Qallien v Noricku a tu sídleli od pravěku Slá- 
vi. Ještě za Frankův slula krajina tato Slavonie (regio slavonica). Te- 
dy znali Gallien i otec jeho Yalerian jistotně jazyk slávský. 









— 107 — 


Že glagolica času toho v krajích těchto v užívání byla. do- 
svědčuje také nápisek na zlaté nádobce, která se nedaleko Sv. 
Mikuláše (Szent Miklos) léta 1779 nalezla a v cis. vídeňském ka- 
binetě se chová. Nápis ten uvádí Šafařík v díle svém, ačkoliv ho 
nerozluštil. Vypadá takto: 

BOYAA. ZOAIIAN. TECH. AYTE. TOITE. BOY. TAOYA. 
ZOAIIAN. TAIP OHTZITE. TAICH. 
co takto vykládáme : 

Buld, župan Tesij (-ský), díže (-tku, dížku, nádobku) 
tuto vu (-nuje, věnuje), T aul (-ovi), župan (-ovi) Ta jr o ij č i g e 
(-takému) Tajsij (-skému, na Tise?). 

Nápis tento pochází z času Jazyguv a jest písmem glagolic i 
podobným, psaný. Jazygové seděli, ja k známo, mezi Tisou a Hronem 
od 60 př. Kr. až do 334 po Kr. a byli souvěcí Atalovi. S ním 
spojení vpadli do Panonie. To jest nevyvr átné svědectví, že Slávi 
jistotně od nepamětí v staré Moravě seděli a že Markomané Slávy 
byli, Sarmaté pak neb Jazygové mezi nimi podružili. Y bludě jest 
každý, kdo v této věci jináče soudí a Šafaříkovi, jenž Slávy sem 
teprv po Hunech uvádí, věří. Co píše o Slávech Jornandes nu 
čas předgotický, ba nejstarší? — Toto: „Abortu Yistulae flu- 
minis perimmensa spatia Vinidarum natio populosa 
consedit. — Sclavini acivitate Novietunense (Novio- 
dunum, jedno u černého moře a druhé ve Furlanech, nevíme, 
které vlastně mínil) et lacu, qui appellatur Musianus, usque 
ad Danastrum et in Boream Yistulatenus c o m m e mo- 
ra n t u r. — Antes (Enetae, Henetae, Yenetae) vero, qui šunt 
eorum fortissimi, qua maře pontieum curvatur, a Da- 
nastro exten duntur usque ad Danaprum. — Nunc h i, 
ab una stirpe exorti, Yeneti, Antes, Sclavini, tunc 
tamen omneš Ermanrici imperiis serviere.“ Těmto svě- 
dectvím může jen duch bludem zaslepený odpírati a odpíráním 
proti pravdě a starožitnostem slávským hřešiti. 

Ukromír (llcroiuariis Řím.) 

265—275. 

Pokud císař Gallien na živě byl, žili Moravané s Římany v 
pokoji. Po Atalovi následoval ve vládě v Moravě syn jeho Ukromír 


108 


a tento vedl po usmrcení Galliena, švakra svého, krutou válku 
proti vrahům jeho. 

Ponování Gallienovo bylo těžké hued od počátku, když ještě 
otec jeho Lioin Yalerian žil a Eutrop píše o nich : „Yláda jejich 
byla Římanům záhubnou a přivedla říši římskou takřka k vyvrá- 
cení, čehož příčinou byly dílem neštěstí, dílem lenivost knížat. 
Germani vetřeli se až k Ravenně. Valerian, veda vojnu v Meso- 
potanii, byl od perského krále Sapora přemožen, jat a dokonal 
stáří své v hanebném otroctví u Partův. Gallien, dojda ještě mladý 
vlády, panoval z počátku statečně, potom od polovice ku konci jen 
pro zkázu, neb když vlády došel, bojoval udatně v Gallii a Illyrii 
zabiv u Hurse Ingenna, jenž se císařem učinil, a Trebelliana. Na 
to vládl dlouho pokojně a mírně, brzy však oddal se rozpustilostem 
a pustil z hanebné nedbalosti a málomyslnosti veslo vlády z rukou. 
Alemané, pohubivše Gallii, vrazili do Itálie ; Dácie, od Trajana za 
Dunajem vydobytá, byla ztrácena; Řecko, Trácie, Pont a Asie 
byly od Goíův zpustošeny; Panonie od Sarmatův a Kvadův do- 
byta ; Germani pronikli až do Hispanie a dobyli slavného města 
Tarakony; Partové, odebravše Mesopotanii, počínali již Sýrii do- 
bývati. Mezi tím byl Gallien úkladně s bratrem Yalerianem od 
vůdce svého Aureola v Milánech (Mediolanum) v 9. roce vlády své 
usmrcen a na místo jeho přišel Klaudius (II.), od vojska vyvolený 
a od senátu potvrzený* 1 ). 

Snadno jest dějináři posuzovat! panovníka, ale kdyby byl 
Eutrop na místě Galliena panoval, byl by zkusil, jak přetěžko jest 
s osudem nepříznivým zápasiti. Tehdáž přisobovalo sobě, jak Zosim 
svědčí, 30 náměstkův vládu. Kterého měl Gallien nejspíše potla- 
čiti ? Přetvářený vůdce jeho Aureol jednal zrádně proti němu a 
kopal vždy hlubší propast pro něho, dávaje vinu císaři všude, kde 
dle vlastního zrádného úmyslu na škodu jednal. Smrtelný vřed 
hlodal již na kolosu římském, násilím a nepravostmi zbudovaném; 
nepořádky, neposlušnost a neshody jevily se všude. V Asii bojo- 
vali proti Gallienovi Partové, u černého moře Dákoslávi s naja- 
tými Goty, z počátku byli i Markomané nepřátely jeho; Germani 
dotáhli až k Ravenně, ba až do Hispanie, pohubivše celou Gallii 4 ). 

*) Eutrop. ]. 9. c. 6. 

") Pod těmito Germany musíme si slávské Vandaly, jichž vůdcem Kroknč 
byl. mysliti. Greg. Tur. I. 32. aj. 



- 109 


Bylo možná Gallienovi nad tak mnohými vnitřními a venkovními 
nepřátely zvítěziti? Žádný císař neměl tak obtížné vlády jako on, 
zrádcemi na všech stranách obklopen. Pomoc, kterou mu Ukromír 
moravský vedl, přišla pozdě, on byl již zavražděn, nežli se onen 
u Milán objevil, a právě bezpochyby za tou příčinou, že se Gal- 
lienovi pomoci dostati mělo, předešel Aureol následkům zavraždě- 
ním císaře a bratra jeho. Nyní mohl již jen lichocísař Aureol (ni- 
koliv Au relian dle V o p i s k a) od Ukromíra poražen býti. Klau- 
dius II. dokonal dle Zosima válku tuto. Markomanův, píše Aur. 
Viktor, málo navrátilo se domů. 

Válku tuto popisuje Flav. .Vopisk takto: „Tohož času vedl 
Aurelian (správně Aureol) válku se Svévy a Sarmaty a zvítě- 
zil velmi skvěle nad nimi, ačkoliv ovšem od Markomanův z nedo- 
patření také poražen býval. Když při náhlém vpádu jich opominul 
setkati se s nimi z předu a strojil se od zadu je stíhati, byla celá 
krajina kolem Milán strašně popleněna. Konečně byli přece přemo- 
ženi. Ze strachu, jelikož Markomani vše kolkolem plenili, povstalo 
v Římě veliké vzbouření, poněvadž se všecko obávalo, aby se ne- 
stalo něco podobného, jako za Galliena, pročež nahlédnuto také 
do knih sibyllinských a nalezeno, že se oběti na jistých místech, 
kam by cizinci (barbaři) přijíti mohli, konati mají. Učiněno tedy 
vše,__co rozličné obřady předpisovaly, čím barbaři zadrženi a když 
po různu docházeli, od Aureliana (Aureola) pobiti byli. Když pak 
tento, soustřediv vojsko své, náhle sveškerou mocí útok na barbary 
učiniti chtěl, poražen jest u Placencie tak, že říše římská téměř na 
rozpadnutí byla. Nebezpečí toto bylo zrádným a chytrým pohybem 
barbarského vojska působeno. Nemoha se v širém poli do boje pu- 
stiti, ukrylo se do hustých lesů a znepokojovalo lid náš za večera. 
Římané nebyli by nikterak došli vítězství, kdyby s boží pomocí 
po nahlédnutí do knih a po vykonaných obětích nebyl přízraky 
a znameními božskými znáhla strach (terror panicus) na barbary 
dopadl. Dokonav vojnu s Markomany spěchal Aurelian (Aureol) 
pln hněvu do Říma, touže po pomstě, k níž náhle vzbouření bylo 
příčinu dalo“ *). 

Vojna tato musí se do kratičké vlády lichocísaře Aureola, 
na 268 neb 269 položití, neb Aureol byl na Dunaji od vojska za 


•) Flav. V opise, in Aureliano. 



110 — 


Augusta prohlášen, načež rychlými pochody k Milánům táhl, kde 
císařské bratry (268) zavraždil. Umírající Gallien ustanovil Klaudia 
císařem. Tento jal Aureola a vydal ho senátu, aby ho k smrti 
odsoudil. Klaudius panoval dvě léta (269 — 270). Přemoha Markoma- 
ny a pak Goty, umřel 1. 270, odporučiv na smrtelném loži Aure- 
liana (II.) za císaře, jenž také důstojenství toto nastoupil. Od vojska 
byl mezi tím Quintilius, bratr Klaudiův, zvolen, tento však, usly- 
šev, že Aurelian z Panonie táhne, vzal sobě sám sedmnáctého dne 
po vyvolení svém život. 

Novější moravská historie ztratila lichocísaře Aureola naprosto 
z očí, pomíchavše ho s Aurelianem. Tento Aurelian nebyl bratrem 
Gallienovým tohož jména a panoval od 270 — 275. On přesídlil 
osadníky římské z Dácie do Moesie a tak povstala Dácia Aureli- 
ana v Moesii, v pravlasti Moravanův Dardanii, pročež to také d o 
.moravského dějepisu patří. 

Ukromír nehledal, jak se bájí, s lidem svým nových sídel v 
Itálii a nebyl vystrašen od Lankobardův, Yandalův a Svévův, jak 
Pelcl vykládá, neb veškeren jeho lid byl svévský (slávský). Mar- 
komani byli Moravané, Yandali z malé Polsky od Krakova a Lan- 
kobardi již s Marobudem a Markomírem ve spolku. Ukromír táhl 
jen co mstitel Galliena na Aureola a vzal, jak se souditi dá, 
ovdovělou sestru svou Pipu se synkem jejím Salonínem do Moravy 
nazpět. Eutrop nepravíj žeby Klaudius byl Markomany porazil, co 
se pouze Gotův, Uyrikum a Macedonii plenivších, týká, pročež 
soudíme, že Ukromír, kdyžto Aureol od Klaudia senátu k odsou- 
zení odevzdán byl, s tímto mír uzavřel a domů se navrátil. Že 
Aurelian, nástupce Klaudiuv a velitel v Panonii, nebyl bratrem 
Gallienovým, vidí se z toho, že dle Eutropia rodákem z ripenské 
Dácie byl. On potřel též Goty a učinil pořádek v říší římské. 
Po něm následoval 7 Slety Tacit. pak Florian, jehož 1. 276 Pro- 
bus následoval. 

Co se tu do dějepisu Ukromíra z římského přibralo, uzná- 
vali jsme za potřebné, aby se dějepis moravsky římským v této 
době objasnil, doplnil a potvrdil. 

Semnou. 

275—285. 

Možné ovšem jest, že Aurelian co náměstek římský v Panonii 


111 


a později co císař několik půtek zde míli mohl. 1 ) Za panování 
Proba učinili Markomané, s Lygy spojení, opět vpád do říše řím- 
ské, jak se o něm u Zosima čte, a tehdáž byl Semnon velkokně- 
zem, neb vláda Probova trvala dle Eutropia 6 let (279 — 282). 
Probus vypudil Markomany z Ilyrie a odebral jim onu část Pano- 
nie, kterou za Galliena byli obdrželi. Císař Karus přemohl Marko- 
many v Trácii, kde prý jich 16000 padlo a 20000 do zajetí přišlo *) 
nicméně vpadli zase do Itálie. 

Dějináři jsou toho zdání, že Probus Lygy bud docela vyhubil 
aneb tak seslabil, že od času jeho z historie vymizeli. Probus ne- 
přišel jakživ do Lygie, tím méně mohl obyvatelstvo její Luže 
(Lygy č. Lužičanv) vyhubyti. Že se o nich v pozdější historii 
zmínka neděje, toho příčinou jest že po nešťastné porážce, kterou 
přivedl kníže Semnon na spolek moravsky, jen podřízenou, úlohu 
v záležitostech spolkových dostávali. Vyhubení Lygiův jest bájka 
poněvadž tu podnes jsou. 

Do věku tohoto ( 218 ) kladou Adam z Veleslavína a Paprockv 
příchod Pechův do Bojémie. 

P r i Dl Q u t. 

285—300. 

Velekněžská vláda Přimnutova padá do času císaře Diokleíi- 
ana, jenž od 284 — 305 panoval. O Přimnutu čteme, že dvě války 
s Římany vedl (287 a 299). Že Diokletian v krajích dnešního se- 
verního Uherska válčil, udává Eutrop. Ve vojnách těchto, se svým 
spolucaesarem Maximinianem vedených, potřel Karpy (karpatské 
Chorvaty), Bastarny a Sarmaty a zavedl mnoho tisíců zajatých do 
říše římské, kde je osadil 3 ). Vojny tyto mohly se jen z Panonie 
podniknouti, neb mezi Tisou, Hronem a Dunajem seděli Sarmaté, 
při hořejší Tiši nad Sedmihrady na řekách Bystřicích Karpi a 
Bastarni. Ovšem také možná jest, že národové tito do Bímanska 
vpadli a tu zajati byli, co se ze zpráv nás došlých určití nedá. 

Na rok 300 klade Balbín příchod Čechův do Bojémie. 


*) Flav. Vopisc. in Aureliano. 

*) Aur. Victor. Epit. 

3 ) Eutrop. 1. 9. c. 25. — Aur Vict. in Dioclet. 



112 


O S i n ii c h. 

Asi 800— 320. 

Po Přimnutovi následoval Ošinuch, maje s Římany pokoj až 
do léta 313. Potom, bud že chtěl v rozmíškách Konstantinových 
s Licinem něco uloviti, bud že ho Licin navedl k tomu, aby, jak 
se říká, Konstantin do dvojího ohně přišel, spojil se s vévodou 
Sarmatův a bavorským knížetem Adelgarnem. Spolek tento činil 
ustavičné vpády do říše římské, kde pustošil a mnoho lidu do za- 
jetí odvedl. Potom byl Ošinuch se spojenci svými od Krispa, Kon- 
stantinova vůdce, dvakráte potřen (316 a 318). Konečně přemohl 
Konstantin vévodu sarmatského Rasimeda a zabil ho na útěku (320) 1 ). 

Do panování Ošinucha připadá vypuzení rudařského národka 
Kotinův z Dácie. Tito vyprosili sobě druhdy od Marka Aurelia 
nových obydlí a odtáhli z Moravy, kde posud rudařili, do Dácie 
(ok. 175). Zde byli stihání vojnou od velitele gotického Geberiče, 
od něhož vládyka jejich usmrcen byl, a císař Konstantin vykázal 
jim na to (323) nová sídla v Trácii. Třebať toto vlastně sem ne- 
patří, zmínili jsme se přece o tom, aby se věk gotického Geberiče 
a dle něho i potomka jeho Ermanriče pevně určil, co tím potřeb- 
nější jest, protože Švoj o nadtčených Kotinech bludně vypravuje 
že teprv okolo tohoto času (320) pod náčelníkem Yisimárem z 
Meklenburku a Pomořan; přes Krkonoše přitáhli a Markomany 
vytlačiti se snážili, protože zde lepší krajinu, nežli kterou opustili, 
nalezli, že Markomani s pomocí Kvadův je odmrštili a oni potom, 
jako někdy Cimbrové a Teutonci, do Panonie odtáhli, kde jim 
Konstantin sídla vykázal *). Svoj jest na omylu. Kotini byli od 
pradávna v Moravě, až pak ji z nedostatku rudy a dřeva, protože 
rudaři byli a se vyživiti nemohli, opustiti museli. 

Vitoíar i. Vitobor (Viduarns Řím). 

320—340. 

Do vlády velekněze tohoto musejí se některé přiběhy, jichž 
spisovatelé dějin moravských do let ok. 356 kladou, položití. Jsou 
to následující, jichž Ammian Marcelin takto vypravuje. 


*) Aventin. I. 2. — Zosim 1. 2. Calvis. ad 316. — Pessina in Martě Mory. p. 104. 
*) Schwoy Gescli. von Mahr. S. 21. 


„Když císař (Constantius) v zimě odpočíval v Srjemě, doná- 
šeli mu poslové nemilé zvěsty, že. sousední Sarmaté a Kvadi, ma- 
jíce stejné obyčeje a zbraně, do Panonie a Moesie vrbnouti se 
cbtějí. Obojí národ dovede lépe loupiti a pleniti, nežli v šírém, poli 
se potýkati, maje dlouhé sudlice a krunýře z rohových, strouha- 
ných a vyhlazených zlomků, na silné plátno jako šupiny vedle 
sebe připevněných, a užívají z větší části vykleštšných koní (va- 
lachů), aby spatřivše klisny se neplašili, v záloze nedivočili a hluč- 
ným řehotem jezdcův neprozrazovali- Také odvažují se na tazích 
svých velmi daleko, buď nepřítele stíhajíce neb před ním utíkajíce ; 
jezdí na rychlých, dobře vycvičených koních a mívají také koně 
příručního a někdy vedle tohoto dva jiné, aby střídajíce je, jich 
ušetřili a odpočinkem je osvěžili. 

Skoro na jaře sebral císař veliké vojsko a vypravil se k Du- 
naji. Velkým táním vystoupila řeka z břehů, císař pak přepravil 
se na příhodném místě po lodním mostě přes ní a vtrhl do země 
nepřátelské, počna ji pleniti a pustošili. Sarmaté, předstiženými 
se vidouce, domnívali se již meče plukův válce zvyklých na šíji 
míti, jelikož dle domnění jejich v počasí takovém ani vojska na 
nohy dostati nebylo lze, neodvážili se na odpor se postaviti a roz- 
utíkali se na vše strany, aby nenadálému zahynutí ušlí, strachem 
však újižděti nemohouce, byli z větší části pobiti, a kteří rychlým 
útěkem se spasili, dívali se, ukryti v odlehlých horských úžlabi- 
nách, kterak země jejich pleněna byla, čemuž ovšem předejiti mohli, 
kdyby tak stateční v odporu, jako v útěku byli bývali. To při- 
hodilo se v onom kraji Sarmatie, která naprotiv druhé Panonie 
leží. Jako zde, tak srdnatě hnalo se vojsko nepřátelskou zemí 
podle Valerie, kde všude pálilo, loupilo a pustošilo. Hrozná tato 
zhouba přiměla Sarmaty k tomu, že ze skrýší svých vylezli a na tři 
sbory se rozdělili, pak činili jakoby o pokoj prošiti chtěli, ale 
přepadli naše poněkud neopatrné na jednom místě, kde naši ani 
zbraně užiti, ani se ranám ubrániti, ani útěkem spasiti nemohli. 
K tomu objevili se tu také Kvadi, nerozdílní jejich společníci při 
mnohých zločinech, aby se súčastnili jejich nebezpečí, co jim však 
neprospělo, ba v zjevnou záhubu je uvedlo. Velká čásť jich byla 
pobita a kdo zachoval život, uprchnul do hor. 

Tím vzmužila se mysl a oživla síla našeho vojska. Plukové 
srazili se k sobě a spěchali do Kvadie. Kvadi, uvažujíce dle ne- 



114 — 


štěstí, jaké jich bylo potkalo, že hrozné věci jim nastávají, prosili 
raději skroušeně o pokoj a představili se císaři, jenž takové a po- 
dobné případy velmi mírně považoval. Přišli dle obyčeje svého 
sklonění a plní strachu, že je ten nejhorší osud zastihne, poněvadž 
provinění své nikterak omluviti nemohli. Uloženo jim, aby dali 
zastavencův, co hned učinili. 

Podobně mírně zacházelo se se Sarmaty a císař učinil jim 
Zizaja králem a když všechno se slavně skončilo, nesměl nikdo 
odejiti spíše, až by naši zajatí vydáni byli. Potom byl tábor do 
Bregetium přeložen 1 ), aby se mezi Kvady, již tu domovem byli, 
pohlední památky na slzy a krev setřely. Když vojsko bylo ve 
své vlastní zemi, přišli od nich Vitrodor, syn krále Yiduara, vé- 
voda Agilimund a jiní královští důstojníci a velmoži, rozličným kme- 
nům představení 2 ), padli před prápory vojska na zem a obdrževše 
odpuštění, poddali se všemu, čeho se na nich žádalo, vydali dítek 
svých do zástavy a složili přísahu věrnosti, dotýkajíce se mečů 
svých, jimž božskou poctu prokazovali® 3 ). 

Y době této, praví Šafařík, byli Sarmaté od podmaněného 
národa a jak se domnívá, slávského (Sarmatae Servi) vyhnání, 
aspoň část země jeho byla od jha sarmatského osvobozena. Potom 
vedl čísař Konstantius s oběma stranami nové války (358) a ještě v 
5. stol. připomínají se dva vůdcové Sarmatův, Beugu a Baboj. Tito, 
zmocnivše se Singidunum, nynějšího srbského Belegradu, byli brzy 
od Getův přemoženi. Šafařík dí dále: „Tlumy Hunův,. Gepidův a 
Gotův zlomily sílu tohoto divokého národa, jehož ostatky ukryté 
v pustatináck potiských snad až do Maďarův se zachovali, neboř 
jméno Jazygův trvá až do dnes v názvu jednoho z krajův uher- 
ských (Jaszag, Jazygia), v kterémžto bylo bezpochyby hlavní sídlo 
Debo poslední útočiště jejich.® 

') Břehotín na Samém břehu Dunaje východně naproti Komárna, kde 
císař V alentinian (370) náhle zemřel. 

2 ) Vyslance tyto jmenuje Marcelin regulos et optimates, z čehož 
nekten soudeji, ze Markomano-Kvadi toho času vícero králův měli. Avšak 
Marcelin nepraví, ze poslali .krále (r e g e s), nýbrž jen regulos, totiž královská 
důstojníky a velmože neb vládyky (optimates), jejichž jména byla: Zizaj, 
R union, Zinafar, Arabar a Fragiled. Zizaj byl velitelem Sarmatův, o Arabaru 
jest jisto, že záliorským lvvadům (tr a n s j ug i t ani Quadi) velel, tedy vládýkou 
v Kladsku byl. Ostatních nelze vystopovati. 

3 ) Ammian. Marceli. 1. 17. c. 12. 


Tomu jest skutečně tak, že jméno Juzygův podnes ve jméně 
stolice Jaszag, několik mil od Budína na východ při Tise ležící, 
kde jejich hlavni tábořisko bylo, se udrželo. Tu jsou města Arok- 
Salaš, Ten-Surva, Szent Duiri, Mihultik, Jasberin, Apatkv. Do 
dneška jmenuje se také obyvatelstvo v Jablunkově, ačkoliv v Slez- 
sku nedaleko hranic uherských sedí, potupně Jackové (Jazygové), 
co důkazem, že tito i v Slezsku své tábořisko měli 1 ). 

Žeby však byl Konstantius s Jazygy (358) válku vedl, jak 
to Šafařík pravil a jak to jiní ok. 356 udávají, není pravda, neb 
Konstantius, druhorozený syn Konstantina Vel., padl v boji proti 
bratru svému Konstansovi (340) 2 ), pročež jsme vojny, jichž Kon- 
stantius jen co vůdce vedl, do času ok. 330 položili, kam také 
náležejí, protože ok. 356 Sarmate (Sarmatae Liberi) od tak) 
zvaných Sarmatův Srbův (Sarmatae Servi) až na malé ostatky 
v kraji Jazygův již vyhnáni byli. Sarmato- Jazygové nybyli nikdy 
Slávy, jak se mnohostranně za to má, neb podnes mluví jazykem 
maďarským a podružili jen mezi Slávy, onen pak národ, jenž je 
až na malé ostatky, jichž Konstantin Vel. do říše římské přijal, 
vypudil, byl jistotně národ slávský (Servi, Srbi), co se Šafařík jen 
domýšlel. To jest přesvědčení naše, neb Jornandes klade sem na 
čas tento jmenovitě Slávy a tito jsou Dáci Pliniovi a jiných. 

Když Šafařík praví, že Groti, Huni, a Gepidi sílu Sarmatův 
zlomili, musíme upozorniti na to, že se nedržel dějepisu souvěkého, 
který udává, že Sarmatae Servi (Srbi) Sarmaty svobodné (Liberi 
potřeli, o Gepidech, Gotech a Hunech zmínky nečině. Sarmate 

- ‘) Jméno jejich udrželo se tam také v písní: 

~W Jablunkowie som Jaczkowie, 

Czi rozumiom kazdei muovie, 

Handluiom z Wengrem y z Turkem 
A na šancocli z Brandeburkem a. d. t. 

-) Constantium, fratri bellům inferentem apud Aquilium duces Constan- 
tis interemerunt. Eutrop. 1. 10. c. 5. — Synové Konstantina Tel. byli: Kon- 
stantin, Konstantius a Konstans. Jména tato jsou již u Latinákův pomíchána. 
Dle pravdivého slohu historie musí se tedy čisti, že Konstantius u Vogleje- 
usmrcen byl. Konstantin vládl v Orientu a přežil oba bratry, neb Konstans 
umřel mladý, maje 30 let věku svého a panoval 17 let. Eutrop. 1. c. Konstan- 
tin umřel maje 54 let, 1. 331, a vládl 38 let. Měli-li Sarmatae Servi půtku s 
Římany (358), tak vedli ji s Konstantinem 17.. jak to Pilař dle Amin. Marceli 
1. 16. dobře udává. 


byli potřeni ok. 334, a tolio času nebylo ještě Hunův zde, Goti a 
Gepidi nebyli ještě tak mocni a nevládli na západní Tise, nýbrž 
na východní. Ostatně nebyla vláda Sarmatův nad tamními Slávy 
tak neobmezenou a úplnou, jak sobě ji mnozí představují. Zeby 
onino byli sobě Slávy rádi podrobili, nelze pochybovati, ale Slávi 
ubránili se jim vždy a Sarmate měli nad sebou slávské župány, 
jak to svrchu uvedený nápis na koflíku, při Tise nalezeném, do- 
kazuje. Konečně zlomili Slávi moc jejich úplně a učinili je pro 
sebe docela neškodnými. Sarmaté vytratili se až na jméno, národ 
pak slávský zůstal tu v celosti své i po nich. 

Yitrodůr (Vitrodorns Řím.) 

340—360. 

Pravda-li, jak Amm. Marcelin vypravuje, že Markomané ok. 
358 od císaře Konstantina II. poraženi byli tak velice, že o pokoj 
prošiti a před svými bůžky (ritu patrio eductis mucroni- 
bus jurejurando se obstringunt) přísahou se zavázat! mu- 
seli, že udělený jim mír přísně zachovávati budou, tak by se to 
již téměř na konci vlády Yitrodůrovy bylo státi muselo. O tomto 
nelze více udati. Markomané byli ale času toho mocní, pročež po- 
chybujeme, že tak hanebně poraženi byli. 

Abychom mezeru tuto v dějepisu moravském z nedostatku 
zpráv vyplnili, zmíníme se tu o Gotech a jiných cizích národech, 
asi od 182 neb 215 až do 376 v Dácii neb podunajské Scytii v 
službě Slávův (Getův) meškavších a mezi těmito podruhovavších. 

Na Cernomoří a do Dácie nepřitáhli Goti co podmanitelové 
národův, mezi mořem beltickým a Dácií seděvších, aniž co vystě- 
hovalá a nových sídel hledající, jak sobě to nynější historici před- 
stavují. Goti přišli i s knížaty svými z půlnočnějších krajin, ze 
Škandie, sem následkem předběžné úmluvy a smlouvy, přísahou 
stvrzené, do služby vojenské proti Římanům, co učí zřetelně Jor- 
nandes. Dáčtí Geti a škandičtí Goti byli soukmenovci kmene scy- 
tického. Když se potom za panování císaře Galliena a velkněze 
moravského Ukromíra ok. 265 Dácie Římanům zase odňala, byli 
tito severní bojovníci mezi tamní getodácké obyvatelstvo, dílem 
již s Rumuny pomíchané, usazeni, aby Dacii proti Římanům hájili. 
Teprv asi ok, 320 napadlo Gotům ze služebného vojáka učiniti se ná- 


— 117 


rodem panujícím, pročež již ok. 328 vévoda jejich Geberič 1 ) Kotiny 
vystěhované z Moravy do Dácie stíhal a vládvku jejich Yitimára 
zabil. Na nejvyšší stupeň přivedl převahu Gotův za nějaký čas 
(post temporis aliquod Jornand.) po Geberičovi Ermanrič, 
která však potom s ním navždy zde klesla. 

O poměrech těchto píše Jornand es: „Po smrti Geberiče, krále 
Gotův, následoval po nějakém čase Ermanrič, nejslavnější z rodu 
Antalův. Podmaniv sobě mnohé a bojovné národy na severu, učinil 
je poslušnými rozkazům svým. Mnozí z předkův porovnávali ho 
nebezprávně s Alexandrem Yel. Poddání mu byli Goti, Scyté v Aun- 
xis, Vasibronci, Murvjané, Mordvjané, Imenané, Koři, Roci, Tadčané, 
Atulci, Novežané, Bubezetané, Goljadé. Rozkazuje takto mnohým 
poddaným a jsa oblíbeným, netrpěl, aby mu též Heruli, jimž Alarič 
vévodil, poddáni nebyli, pročež je z větší části vyhubil a ostatek 
do poslušenství přivedl. Po porážce Herulův obrátil zbraň svou 
proti Yenedům, kteří se mu, ačkoliv v boji nezběhlí, ale na množ- 
ství své se spoléhajíce, z počátku na odpor postavili. Avšak ve 
válce množství nepomáhá, zvláště když dopustí Bůh a ozbrojené 
zástupy se blížeji, neb onino, jak jsme na počátku popisu uvedli, 
pošli z jednoho kmene a vykazují nyní tři jména: Yenedé, Antiši 
a Blávi, kteří, ačkolivěk nyní pro hříchy naše všude zuří (ubique 
desaeviunt), předce tehdy vládě Ermanričově podrobeni byli. 
Moudrostí a udatností svou podmanil sobě také Estie, velmi dlouhé 
nábřeží moře germánského zaujímající, a poroučel tak všem náro- 
dům Germanie a Scytie co poddaným svým“ 2 ). 

Yláda Geberičova připadá mezi 320 — 330 a dejme tomu, 
žeby byl do 330 vládl, po něm pak asi za 10 let Ermanrič vlády 
došel, tedy by tato mezi 340 — 376, do času panování synův Kon- 
stantina Yel. (ý 337), Juliana Apostaty (337 — 363), Joviana (364) 
a spolucaesarův Yalentiniana a Yalensa připadala. 

Dle Ammiana vypravuje se o Gotech, že vždy jednomu králi 
poddáni byli a že teprva za Ermanriče, když Hunové na ně do- 
ráželi, se rozdvojili. Část jich odpadla od Ermanriče, zvolivši sobě 
za vévodu neb krále Atalariče, na čemž nám, chtícím pouze posta- 

•) Také Geberich, Geberíeus, psaný. Zvuk č byl y goti čině, poněvadž 
ale historici známky proň neměli, psal se s ch, k, cus, tedy musejí se jména 
Geberich, Ermanrich, Alarich a p. yysloviti Geberič, Ermanrič, Alarič. 

2 ) Jornand. de reb. Goth. c. 13. 



veuí Markomano-Kvadúv z a věku Ermanričova před očima udržeti, 
tak záleženo není. 

Panoval tento také nad Moravou? 

Nikoliv, neb dějepis vykazuje za Konstantina, Konstantin, 
Joviana (364 vpadli Moravané do Panonie) a za Yalentiana úplnou 
svobodu a samostatnost Kvado-Markomanův. Ani Jornandes neu- 
dává, žeby byl Ermanriě Moravu podmanil, národy jemu podřízené 
sídleli v Polsce, Litevsku a Rusku. On zakládal svou gotickou 
říši od jihu k severu, co novější historie obrátila. Jornandes píše, 
že také Estie podmanil, jiní pak jsou toho zdání, že Estiové již 
sta let př. Kr. v poddanosti Gotův byli. Když Ermanriě nad Yindy, 
Anty a Slávy, národy lidnatými, od úsií Yisly přes nesmírné pro- 
stranství rozloženými panovati měl a to ok. 340, vidí se, jakých 
bájek se nakulo od jednostranných, předsudky zaujatých zkouma- 
telův, vypravujících nám, že Slávi teprva ok. 500 — 600 po Kr. 
v kraje tyto přišli. 

O pádu Gotův píše Šafařík: „Veliká říše tato (Ermanričova), 
jakž naspěch a bezprávím povstala, tak také brzo ku pádu přišla. 
O Atanařičovi, vladaři Tervingův, čte se, že s císařem Yalensem 
za tři léta válku měl (367 — 369). V tom hrozní Huni, již dříve 
s Alany a Roxolany spolčení, vyřítivše se přes Don do Evropy a 
udeřivše nejdříve na Ostrogoty, jedním rázem roztřískali říši gót- 
skou (376). Sestaralý král Ermanriě, nemoha Hunům odolati a vida 
nezbytí, v zoufání sám se mečem prohnal" 1 ). 

Takový konec vzala skutečně krátká vláda Gotův. Ermanrič 
chtěl se ze služebného vojáka Slávův na pána jejich vyšinouti, oni 
mu však jinače poradili. Chyba však jest, že teprva právě toho 
Času Huni přes Don sem přišli, neb byli dávno již sousedy Dulje- 
bův a Bastarnův nedaleko Dněstra, jakož také Roxolani a Alani, 
neb Ptolemej píše: „Inter Bastarnas et Roxolanos Chu- 
n i “'•*). Tito Huni tedy, spojení s Roxolany a Slávy, udeřili na 
Ermanriče, jakmile se mu zachtělo na krále si hráti, vyvrátili 
domnělou vládu jeho a uvedli Goty do bývalé poslušnosti. Tato 
nelíbila se ovšem nástupci Yinitárovi, pročež byli druhého roku 
docela vypuzeni a museli živnost svou dále hledati. Že však vypu- 
zení Goti na západ do Moravy netáhli, nýbrž, jak známo, přes 


*) Star. slov. str. 346. 
2 ) Ptolem. 1. 3. o. 5. 



Dunaj do říše římské, tedy máme jistotu, že Markomané doby té 
mocni byli, na pokoření a vypuzení jich spolu pracovali. Tak zva- 
ní Visigoti usadili se v Trácii, odtud táhli pod Alaričem (ok. 401) 
do Itálie. Tu vydobyli Řím (409) a táhli do jižní Itálie, kde Ala- 
rm umřel. Nástupcem jeho byl Átaulf (Adolf). Tento vedl Visigotv 
zase k Římu, potom přes Alpy do Gallie a pak do Hispanie. Tu 
založili království, jehož hlavní město Tolosa, potom Garonne bvlo. 
Konečně přišli až do Afriky. Tak byli málomocní Římané již, že ne- 
byli v stavu dobrodružnému vo jsku tomuto odolati a jeho se zbaviti. 

Druhého oddílu Gotův, Ostro- č. východní Goti zvaných, do- 
stalo se něco do Maloasie, něco zůstalo jich v Panonii římské. 
Okolo 490 odtáhli do Ylach, kde království ostrogotské založili. 
Tak vytratili se Goti z Dácie a krajin černomořských, jakoby jich 
tu nikdy nebylo bývalo. Pádu jejich hýla jedině vládychtivosť Er- 
manričova a Yinitárova příčinou. Kdyby byli závazku svého dbali 
a šetřili, v pokoji a poslušenství Slávův zůstali, mohli krajiny, po- 
mocí jích Římanům odňaté, i nadále pokojně užívati. 

Gabin (Gabínos Řím). 

360—373. 

V Moravě panoval nyní velekněz Gabin, říší římskou vládli 
za jeho času Yalentinian a Yalens. O onom píše Marcelin : ,Ya- 
lenetinian, chtě hned od počátku svého panování upevniti hranice 
(říše římské), rozkázal, aby za Dunajem v zemi kvadomarkomanské, 
zřídily se tvrze pro ochranu, jakoby země ta již v moci římské 
byla. Obyvatelé té krajiny, rozhněvaní na to a bedliví svého, hle- 
děli prozatím práci tuto vyslanstvím a hrozbami zastaviti. Maxímín 
(náměstek v Panonii) však, všeliké nepravosti schopný, hrozil ve- 
liteli jízdy v Ilyrii Equitovi, že nečinným jest, nevykonav, co dle 
nařízení hnedle vykonati měl pro obecné dobro, proto že by hradby 
ty dávno již beze všeho okolkování vystavěny byly, kdyby správa 
ve Valerii synu jeho (Maximinovu) Marcelianovi svěřena byla, co 
so také brzy stalo. Když nyní tento nový správce tam došel, po- 
kračoval jakožto syn tak velmocného otce nad míru nadutý v díle 
započatém ale zastaveném proto, že Kvado-Markomanům dovoleno 
bylo stížnost na ně vésti. Konečně pozval krále Gabina, jenž zdvo- 
řile žádal, aby se nic nového dále nestavělo, pod záminkou, že 
k žádosti jeho svolí, s některými jinými s přetvářenou úlisností 



— 120 


k sobě na hostinu, když však král od hostiny, ničeho zlého netu- 
še, nazpět sé ubíral, kázal jej zavražditi, čímž posvátné právo po- 
hostinné hanebně porušil" 1 ). Stalo se to léta 373- 

Fritigil (Fritichilus Řím). 

373—393. 

Fo smrti zavražděného Gabina vyvolili sobě Moravané za 
velekněze a vůdce vojenského Fritigila, aby pomstili vraždu krá- 
le svého, jak Marcelin dále vypravuje: „Pověst o tomto mrzkém 
činu rozšířila se hned na vše strany a rozzuřila Kvady a sousedy 
jejich. Truchlíce nad smrtí krále svého shromáždili a vypravili vojs- 
ko, jež "přeplavivši se přes Dunaj, přepadlo, aniž se kdo vpádu 
nepřátelského nadál, venkovany právě žněmi zaměstnané, pobilo 
jich mnoho a co jich zbylo, odvedlo s množstvím dobytka s sebou. 
Tehdáž byla by se ještě jiná zlá příhoda stala, jizby nebylo lze 
napraví ti a pro kterou by říše římská hanebně velikou ztrátu byla 
utrpěla, neboť málem měla dcera Konstantinova, tehdáž, aby se s 
Gratianem zasnoubila, tam cestovavši, nepřátelskému vojsku na 
jednom dvoře v Pistře, kde obědvala, do rukou padnuuti, kdyby se 
šťastným řízením božím nebylo stalo, že správce té krajiny, příto- 
men jsa, nebyl jí státním povozem rychle do Srjemu, 26 mil od- 
tud vzdáleného, dopravil. Kvadi, se Sarmaty spolčení, šířili se dále 
a odvlékli, k loupení a zbojnictví zvláště způsobili jsouce, stáda 
dobytka a množství lidu obojího pohlaví do zajetí, popel vesnic 
vypálených, jichž nešťastné obyvatalstvo nenadále byli přepadli 
a bez smilování pobili, za sebou zůstavivše" 2 ). Spojenci dorazili 
až k Vogleji, kde jich římský vůdce Theodosius, napotomní císař, 
zadržel a nazpět za Dunaj vytlačil (375). Následujícího léta chystal 
se Yalentinian, záhubu, jakou Moravané na půdě římské spáchali, 
jim odplatiti. Někteří chtějí tomu, že ji skutečně odplatil, vpadnuv 
do Moravy a všechno daleko a široko pohubiv; když však zima 
nastávala, ustoupil zase nazpět. Nato přišlo prý vyslanstvo moravské 
k němu, aby vyjednalo pokoj. Když však na tom stálo, aby vy- 
stavěné tvTze zbořiti nechal, rozhněva l se tak prudce, že na místě 
mrtvicí raněn, umřel (375 neb 376) 3 ). 

') Amm. Marcel. 1. 29. c. 6. 

s ) Amm. MarcelL 1. 29. c. 6. 

•’) Aur. Victor. Epit. in Talent. 


121 


času toho vypuklo již vypravované pronásledování a vypuzo- 
vání Gotův. Čteme, že také velekněz Fritigil proti ním bojoval a 
římskou Panonii hájil, obdržev od císařův Yalensa a Gratiana Čestný 
název přítele a spojence Římanův, co dosvědčuje, že Markomani 
tu mocní stáli a Gotům nikterak poddáni nebyli. 

Za vlády Pritigila vypukly za příčinou různého náboženské- 
ho vyznávání ( katolicismu a arianismu) roztržky na Moravě, jichž 
však tento šťastně udusil. 

Léta 374 uvádí Jordán Čechy do Bojémie! 

Radegost a Fritigilda (Radogostus, Fritigildis). 

393—430. 

Velekněz Fritigil zanechal dceru, jménem Fritigildu, která 
sobě od sv. Ambrože, biskupa milánského, pravokatolické vyznání, 
víry proti vzmáhajícímu se i na Moravě arianismu vyžádala (396) 
a jak čteme, čtvero biskupství, ve Velehradě, Olomouci, Nitře a 
Štoravě (Austuris, nyní Štokrava) založila, co do církevního 
dějepisu moravského patří, kde se to také již siřeji pojednalo. 
Provdala se za Radegosta, nikoliv, jak se praví, za gotického Ro- 
semunda. Sláva Gotův byla toho času již zašla. 

Radegost byl z rodu Getův, č. Dákův, pročež se o něm čte, 
že byl Scyta. Dále vypravuje se, že Fritigilda domnělého svého 
manžela, - gotického Rosemunda, ve víře křesťanské vyučovala, co 
se však s historií nesrovnává, poněvadž se jistotně ví, že Goti, 
když se z Dácie vypuzovali, vesměs již křesťany, ačkoliv vyznání 
ariánského byli. Dle objektivního slohu historie musí se záhadka 
tato vyložiti tak, že skutečný manžel Fritigildin, dácký Radegost, 
jako všichni krajané jeho i s Goty křesťanem ariánským byl, jehož 
ona dle návodu sv. Ambrože na stranu katolickou obrátila. 

Zosim a jiní vypravují, že Radegost za času Arkadia a Ho- 
noria, synův císaře Theodosia, vpád do Tlach podniknul a až ku 
Florencii dorazil, tu však od Štilíka, vůdce a rádce císaře Honoria, 
přemožen byl 1 ). Událost tato klade se obyčejně na rok 405 a sku- 
tečně musí do času tohoto položena býti, neb Honorius byl léta 
408 úkladně usmrcen a Yandal Štiliko, jakožto původce neb účast- 

J ) Zosim. ], 5. o.- 26. — Augustin, de civit. Dei 1. 5, e. 25 — Oros. 1. 
7. c. 37. 



122 — 


nik úkladu na hrdle potrestán. JSTení pravdě nepodobno, že Radegost 
oasu toho některé římské kraje, s Moravou sousedící, jako Panonii 
a Moricko, sobě přivlastnil. 

O Radegostu vypravuje se následující bájka. Tento, ve Ylašícb 
na hlavu poražen, padl také na bojišti. Goti (správně Geti, protože 
také něco svého domácího geto-dáckého vojska sebou měl), aby 
smrť jeho zatajili, roznesli pověsť, že uprostřed krutého boje zmizel 
a od bohův do nadzemsltých příbytkův přijat byl. Tím způsobem 
byl prý zbožněn a co vojenský hrdina k veřejné poctě vystaven. 
Slávi v Moravě a Slezsku, majíce ho ve veliké úctě, postavili mu 
chrám na vrcholu tak řečeného Radhoště. Původce té bájky ani 
nepozoroval, v jakém odporu s pravdou historickou stojí, dle níž 
sobě lid, z většiny již křesťanský, žádných bohův více nedělal. 

Pilař vynasnažil se Radegosta a Pritigildu Moravě odciziti, 
řka : „ Čte se, že Fritigilda s Rosemundem Markomanům v Bojémii 
(míní Cechy), nikoliv Kvadům zákony jsou dali, třebať by také 
někteří z nich (Markomanův) byli Kvadii obývali" 1 ). Také jen 
ten zastaralý blud opakuje. Markomanie hraničila, jak z dosavad- 
ních událostí zřejrno, s Panonií a Korikum ; Dunaj netekl nikdy 
podle óech. Když císařové římští na severním pobřeží Dunaje, tedy 
v Markomanii a proti Markomanům tvrze stavěli, protivili se tomu 
Moravané a nikoliv Češi. Co se dalších slov Pilařových : „Konečně 
zavrhují učení naprosto, protože prý to prastarým listinám a po- 
věstem odporuje, žeby ss. Cyril a Metod prvními biskupy Moravy 
byli bývali," dotýká, opak toho mohou mluviti takoví, oniž starších 
dopisův papežských, v nichž se o ustanovení biskupův v Moravě 
dávno před Cyrilem a Metodem jednalo, neznají 2 ). Ostatně jest tu 
Pilař se sebou samým v odporu, když vypravuje, že Rastic k ca- 
rovi Michalovi do Carhradu vypravil poselství a toto mluviti nechá: 
„Ze veliká čásť lidu jeho obřadův pohanských zanechala a jho 
Kristovo na se přijmouti chce," tedy dosvědčuje sám, že již veliká 
čásť Moravanův na kristověru obrácena byla spíše,' nežli Cyril a 
Metod na Moravu došli, pročež jistota, že již za Radegosta a Fri- 
tigildy víra Kristova na Moravě se vyznávala a rozšířena byla. 

Jak dlouho Radegost a Fritigilda vládli, nedá se určití, pro- 
čež přijímáme dle analogie, že do r. 430 panovati mohli. 

l ) Pilař I. p. 23. 

V Viz dílo naše : Staroiuoravské církevní děje. 



Svafceu. 


Asi 430 1 50. 

Do času pobytí Hunův v krajinách našich musí se položití 
velkokníže Svaten. Historici matou ho se Svatošem a kladou ho 
do času návalu maďarského, do věku Arpádova, jmenujíce tohoto 
knížetem Hunův, co veliká chyba jest, neb Svaten byl synem Ra- 
degosta a Fritigildy a stál buď v smlouvě s Atilou, neboli mu 
tento, znaje statečnost a moc jeho, pokoj dal. Huni nepanovali 
nikdy nad Moravou a Atila sobě této nikdy nepodmanil. 

O době této, v níž nad Moravou a s ní ve spojení stojícími 
krajinami Svaten panoval, bájí Pilař, odvolávaje se na Krištofa 
Jordána, toto: „Když Atila, král Hunův, nejen Slávy a některé 
národy Sarmatův jako zvodněná řeka s sebou přes Evropu táhl a 
překročiv Dunaj, Kvady a Markomany, mnohými porážkami usu- 
žované, do Grallie s sebou odvedl, zůstala Kvadie svých starých 
obyvatelův oloupenou a obyvatelům novým otevřenou (450) ttl ). 

Ku podivu jest to, jakých pojmů dějináři o osazování krajin 
a válečných taženích mají. Jordán jest též jeden z těch, oniž o pů- 
vodu Slávův psali, těchto ani z daleka neznajíce, jako Šafařík, 
jenž také toho zdání byl, že Moravané, Slováci a nynější Češi 
vesměs mezi 451 — 495 z Haliče do zemí těchto, odchodem Mar- 
komanův lidu prázných, přitáhli. Švoj vymyslil zase povídku, že 
Atila Markomany pode jho rvé (444) uvedl, po smrti pak jeho 
že se zase osvobodili, ok. 461 s jinými národy pomíchali a konečně 
že Slávi po Herulích a Lankobardech vládu svou tu založili 2 ). 

Více podobných háj ek uváděti nebudeme, pouze ještě tu, kterou 
se mládež naše z předpsauého díla Lehrbuch der osterrei- 
ehischen Sťaatengeschichte učiti musela, v němž (S. 45) 
čteme: „Durch den Aufbruch der Hunnen aus Asien gegen Europa 
waren die Gothen, ein deutsches Yolk, immer enger gegen 
die Donau zusammengedrángt worden und brachen endlich unauf- 
haltsam uber diesen Strom im romischen Reiehe ein. Im Jabre 
401 zog Alarich, Kónig der Westgothen, durch Panonien ůber die 
Julischen Alpen nach Italien. Rkadagais (tak jest zpotvořen náš 
Radegošt) folgťe mit einem anderen Zuge gothischer Volker aus 

*) Pilař I. p. 18. — Jordán, orig. Slav. X. 2S. 

! ) Schwoy Gescli. Mahr. S. 25. 






— 124 — 

dem ííorden. Mit ihm zogen die Markomanen aus B o h m e n 
fořt. Die Yandalen, Sueven und Alanen waren bereits vorausge- 
zogen, setzten uber die Meerenge von Gibraltar nach Afrika uber, 
eroberten Karthago und grilndeten das vandalische Reich in Afrika, 
von wo sie nach Italien segelten (427) und Rom mit ihrer zum 
Sprichworte gewordenen Barbarei verwústeten. Um diese Zeit dran- 
gen die Franken in Belgien und die Burgunder in Gallien ein 
(412). ííachdem durch die Wanderungen Platz im ostlichen Europa 
geworden, nahm Atila mit seinen 700000 Hunen, lauter kriege- 
rischen Hirten und Jagern, Panonien in Besitz." 

Ubohá historie! Překrásné báječky! ačkoliv se z nich přece 
nedozvídáme, vzal-li Radegost Markomany s sebou do Itálie, neb 
Atila do Gállie, neb zůstali, jak praví Švoj, ještě v Markomanii v 
poddanosti Hunův? Podobných bájek jest na kopy, jedna pěknější 
a jinačí, nežli druhá. Co jest nyní pravda? — Jedině to, že Kvado- 
Markomani byli od jakživa Slávy a tímž národem, jenž se nyní 
Moravoslavi nazývá; oni jsou zde lidem prastarým, jenž nikam 
nevytáhl a odnikud ok. 450 po Kr. nepřitáhl. Uvedená státní 
historie praví, že Radegost od půlnoci táhl, Šafařík dí zase o něm, 
že s různorodou vojenskou sběří z okolí nynějšího Benátu vytáhl 1 ). 
Jiní ještě bájejí, že na Rýnu bojoval. Tak pochodí každý, kdo 
pravdivý historický základ z očí ztratí. 

i Ze Huni do Evropy výbojně nevpadli, vychází z toho, že vé- 
' ‘-'3 voda jejich Balamír s Goty dočinění měl (376) a tyto vypudil, 
i Uldes nástupce jeho, bojoval ok. 400 — 404 u Carhradu a jednal s 
carem Arkadiem o mír. Tohoto nástupce Aspar pomáhal (424) za 
plat královi Janovi v Itálii, tohoto nástupce Rojlus v Trácii (432), 
následovník Ruja ležel pokojně v stanovišti svém v Uhrách a 
umřel bezdětný. Vévodství přešlo na bratra jeho Munzuka, po němž 
je synové jeho Blet a Atila zdědili. Atila urovnal sobě bratrovraždou 
cestu k samovelitelství mezi svými a vévodil 11 let (do 454). Co 
1 se ví o něm ? Léta 446 bojoval v Byzantsku, 450 táhl požádán 
jdo Gallie na pomoc proti Římanům, kde 451 poražen byl; 452 
'vpadl do Itálie, vyvrátil Vogleji, Milány, Padov, a papež Lev I. 

| přemluvil ho, aby Římu neublížil. Kořistí obohacen a obtížen vrátil 
se do Uher, kde náhlou smrtí ze světa zešel. Žehy byl Markomany 
a jiné národy sobě podmanil, o tom neví současná historie pranic, 

’) Star. sl. str. 267. 


1 


— J 25 — 


to bylo teprve moderným dějokujcům zjeveno, óniž sobě rady ne- 
vědí, kterak by Slávy toho času do Evropy a zde jmenovitě do 
Moravy a Bojémie dostali. Do Gallie táhl Atila dle Dunaje, nikoliv 
přes Cechy, ' a vojska jeho byla, jak sám Šafařík píše, z rozličných 
národův sebrána, tedy různokmenná. Národové neutíkali před ním, 
aniž je Huni vyhubili, a zůstali jak byli před Atilou, tak po něm, 
tedy zůstali také Kvadi, Markomani, Bojémi i Češi pokojně seděti. 
Když vyslanec Priskus z Carhradu k Atilovi do Uher cestoval, 
táhl obydlenými slávskými krajinami, vesnicemi, a lid měl všude 
hojnosť prosa, pohanky, pšenice, piva, medku a j. Atila nezpůsobil 
pražádných pustatin. Vojska svého různorodého měl 700000, dle 
jiných 500000 mužův, kdyby ale byl skutečně obyvatelstvo jen z 
Uher a Moravy s sebou vzal, byloby ho na miliony býti muselo. 
Co by si s ním na pochodu svém býl počal? Zřejmá lež tedy jest, 
že obyvatelstvo ze zemí natčených vyvedl. Dle Jornanda dal sobě 
následující titul: Atila, syn Munzukňv, z milosti boží král 
Hunův, Médův, Gotův, Dákův, ostrach světa, metla 
boží 1 ). Z příčiny, že bezpochybně zamýšlel skutečným králem se 
státi, umřel náhle, smrti podezřelou a Slávi, jmenovitě Moravani, 
stáli pevně i po něm. 


Babík Valomír. 

450 — 480. 

Jméno Babík připomíná se častěji v dějepisu moravském a 
nedá se pochybovati, že Babík, Valomír (Veliký) přizvaný, velko- 
knížetem moravským byl, ačkolvěk ho dějináři, jako Radegosta, 
sem a tam strkají, jen ne tam, kam dle pořádku a pravdy patří. 
Pěšina klade jej do r. 472 2 ) a tu byl na cestě dobré, dodatek jeho 
však, že byl prvním králem Markomanův, jest pochybeným. 
Babík byl v pravém smyslu množitelem říše moravské, v domácím 
dějepisu proslulým a slavným, avšak od dějinářův předsudků plných 
zatemněným a zneonačeným. Tak na př. píše o něm Švoj: „Dom- 
něnku, že Babák, Sarmata a syn dáckého krále Antara, prvním 
slávským králem ok. 473 v Moravě byl, nelze pojistiti, nýbrž pravdě 

*) Král (rex) neznamená zde skutečného, vládnoucího krále, nýbrž (a 
regere) ředitele, nadvelitele vojska. 

2) Pessina in Mart. Mor. J. 1. c. S; I. 2 , c. 4, 



126 — 


podobnější jest, že po výtahu llerulův a Lombardův, oniž nějaký 
čas po sobě v zemi bytovali, Slávi tuto, od malého počtu starých 
obyvatelův nedostatečně zalidněnou, zaujali a v ní jakousi republi- 
kánskou vládu zavedli. Tato nová slávská republika zaujímala 
(548) bývalou zemi Markomanův a Kvadův od Dunaje až k her- 
eynskému poboří na zřídlách Yisly a v Karpatech a byla základem 
moravské říše, která potom nastala** 1 ). 

S voj vylučuje tu Babíka z pořadí knížat moravských, aby 
svou bájku, že Moravané ok. 458 jakousi republiku založili, do 
historie uvedl. A co jest to za nemotorný rodopis : Babák, Sarmata, 
syn dáckého krále Antara? Kdypak byli Gřeti neb Dáci Medo- 
sarmaty ? Tu jest náš Babík smíchán se sarmatským vévodou Ba- 
bajem. Moravský Babík a sarmatský Babaj, jenž buď něco dříve 
aneb toho času s jiným knížetem sarmatským, Beagem, města Sin- 
giduna (Belegradu) se zmocnil, brzy ale od Getův poražen byl 3 ), 
jsou dvě rozdílné, ač skutečně současné osoby, však pomíchané od 
historikův, oniž nerozrůznili Sarmaty od Slávův a onyno za pra- 
otce těchto vyhlásili. Moravský Babík byl z rodu a potomstva dác- 
kého Radegosta a sice vnukem jeho. Příběhy za vlády jeho jsou 
na nejvýš důležitý, ačkoliv od nikoho řádně vysvětleny a proto, 
aby se Slávi do historie vstrčiti mohli, zatemněny a převráceně 
vypravovány. 

Za, doby moravského velkněze Babíka byla zpupnost vládo- 
chtivých Hunův po smrti Atilově v krajinách uherských přičiněním 
jeho na dobro zničena. Do jeho času (460 — 480) neli něco později 
patří, co udává Pilař: „Četná hejna Slávův z (M o r a v o-)Panonie, 
kde pod prápory Babaje bojovali, táhla bez odporu ku předu, veš- 
keré kraje za Dunajem naprosto zaplavivše a jméno Yeliké Slávie 
zplodivše, která od Turínek na východ a půlnoc až k samému 
Donu se vztahovala. Tobož tedy času oslavilo se jméno Slávův, 
oniž zřejmě dosvědčili, že ani Huny ani Avary, která jména jim 
někdy dávána byla, nebyli* 3 ). Události tyto klade ok. 493, měl 
tedy dobrou známost o slavném panování Babíka mezi 454 — 495 
a chybil jedině v tom, že též sarmatského Babaje s Babíkem smí- 
chal a tohoto potom z očí ztratil, podstrčiv mu jméno onoho, ale 


‘) Schwoy G-escli. Mahr. S. 27. 
2 ) Jornaud. de reb. Gofch. c. 55. 
9 ) Pilař I. p. 15. 




— 127 — 

Babík moravský nesmí o zásluhy své přijíii. Baliuj a Beuga byli 
vévodové pozůstalých v Uhrách Jazygův při Tise a nikoliv tito, 
nýbrž Babík Yalomír, velkněz Moravoslávův, jest doby té tím osla- 
veným mužem, jenž obořiv se na Huny, tak je potřel, že i zbytky 
jejich pod správou Atilova syna Dengezika v Bessarabii zničil a 
hlavu Dengezikovu do Carhradu poslal. Ze mu ve válce Getodáci 
a pozůstalí zde Ostrogoti a Gepidi pod Ardaričem nápomocni a 
s ním spojeni byli, nechá se předpokládati. 

I Svoj měl známost o událostech těchto, neb píše: „Po smrti 
Atilově svrhli Markomané (tedy nebyli Atilou do Gallie zavedeni ?) 
jho hunské a měli se spojenými Sarmaty Chunemunda (správně 
Bahíka) za krále. Pod vedením jeho vedli proti až k Dunaji pa- 
nujícímu králi Dákův, Ardaričovi šťastnou válku a po jejím skon- 
čení vpadli do Panonie na loupež^ 1 ). l Tu chybil v tom, žc Aidaričc 
za krále Dákův vydal, jenž předcc Gepidům mezi Tisou a Alutou 
náležel. Dále zmýlil se, že maje Markomany za Němce a žc tito 
tu válku vedli, Babíkovi schválně jméno Chuneinund podstrčil. Ne 
tento, nýbrž Babík s Dáky spojen bojoval proti Huuům. Z toho 
lze nahlédnouti, kterak pravdivá historie dle osobních náhledů po- 
krouccna, ba ukřižována bývá. 

Nyní uvedeme bájku, jakou vymyslil Švoj, aby dokázal, kterak 
domněle němečtí Markomané vyhynuli. Píšcť hned dále : „Sotva 
že s loupeží (z Panonie) domů se navrátili, přepadl je Yalomír, 
král Ostrogotův, potřel je a zajal Chunemunda. Brzy stala se 
smlouva, dle níž tento svobodu obdržel a království zase nastoupil, 
zapomněl však (461) na dobrosrdečnosť přemožitele svého a vpadnul 
do Panonie. Šťastnou bitvou přemohl Yalomíra a tento zůstal na 
bojišti. Kořistí obtížen vrátil se Chunemund do země své, bratr 
však a následovník padlého Yalomíra Dětmar (Theodeinír) překročil 
následujícího léta (462) Dunaj a srazil se několikráte s Markomany, 
a ačkoliv tito od Sarmatův velikou pomoc měli, přemohl je předce, 
neustav dříve, až celou jejich krajinu pohubil. Oni se však ještě 
jedenkráte osmělili v zimě přes zamrzlý Dunaj na nepřítele výpad 
učiniti, byli ale zase přemoženi a až do země své stíháni, kde se 
v rozsáhlých horách ukryli. Od toho času neděje se žádná zmínka 
více o Markomanech v dějepisu, tedy jest pravdě podobno, žc po 
smrti Chunemundově silnější a mohutnější jejich spojenci, Snrmaté, 


*) Schwoy op. c. p. 25. 


— 128 — 

říši jejicli sobě přisobili a ji zaujali, ostatky pak Markomanův se 
buď k Rugům, tehdáž u vtoku řeky Moravy do Dunaje seděvším 
anebo k Herulům na řece Jinu obrátili, dílem pod vládou Sarmatův 
zůstali. To byl konec vlády Markomanův v Moravě. “ 

J~' Teď jest to nad síunce jasné! Jedni pravěji, že Radegais 
' -.'i(Radegost) Markomany do Ylach zavedl, jiní, jako Pilař, Jordán, 

j Šafařík a j., že jich Atila do Gallie zatáhl, a dle Svoje vyhubil 
' , ‘ je ostrogotský král Theodemír. Potom uchýlili se dílem k Rugům, 
j dílem k Herulům a dílem zůstali poddanými Sarmatům (462), po- 
hříchu byla ale vláda Sarmatův, jak známo, již ok. 334 od Slávův 
zničena. Na to nedbají bájkaři. O Herulích a Rugiích budeme 
mluviti. Zatím víme, že ani bájka Švojova nedokázala, jakým způ- 
sobem domněle němečtí Markomané vyhynuli. 

Podobně chce také Pelcl pád a vymizo.ní Markomanův při- 
činěním Ostrogotův dokázati, píšeť: „Tenkráte Theodomír, král 
gotický, se svými Goty na ně (Markomany) přitáhl (470) a jich 
zemí poplenil. Syn jeho Dětřich je docela potřel a krajinu bojém- 
skou sobě osobil. Však ti Goti nedlouho tudy panovali, neb od 
Lombardův přemoženi byvše, jim také bojémskou zemi postoupiti 
museli. Nedlouho potom Vandali, též národ německý, zemi 
bojémskou osadili (497), všichni však tito národové, pohodl- 
nějších krajin hledajíce, do říše římské, tenkráte velmi slabé a 
mnohými válkami ztrápené, odtáhli, a něco se jich ve Ylaších, něco 
v zemích za Rýnem osadilo, ku kterým se Markomané přitovary- 
šili, a s nimi též odtáhli. Za nějaký čas potom Frankové a Du- 
rinci se o zemi bojémskou svářili a o ní válčili, však ji žádným 
lidem neobsadili. Tudy země tato opět zpustla a téměř celá tak 
dlouho obyvatelův zbavena zůstala, až Slávi, od řeky Yisly se 
hnuvší, do ní přitáhli a ji o s adili, co se ok. 500 přihodilo 141 ). 

To má také historií slouti ? ! To byly věru časy, když se ještě 
ok. 500 po Kr. lid nad zpuštěnou zemí smilovati musel, aby za- 
lidněna byla! To nechť si zodpoví Pelcl. Historie praví, že Ostro- 
goti z Panonie, kde od pádu Atilova (455) přebývali, do Itálie od- 
táhli (490), o Lombardech ví se jen, že od Marobuda odpadli a se 
potom na konci 5. stol., dle Mannerta léta 497, dle jiných 491, v 
zemi, řečené Rugiland (dnešní Moravě), nikoliv ale v Cechách ob- 
jevili, odkud (548) dó Panonie táhli, tu Gepidy (565) podmanili a 
") Pelcl I. «tr. 43. 


! 


— 129 — 

pak se (56S) do Itálie odebrali. Vandali zatáhli tam spíše (406) a 
přišli ok. 429 až do Afriky. Tedy nemá dle historie žádný z těchto 
tří národův ok. 500 účastenství na domnělém vymizení Markoma- 
nův, a Pelcl nastolil čtenářům svým bájku místo pravdy. Od Ří- 
manův tak zvaní Kvadi a Markomani jsou nynější Slováci a Mo- 
ravané. 

Šafařík píše o Kvadech, že v 5. stol., zachváceni jsouce do 
víru hunského pod Atilou, v něm se ztratili, jejich sídla na krátký 
čas jiní národové němečtí, jmenovitě Rugové, Scyři a Turcilinci, 
od nichž také krajina ta Rugiland pojmenována byla, zaujali 1 ), k 
čemuž přidáme, že právě té doby také Heruli a brzy na to Lan- 
kobardi sem přišli. Kterák pak se to stati mohlo? 

Atila padl léta 454 za vlády byzantského cara Marciana (450 — 
457), hlava Dengezikova poslala se do Carbradu léta 469, tedy za 
panování cara Lva Tráka (457 — 474). Carové byzantští museli 
Atilovi 1200 liber zlata ročně platiti a vždy ještě nápadu jeho se 
strachovati, tedy záleželo jim na pokoření a vyhubení Hunův velmi 
mnoho, a skutek, že hlava Dengezikova do Carhradu se zaslala, 
projevuje, že tamní carové s jinými národy ve srozumění jednali 
a nepochybně i nějakou, odměnu vysadili pro toho, kdoby Atilu, 
rod a loupeživé vojsko jeho zmařil. Proti Hunům musel již mocný 
národ vybídnut býti a národem tímto byli Geti, jak Řekové toho 
času Slávy ještě nazývali. Kníže Getův (Slávův, Kvado-Markoma- 
nův) byl.cestou tajné politiky, kterou hlava Dengezikova prozradila, 
zaprošen, aby vyhladil rod Atihiv, a knížetem tímto byl Babík 
Yalomír moravský. 

O smlouvě Marciana a Lva s Getyví historie, a těmto měla 
se za odměnu dostati Panonie s příležícími zeměmi, vyženou-li Huny; 
historie zná také Valomíra, ale pomíchala Gety se severními Goty 
a přivlastnila Yalomíra domněle německým Gotům. Kvado-Marko- 
many nazývá sv. Jarolím ve své 135. epišt. Gety, co chybný vý- 
klad na škandiclcé Goty obrátil. Babík Yalomír, kníže moravských 
Getův, vyhladil Huny, pročeč chybil Šafařík, když následovav 
stranného Klaprotha neb Francouze (Tableaux de 1’Asie) a Thun- 
manna (Untersuchung uber die ostlichen Vólker), píše : „Národové 
na Dunaji usedlí, jdouce za příkladem Gepidův pod Ardaričem, 
jho hunského panství hned svrhli ; Ostrogoti vyvrátili říší Den- 

*) Sfcai\ sl. str. 342. 

9 


130 — 


gezikoYU v Bessarabii a severovýchodní Bulharů (malé Scytii); 
ostatní menší říše hunské na Donu a Dněstru sotva povstaly, již 
se rozpadly." Historickou pravdou jest jedině: Babík Valomír, 
velkokníže Moravanův, spolčen s Gety dáckými, tedy spolu vůdce 
Getňv a částečky v Panonii mezi Tisou a Alutou pozůstalých Gotův 
a Gepidův, kterého času Gotům Theoderič č. Theodemír a Gepidům 
Ardarič vévodili, potřel Huny v dorozumění s Carhradem. 

Tento Yalomír (qui nomenMagnaeSlavoniae peperit) 
dovedl mimo to ještě jiný veliký a následků plný čin. Skrze syna 
a vůdce svého Otakara (Odoacer hist.) učinil konec vládě západ- 
ního císařství římského (476), načež zase odcizené krajiny, Panonii, 
Noricko, Rhaetii, Valerii a Karantanii k Moravě připojil, tak že 
tato opět své předřímanské hranice, jaké měla ok. 50 př. Kr., 
dostala. Přemnoho válek vedl Řím se starou Moravou a odebral 
jí mnoho, přece však konečně naddunajská Morava světohorství 
jeho na vždy konec učinila. Jakož Valomír v dorozumění s Car- 
hradem, když se o vyhubení Hunův jednalo, činným byl, tak byl 
nyní s carem Zcnoncm Isaurikem (474—490) srozuměn. Za pře- 
možení Hunův dostalo se mu Panonie, za sesazení posledního řím- 
ského caesara nabyl ostatuích krajin. Dle smlouvy měl carovi by- 
zantskému připadnouti Řím s ostatní Itálií, a VaLomír dodržel slovo. 
Aby pak nesnadnou úlohu tuto vykonati mohl, najal sobě cestou 
smlouvy do služby vojenské Herulův, Turcilinkův, Rugiův 1 ) a jiných 
národův z končin severnějších, a vojska z národův těchto dotáhla 
cestou docela pokojnou do Moravy a toutéž klidnou cestou vrátila 
se po vykonané službě zase nazpět na sever (496), jak Prokop z 
Caesarey dosvědčuje 2 ). Tahy vojsk těchto nebyly žádným stěhováním 
národův, jak krátkozrací dějináři vůbec zato mají. 

S najatými vojenskými sbory poslal Valomír vojsko domácí, 
moravské, pod správou syna svého Otakara do Itálie, a tento měl 
se státi králem římským, carovi Zcnonovi podřízeným. Po sesazení 

1 ) Rugie poslal mu Moslav Mazovský, jemuž Rugiové, v Pomořanech 
přemoženi, každoročně jistý počet mladíků, jichž sobě sám vybíral, co dan z 
krve odváděli. Toto odváděni mládencův Moslavovi od Ulmerugův jest podobné 
onomu, jemuž za času krále Thesea Atény podrobeny byly. I tyto musely 
králi Minosovi na Krétě jistý počet mladíků odváděti. Od břemene tohoto osvo- 
bodil je Thesevs ok. 1225 př. Kr. 

2 ) Herulos cuncti Slavonorum populi per Unes suos transmisere. Re 
bell. Gotli. 1. 2. o. 15. 


posledního císaře římského, mladého Rornula Momylla Augusiula, 
jenž výživou zaopatřen do jednoho pevného města v Kampani! 
římské zaveden byl, odeslal Otakar římskoeísařské znaky do Car- 
hradu a vládl dle úmluvy v Itálií jménem cara řeckého. Shoda 
tato trvala ták dlouho, pokud Babík Yalomír na živě byl. 

říovější; historie má za to, že Otakar pocházel z Herulův, 
jiní vydávají jej za knížete ítugiův, jiní Turcilinkův, dle historie 
a pravdy byl však synem velkoknížete getomoravského Babíka a 
vůdcem veškerého vojska, na Řím vyslaného. Yůdcem Herulův byl 
Felestej, také Feleutej a Flacitej zvaný. 

Y historii německé čteme, že Rakousy od ítugiův jméno Itugia 
č. Itugiland dostaly 1 ) a Flacitej, král jejich, se ve Yindoboně (454) 
usadil, pročež prý tato tehdáž rugické jméno Flaviana dostala. 
Jinou část Rugie měl prý bratr Flacitejův, jménem Bedřich, v 
držení svěm. Yídeň nejmenovala se nikdy Flaviana, ' ale v staré 
historii a listinách zhusta Faviana, z čehož pozdější forma Yienna 
pošla. Ani to pravda není, že Flacitej co samostatný kníže ve 
Yídni vládl, neb byl pouze vůdcem vojenským, jen Rugiům a sou- 
druhům jejich představeným a poručíkem. Ze tu počasně své vo- 
jenské ležení míti mohl, můžeme přijmouíi. Ta druhá čásž Rugie 
byla nynější Morava, žeby však natčený Bedřich touto byl vládl, 
nesouhlasí naprosto s pravdou. 

Dějepis vypravuje o Otakarovi dále, že otce posledního císaře 
římského, jménem Oresta, v boji (475) porazil a zabil, načež Au- 
gustulus, syn jeho, byv 11 měsíců císařem, vlády se odřekl a do- 
brovolně do výslužby se odebral. Otakar zrušil římský senát a za- 
ložil sídlo vlády své v Ravenně, nenazývaje se císařem, nýbrž pouze 
králem. Panoval, jak se píše, dobře a vlídně, nevypudil obyvatel- 
stvo staré, aniž je uvedl do otroctví, pouze požadoval na něm, 
aby vojsko jeho vydržovalo. Ačkoliv ariánem byl, přece neproná- 
sledoval katolíkův, ba prokazoval jim na prosby jejich biskupův 
mnohé milosti a dobrodiní, nejeviv pražádné pýchy a chovaje se 
ku každému přívětivě a dobrotivě. Zmenšil také daně a spravoval 
poddaných svých s všemožnou laskavostí, chtě rozháranou Itálii dó 
lepšího stavu a pořádku přivésti. 

*) Žeby Morava neb lépe dnešní Rakousy oné doby k Moravě patřící, 
byly od Rugiův jméno Rugia č. Rugiland dostaly, není pravda. Sovější ně- 
mečtí spisovatelé udělali pouze ze starého Rugia = Rakousy německé Rugiland. 

9 * 



132 


Ještě novějšího času připisuje se vyvrácení vlády římské 
Němcům těmito slovy: „Die rómische Herrschaft wurde durch die 
deutschen von Nordosten hervordringenden Volker (k d e o nich 
tehdážani slechu nebylo) im 5. Jahrh. nach Ch. Greb. ge- 
stůrzt ul ). Také příklad hrubé povrchnosti, ba ignorance v staré 
historii, s nimiž se obyčejně u předpojatých Němců potkáváme. 

Král Otakar stal se později, jak shledáme, také velkoknížetem 
Moravy, čímž se panství jeho znamenitě rozšířilo a moc jeho vzrůstla. 
Nedůvěřivý Zeno carhradský, boje se tak mocného souseda, vy- 
šíval na něho (483) Ostrogoty pod Theoderičem. Tito zápasili ně- 
jaký' čas s Heruly a jich soudruhy, oblehli Otakara v Ravenně a 
donutili jej, že Theoderiče za spoluvládce přijal. Tento držel slovo 
své špatně. Pod záminkou přátelství pozval Otakara na hostinu a 
nechal ho zavražditi. Na to rozplašil vojsko jeho. Činem tímto za- 
ložili Ostrogoti ve Veroně nové gotické království, 60 let trvající. 
Nástupce Zenonův v Carhradě Anastas (491 — 518) uznal Theode- 
riče za prvního krále západního mocnářství. Theoderič pocházel, 
jako Ermanrič, z rodu Amalův a byl též vyznání ariánského. . 

Německá historie učí, že Goti nyní celou Itálií, částí Pro- 
vence, Rbaetií, Vindelicií, Norickem a částí Panonie a Dalmatie 
vládli, co při své váze necháme. Theoderič byl zlý a ukrutný, co 
se již z toho vidí, že chrabrého Otakara hanebně zavražditi nechal, 
papeže Jana I. do vězení, v němž zahynul, uvrhnul a dva nej- 
důstojnější muže, Boětia a Symacha, usmrtiti kázal, začež však 
potrestán byl, neb když při hostině nastolena byla rybí hlava, 
viděl v ní hlavu Symachovou, čehož se tak ulekl, že onemocněl a 
za nedlouho umřel. 

Dle Šafaříka přitáhli Češi, dle důmyslu jeho veškeré obyva- 
telstvo nynějších Čech 451 — 495 a dle Matouše ze Sudetů 1. 457 
do Bojémie. Kdyby se něco podobného skutečně bylo přihodilo, 
bylo by se to za živobytí Prokopova a Jornandova, oniž mezi 
500 — 550 psali, stalo, a tito by jistotně nebyli opomněli událost 
tak důležitou, následků plnou a památnou ve spisech svých za- 
znamenati. Zatím ale udávají oba, že Slávi již od pradávna všude, 
mezi Odrou a Labem, v Bojémii, Moravě, Uhrách a t. d. co 
usedlý národ bytovali. Celá souvěká historie i letopisové frančtí 


*) Oř. E. Freiherr von Sacken. Gegenwart 1881. N. 1. S. 11. 



'-Mi* 


1 


9 


•5 


— 133 — 

nepovažují Slávův co nově příchozích osadníkův, nýbrž mluví o 
nich jako o starých známých. 

Hořesiav. 

480 — 483. 

Tento musí se za mladšího bratra Otakarova uznatí. Yláda 
jeho byla velmi krátká. Dle vší podobnosti odevzdal mu ji otec 
Babík nad Moravou z té příčiny, že starší bratr jeho již králem v 
Itálii, tedy dostatečně zaopatřen byl, s čímž však tento spokojen 
nebyl. Historie udává, že Otakar ok. 483 s králem z Rugie (Rugi- 
land), tedy s králem Moravy na řece Moravě válku vedl a tohoto 
přemohl, zajal a zajatého do Itálie zavedl, načež co samovládce 
nad Moravou, Norickem, Rhaetií a celou Itálií panoval. Dle toho 
bylo by skutečně velkoknížetsví moravské s Římem spojeno bývalo , 
jak Dalimil píše: „ Až do Říma se ro z p lo di c h u“ . Německá 
historie nezná jména knížete, jehož jatého Otakar do Ylach za- 
vézti nechal, ale v dějepisu moravském se jméno jeho Hořesiav 
zachovalo. 

Novější zkoumatelé historie moravské vypravují událost tuto 
s doložením, že Hořesiav byl oslepen, avšak co měli staré podání 
zachovati věrně, že byl oslepen v Římě, proměnili je, neznajíce 
pravdivého spojení historického, a vypravují, že se to stalo 
v Kouřimě, vojnu pak, kterou vedla Morava s Římem neboli 
Hořesiav s Otakarem, vyložili tak, že to byla první vojna Mo - 
ravanův s Kouřímem a pak i s Prahou za času kní ž ete 8a - 
moslava, utvořivše z Hořeslava vládyku kouřimského. Tu jsou války 
Otakara s bratrem Hořeslavem, a kterou vedl onen s gotickým 
Theoderičem v Itálii (490 — 494), smíchány a do roku 497, kam 
nepatřejí, položeny. 

Otakar (Odoaeer hist.) 

483—494. 

Nyní nastoupil Otakar vládu v Moravách, jsa spolu králem 
římským. Nad Moravami panoval 11 let, byv, jak svrchu díno, 
1. 494 úkladně zavražděn, načež se vojska jeho, Moravané, Heruli 
a soudruhové jejich, 1. 496 do vlasti svých navrátila. 

Po, pádu a smrti Otakarově vyvolili sobě Moravané zase svého 



134 — 


vlastního velkněze, a Morava zůstala odloučena od Itálie, od teh- 
dejší říše Gotův. Protože se doby této Rugiové, Heruli a Turci- 
linci připomínají, soudějí dle toho mnozí, že zemi tuto opanovali, 
avšak známo jest, že 1. 546 Slávi vpád do Trácie učinili, zde ale 
od Filimuta, vůdce Iíerulův, nazpět odraženi byli 1 ). 

Kterak přišli Heruli do Byzantská ? Podmanili ho snad ? — 
Filimut byl zde vůdcem vojska v službě carově, jako spíše Falcitej 
se svými Heruly u knížat moravských. Ze se Groti, Viktovali, Fai- 
fali, Gepidi a j. v Dácii usadili, nestálo se následkem výboje, nýbrž 
smlouvy a slibu, že odňaté Římanům země za obydlí dostanou, v 
skutku byli pouze služebnými kušatyry, co i z toho vychází,- že 
Ostrogoti ještě v Itálii ve vojenské službě byli, pročež Amalasvindě 
(Svindě z rodu Amalův) za zlé měli, že syna svého Ataláriče ve* 
vědách cvičiti nechala, načež mu učitele odebrala a Atalarič vy- 
rostl jako surový zbrojnoš dle obyčeje těchto synův krvavého 
Smrtonoše. 

Dle Pnbičky přitáhli češí 1. 489 do Bojémie! 

Mářo t. 

494—525. 

Odloučivše se Moravané od Theoderiče italského, vyvolili sobě 
velkněze z rodu domácího, totiž Marota, jenž v dějepisu moravském 
dobře známým a oslaveným jest a o němž se dle pravdy píše, že 
vládl říší velikou a květoucí až k Tise. Vešprím v Panonii byl v 
držení jeho, jakož celá Karantanie, tedy Krajina, Korutany, Štýrsko, 
Rakousy, Tyrolsko, Bavory, Čechy, za těmito srbské Slávstvo, část 
Slezska a Krakova. Kronikáři, dle jichž náhledu o příchodu Slávův 
tito v Moravě domnělou republiku založiti měli, kladou Marota do 
jiné doby, nikoliv do které patří, poněvadž toho zdání jsou, že za 
věku jeho Rugiové, Heruli a Lombardi, v Moravě usedlí, zde 
panovali. 

Za Marotova věku žil papež Symach, před nímž dávno kře- 
sťanství zde kvetlo a Morava arcibiskupskou stolici a sedmero 
biskupství měla, jak to později papež Benedikt VII. potvrzuje. 

O době této, v níž Morava pod vládou Marota květoucí byla, na- 
psal Šafařík: 


J ) Procop. Caes. 1. 3. c. 13. — Stritter II. 27, 38. 



„Počátečná doba Moravanův a Slovákův, od oasu jejich v 
nynější části osednutí až do úsvitu S. stol. v nedochodném temnu 
jest pochována.. To jediné, soudíce podle zjevného příbuzenství 
jedných i druhých s národem českým, nebezdůvodně za pravé při- 
jetí můžeme, že v oné době, když češi do Bojohému (451 — 495) 
se přistěhovali, i Moravané a Slováci, vystoupivše z tatranského 
Bělochorvatska, nevědomo z kterého okolí, hluběji k jihozápadu 
poříčím Moravy, Yahu a Hronu až k samému Dunaji sestoupivše, 
uprázdněná od Rugův (487), Herulův (495) a Gepidův místa bran- 
nou rukou zaujali. Dalšímu jich šíření se přes Dunaj zabraňovali 
mohutní Longobardi, jimž Panonie (548) odJustiniana postoupena 
byla, po jejich pak odstěhování do Ylach (568) horší předchůdcův 
svých Avaři byli“ *). 

Yelecenný to příspěvek k objasnění historie moravské! Aspoň 
nezapírá Šafařík, kdyžto milostivě Moravany z tatranského Yelo- 
chorvatska do Moravy mezi 487 — 495 vpouští, že Marot velknězem 
moravským v době mezi 495 — 530 bvti musel, neb i dle přesvěd- 
čení jeho byli doby této Moravané v Moravě. Čtenář ostatně ví. 
že tu byli, ačkoliv pod jinými jmény národem prvotním, kořenitým 
(ab origine). jako v Panonii, která od pradávna s Moravou slou- 
čena byla a jistotně za času Babíka (469), když tento Huny potřel, 
tedy nemohla od Justiniana (548) Lombardům postoupena býti, 
leč by se bylo stalo, že rozdával, co jeho nebylo, pročež vypukly 
také rozepře mezi domácími Slávy a cizími Lombardy, a byly do 
Carhradu předloženy (549), jak o nich Prokop zprávu podává 2 ). 
Garhrad učinil brzy konec podruhování Lombardův, poslav tyto 
do Itálie, kam je byl přijal (56S). Byl svrchovaný čas, že odtáhli, 
neb vojvodinu jejich byli Slávi již Avarům dali. 

Do času Marotova kladou Dobner, Dobrovský a Pele! příchod 
Čecha (ok. 500) do Bojémie naprosto bez důvodův, jichž také ani 
míti nemohli, neb Češi byli v Bojémii lidem prastarým, jen mladším, 
nežli Boji č. Bojémi a Moravané v Moravách. 

Čudí mír (Dithmarus). 

Asi 525 — 545. 

Po smrti Marotově nastoupil' vládu velkomoravského knížet- 

*) Star. sl. str. 796. 

-) Procop. Caes. 1. o. c. 35. — Striti. II. 31. 






136 — 


ství čudimír také Dětmar zvaný. Tento musí se za potomka Ota- 
karova uznati, protože ho mnozí za Gota vydávají, dle našeho 
náhledu proto, že mezi Goty v Itálii vyrostl. Zde totiž zůstal o 
mnoho Rugomoravanuv, kde se ještě I. 542 připomínají. 

Cudimír nastoupil již co dospělý muž, nejméně 35 let starý, 
vládu v Moravách a povstal co mstitel smrti Otakarovy, ovšem již 
na nevinných. Byzantský Zeno poštval, jak víme, Goty na Otakara 
(489), a Čudimír mstil se nyní Da carovi Justinianovi (527 — 565), 
neptaje se, vinen-li byl on toho neb ne, a drže cara a Byzantince 
za původce vraždy, na Otakarovi spáchané. Podniknul vojny. Tyto 
popisuje Šafařík dle Prokopa a Strittera, kam my, nemilujíce po- 
pisování válek, čtenáře odkazujeme 1 ), a zde pouze připomeneme, 
že to Šafařík, jak obyčejně, jednostranně vzal, neznaje dějepisu 
moravského, neboli, že se to oblíbeným náhledům jeho příčilo, ne- 
uznal totiž, že moravský Cudimír těch vojen původcem byl a že, 
jsa knížetem Getův (nikoliv Gotův) a Moravanův, jak se již o 
Marotovi, jehož vláda se až za Tisu vztahovala, pravilo, ještě se 
s Anty (Rusy) a Bulhary spojil, a že tedy Moravané, Dáci, Antové, 
Bulhaři a v službě Slávův stojící Avaři od léta 527 coročně, jak 
nás Prokop ujišťuje, krajiny italské, tehdáž gotické, Illyricum, 
Trácii, Řecko (Hellas) a Chersones plenili. Veškeré země od zálivu 
jónského až k předměstím Byzantu trpěly náramně vpády dotče- 
ných spojenců, bez přestávky z obyvatelův a z zboží loupeny byvše, 
ačkolvěk ne bez velkých ztrát nepřátel. To jsou ty vojny, o nichž 
Jornandes všeobecně s nářekem píše: „Veneté, Antové a Slávi , 
oniž třebať nyní pro hříchy naše všude zuř ejí, předce teh- 
dáž všichni královské vládě Ermanričově sloužili. “ 

Které byly ty hříchy, za něž nyní Byzantsko trpělo? — 
Zrádné a úkladné zavraždění Otakara od gotického Theoderiče a 
příčina jeho na smrti papeže Jana, usmrcení nevinného Boětia se 
Symachem. Proto neměla vláda Gotův ve Vlaších žádného pože- 
hnání a zdaru. Theoderič umřel lekem (526), vnuk jeho Alarič 
následkem rozpustilosti v mladém ještě věku; Amalasvinda, dcera 
Theoderičova, byla chotěm svým Theodatem o hrdlo připravena 
(534), tohoto zabili Goti sami (536); Vitiges přišel do zajetí (540); 
Ildibald byl v prvním roce vlády své zavražděn (541), Erarič tohož 
léta po 3 měsících od Gotův usmrcen; Totiláš, vnuk Ildibaldův, 


*) Star. sl. str. 5 33 a d. 


— 137 


vládl sice 11 let, byl ale od Belisara přemožen a umřel následkem 
utržených ran (553); Tejáš vládl něco přes rok a byl od Narsea 
u Neapole potřen, kde také padl (ok. 564). 

Tu jsme vykázali ty hříchy, na něž Jornandes narážel a pro 
něž Byzantsko a Goti trpěli. Vojny tyto trvaly tak dlouho, až 
Goti zničeni byli, a připomíná se, že 1. 537 a 547 také Slávi z 
Naddunají, tedy naši krajané proti Gotům ve Vlaších bojovali. 
Že Prokop názvem Slávi Gety, Moravany, Bojémy, Srby, Ljachy 
a Karantany (Vindy) míní, vidí se z toho, že praví o Hernlích, 
když (496) z Vlach nazpět táhli, že veškeří Slávi (omneš Sčla- 
venorum populi) jim volného průchodu dopřáli. 

Letopisové byzantští připomínají, ač velmi krátce, rozmíšek 
mezi Slávy a Anty a z nich pošlých domácích válek. Tedy obje- 
vují se Slávi a Antové mezi 527 — 550 co národ bojovný, před 
nímž se Carhrad a Řím třásli (ubique desaeviunt). Středem 
Jbojův těchto byla Volkomorava. N a čas tento neví Šafařík nic o 
Cechách udati, protože pode jménem Slavia zahrnuty jsou; Pelcl 
ví něco málo o Čechu a vypravuje svou hypotésu, kterak se Slávi 
zde rozmnožovali. Oba zatemnili jen a vyškrtli z dějepisu vlaste- 
neckého proslulý tento a oslavený věk, letopisy byzantskými a la- 
tinskými, jmenovitě Prokopem a Jornandem dostatečně potvrzený. 

S v a t o š. 

545 — 580. 

Nástupce čudimírův byl Svatoš č. Svatoslav, ačkoliv se ur- 
čití nedá, byl-li synem jeho neb pocházel-li z rodu jiného. Švoj 
vydává ho za syna Božetěchova, jest však v udání svém nejistým, 
klada Svaťoše do 720 — 750, kam nikterak • položen býti nemůže. 
O něm zachovalo se velmi důležité pro nás podání, že Avaři vy- 
slanství k němu vypravili a ho prosili, aby jim v zemi své obydlí 
vykázal. Darem poslali mu krásně ozbrojeného koně. 

Podání toto jest s historií v úplném souhlasu, neb souvěký 
dějepis vypravuje o Avařích, že od cara Justiniana a po smrti 
tohoto od nástupce jeho Justina II. (smrť onoho a nastoupení vlády 
tohoto kladou se na 565) plat (vojenskou mzdu) a obydlí žádali, 
co jim ale odepříno bylo. Tomu musí se rozuměti tak, že za jistý 
roční poplatek a za obdržená sídla do služby vojenské cara řec- 



las — 


kého vstoupiti chtěli, když alejím zde přání jejich vyplněno nebylo, 
obrátili se s toutéž žádostí na velkněze moravského. Tutéž prosbu 
přednesli spíše ještě knížeti Slávův, blíže černého moře bydlivšíeh. 
ICuíže tento slul Lauretáš. Poslové jejich, svadivše se s těmito 
Slávy, proč a jak nelze udati, byli od těchto proti národnímu právu 
zabiti. Tím uražený a rozhněvaný chán Avarův Bajan, nemoha to 
té chvíle pomstili, protože se slabým cítil, odložil pomstu na při- 
ležitější čas. Potom obrátil se na Svatoše a tento přijal jej do 
služby své (ok. 565), k čemuž své příčiny měl. 

Y Dácii seděli mezi Tisou, Temešem a Dunajem Gepidi 1 ), 
tedy, když Jornandes mezi 500 — 550 psal, se Slávy pomícháni. 
Již pak 1. 549 spolčili se Gepidi se soukmenovci svými Lombardy, 
do Panonie přijatými, a Slávi moravští dostali s nimi jakési půtky. 
Svatoš nemohl důvěřovali ani Gepidům, ani Lombardům, pročež 
uznal za dobré, sprostiti se jich přijetím do služby Avarův a dosa- 
zením jich do krajův, jichž posud Gepidi a Lombardi zaujímali. 
Knížetem Gepidiiv byl toho času (ok. 560 — 565) Chunemund. Ge- 
pidi byli pomocí Avarův vytlačeni (asi 566) a Lombardi odklidil i 
se (5681 do Vlach. 

Co se původu a národnosti Avarův dotýká, nejsou zdání a 
udání dějepiscův stejná. My uznáváme je za odvet Mozochunův, 
za příbuzné Hunův, pročež, se také často Huni neb Chuni nazý- 
vají. I Fregedar praví: „Avare s, cognomento Chuni“. Ko- 
lébka jejich byly hory mozochovské v Asii a píše se o nich, že 
558 Volgu j)řekročili a táhnouce k západu, sobě Sibiry, potom 
Uturgury podrobili. Koturguři vzdali se jim dobrovolně. Také činili 
loupežné vpády do krajin Antův, v Rusku nad Černomořím daleko 
široko rozložených. Od těchto byl k nim Mezamír, syn Idaryšův a 
bratr Čelogostův 2 ), poslán, oni pak ho zabili a plenili země dále, 
ačkoliv je sobě nepodrobili. Léta 530 blížili se již k Dunaji, ale 
jako prosící. Prosili, jak díno, u Lauretáše, u carův byzantských 
a konečně u Svatoše o službu kušatýrskou a sedliska, z čehož se 


9 Iu qua Scythia prima ab occideute gens sedit (jepidarum, quae mag- 
nis opimatisque ambitur fluminibus, uam Tisia per Aquíloneiu oj u s disóurrit, 
ab Africo vero magnus Dauuibus. ab Euro fluvius Tausis seeat, qui rapidus 
ac verticosus in Histvi fluenta fureus devolvitur. Jornaud. 

2 ) Menander píše jména tato : MíS cc<j.vjpo<; Tdapt'3'.of, KsAsť/acurog. 



vidí., že od Antův vytlačeni býti museli. L. 565 spatřujeme je již 
v Bojémii ve vojsku Svatošovu, s Franky bojovavší. 

Rusky' Nestor zove - Avary Obry' a vypravuje, kterak na Rusi 
řádili: „Toho Řasu (za pánování byzantského cara Heraklia (610 — 
640) byli také Obři, oniž, vypravivše se na cara, byli by ho málem 
lapili. Obři: tito, válčíce proti Slávům (ruskýma), pokořili Duljeby a 
násíli qinili ženám duljebským. Měl-li některý z Obřinův někam jeti, 
nedal, zapřáhnouti koní, ani volův, nýbrž rozkázal zapřáhnouti tři, čtyry 
neb pět žen do kolesnice a dal se vezti jimi. Tak mučili Duljeby. 
Byli zajisté Obři vysokého vzrůstu a pyšné mysle, avšak Bůh je 
potrestal tak, ; .-že, všichni až do posledního zcepeněli. Trváť poře- 
kadlo na Rusi do dnešního dne : Vyhynuli jako Obři, po nichž ne- 
zbývá ni plemene, ni dědice* r ). 

V obdržené od Svatoše vojvodině měli devět tábořisk, válem 
a rovem ohraděných. Svatoš jednal opatrně, rozděliv je, aby' ne- 
zbujněli a v zemi škody nečinili. Tu seděli přes 250 let. 

Kdyžto Lombardi z Panonie do Vlach odtáhli, nastává otázka, 
proč se neusadili hned v Benátsku, ny'brž dále k západu v tak po 
nich podnes, zvaném Lombardsku ? — Proto, odpovídáme, že v 
Benátsku seděli Veneto-SIávi. silní a mocní, s Velkomoravou spo- 
jení. Řeka Otiše (Adige, Etsch) bvla doby té hranicí říše velko- 
moravské, dále pohoří' veliký Lap, řeky Isara, Nub, Rienica. Šala , 
Labe, a tak až k ostrovu ránskému, proto také nacházejí se zbroj- 
noši ránští (Rugii) co pomocníci ve vojnách velknížat moravských. 

Druhá důležitá příčina přijetí Avarův byla, že západní pomezí 
říše moravské doby té již Frankové a Bavořané ohrožovali počí- 
nali, pročež Svatoš najatými Avary hranice francké obsadil, a tak 
přišli tito až do Bojémie a Tuřinek, z čehož vychází, že času toho 
Čechy ku panství moravskému náležely'. 

Šafařík rozumuje o věci této takto: „Důležitější poměry' na- 
stoupily po vyvrácení říše durynské od Frankův (531) a osazení 
se Avarův v Panonii (560 — 562). Tito zajisté již přes Čechy do 
Francka vpadli, snad od nespokojených Durynčanů 
přizvaní, byliť však zde někde na Labe od krále Sigeberta na 
hlavu poraženi a k míru dohnáni* 2 ). To snad musí se naprosto 
zavrhnouti, neb dle historie poslal Svatóš Avary přes Bojémii na 

- -f - 1 ) Yyd. Timsk. str, 7. - — Sof. Yrem. izd. I. 6. 

2 ) Sl. sl. str. 767. 



— 140 — 


Franky*), oniž nyní na místě zašlých Římanův Středoevropou a 
zvláště velkou Moravou otřásati počali. 

„Nešťastněji, pokračuje Šafařík, vedlo se Frankům (567), 
když dotčený král jejich od Avarův nejen poražen, nýbrž i jat 
byl. Brzo potom avarský chán Bajan, smířiv se s Franky, potřel 
Gepidy (567), vypudil Lombardy z Panonie (568) a všecky okolní 
Slávy vládě své podrobil. K víře podobno jest, že tehdáž 
mezi 568 — 600 i Češi v poddanství avarského chana se 
dostali." 

Ze Avaři nad Franky zvítězili, jest pravdou historickou, 
ostatní pak převráceně udáno. Co k víře podobné jest, není vždy 
pravdivé, jakož že sobě Avaři okolní Slávy, mezi nimiž také Čechy 
podrobili. Krajiny, z nichž Svatoš pomocí Avarův zbujnělé Gepidy 
a Lombardy vypudil, dal Avarům k obývání a užívání, nikoliv co 
majetek vlastní. Pánem zemí těchto zůstal Svatoš, neb co pravili 
Slávi černomořští ku chánovi, pravda-li doslovně, co Menander 
uvádí: „My dobýváme se vlády nad zemí jiných, niko- 
liv jiní nad zemí naší; obyčej tento p-otrvá u nás 
jistě, pokud vojen a mečův bude“ s ). Slávi, před nimiž se 
Carhrad a Řím strachovaly (u biqu e desaeviunt), oniž západo- 
římskou říši vyvrátili, tito Slávi byliby se nechali od hrstky Avarův, 
jichž se ani Lauretáš, kníže moldavský, nebál, přemoci? Podobně 
báječně klade Pelcl podmánění Čechův od Avarův na rok 614 3 ). 

Že Avaři nikde pány Slávův nebyli, nýbrž že tomu naopak 
bylo, dosvědčuje zřetelně Theofylakt, řka, že Slávi a jim poddaní 
a podřízení (submissi et subordinati) Avaři 1. 588 do 
Trácie vpadli 4 ). Času toho i později ještě nečinili Avaři pranic 
samostatně a samovolně, jednajíce vždy se Slávy a pro tyto. Vojny 
v Byzantsku a s Franky vedli vždy se Slávy z nařízení volkněze 
moravského s ). 

*) Greg. Turon. hist. Franc. 1. 4. c. 23, 29; Paul. diac. de gest. Longob. 
1. 2. c. 10. — Menand. hist. Byzant. I. p. 108. 

*) Aliorum enim regionis dominaium aquirere solemue, non alii nostrae; 
quae mos nos čerte manet, donec erunt bellu et enses. Menand. 

*) Pelcl I. str. 76. 

4 ) Theophvlact. 1. I. c. 6. — Stritt. II. 51. 

5 ) Tu připomeneme, poněvádž se krajiny naše hedbávnictvím zabývati 
počínají, že slávstí Seři (Srbi) r Serice (Čině) bedbávnictví vynalezli a hed- 
bávné látky, dle nich vestes sericae č, sericinae zvané, shotovovali a 


— 141 — 


Samomír. 

Asi 580 — 600. 

Tento pocházel z dynastie karantanské, a kníže Boruta vy- 
dává se za otce jeho, co se s historií srovnává. Aby totiž závist 
příčinu ku svarům nedala, volili se obyčejně velknížata střídavě 
z rozličných dynastií a krajin, k moravské Svévii náležejících. 
Nyní přišel pořádek na Karantany, z jejichž jednoho rodu Samo- 
mír za nadvládce velkomoravského zvolen byl. On rozšířil hranice 
spojené říše a vedl vojnu s Bavory. Do času jeho připadají vážné 
události, jakož vydobytí města Sirmium (584 č. 585) a války Slavův 
na moři, na nichž též Avaři pódii brali. Potřebné loďstvo proti 
Řekům hotovili Slávi 1 ), Do doby této musí se také položití vydo- 
bytí a opanování Salony a jiných měst a krajin, jichž potom Chor- 
vaté a Srbi od cara Heraklia obdrželi, jako Dalmatie, Chorvatska, 
Bosny, Serbie a několik ojtrovův v jaderském moři. Při dobýván í 
krajin těchto bylo obyvatelstvo římanské pobito, vyhnáno a v okovech 
do otroctví zavedeno 2 ), zvláště do Uher, do sídel, z nichž Gepidi 
vypuzeni byli. Dnešní tak zvaní Rumuni neb Ylaši (Yalaši) jsou 
z velké části potomstvo těch sem zavedených Římanův za válek 
avaroslávských. To dostačí, neb obšírnější pojednání patří do zvláštní 
historie, jen to připomeneme ještě, že času toho Avaro-Slávi až k 
městu Soluni (Tessalonice) dorazili. Šafařík ale píše : 

„Po vydobytí města Sirmium od Avarův (584) převaha Slávův 
v poledních Uhřích upadla a není pochyby, že tamnější větve jejich 
v poddanost se dostaly* 3 ). 

Není nejen pochyby, ale máme jistotu, že tomu tak nebylo. 
Nikde nečte se v historii o takové poddanosti těchto Slávův, a 
Šafařík sám nezná pramene, jimžby výpověd svou potvrditi mohl. 
Chánové avarští nevládli ani tu, ani jinde nad Slávy a zůstali 
povždy jen vůdcové svého vojenského lidu. Ani jediného chana 
neznáme, jenž by byl na stolec královský dosedl a některou krajinu 

do obchodu uvedli, jak to Plinius dosvědčuje ; dále že ok. 560, tedy za věku 
Justmiaua, cara byzantského, a Svatose, velkněze moravského, dva mniši z 
Činy zrnka (vajíčka) hedbávcův do Evropy přinesli. 

<) Theophylact. 1. 6. c. 3. — Stritt. II. 35. 

*) Const. Porphyr. de administr. imp. c. 30. — 36. ■ 

*) Star. sl. str. 566. 



— 142 — 


dle zákonův řídil a spravoval. Také nevíme nic o nějakém kodexu 
legum Avarům, ani žeby který chán byl peníze kolkovati ne- 
chal. O tom všem se nikde ani slůvkem zmínka nečiní, tedy zů- 
stane pravdou, že chánové Avarův všude pánu země podřízeni 
(submissi et subordinati) byli. 

Šafařík pokračuje v pravděpodobnostech svých dále: „S mnor 
hem větší podobností soudí jiní, z jedné strany z dokonalého mlčení 
o Slávech v sněmovním dopisu duchovenstva voglejského (5S1) a 
z jiné strany z výslovného svědectví Pavla diakona o bojích Slávův 
s Bavory (595), z naříkání papeže Řehoře nad blízkostí slávských 
národův k Solinu (600), z vymizení starých biskupství v Karnii 
(po 579 — 591) a naposledy z potomního nepřátelského vystupování 
Yindův v té straně díl o sobě, díl ve spolku s Avary, že onino 
(Slávi) od těchto (Avarův) mezi 592 — 595 do vnitrorakoúškých zemí 
posouváni byvše, po nich v krátkém čase s náramnou 
prudkostí se rozšířili" 1 ).. 

Hypotése tato nemá, jak pořekadlo praví, ani rukou ani 
nohou, a takovou chtějí Muchar a Šafařík něco dokázati. K tomu 
můžeme jim ještě přidati, že Jornandes již před 550 naříkal : „Hac 
šunt causae Romanae reipublicae praéter instantiam 
quotidianain Bulgarorum, Antarum et Sclavinorum" 2 ). 
Slávi byli tedy na blízku, ovšem, ale rozumí se od pradávna. 
„Chrobatia cum reliquis Sclaviniis" dí Eonst. Porf. 3 ) 
a jiní letopisci byzantští ;znají tu Slávův též před Avary, byli 
tedy zde prastarými obyvately. Překvapující vystupování Slávův 
neznamená prvotní příchod jejich, nýbrž osvobozování se od dlouho- 
věké poroby římsko -byzantské a -dobývání staré svobody pomocí 
Moravanův a najatých kušatyrů avarských za v lády nepoznaného 
Samomíra, jenž směr ducha svéhoH na osv obození Slávův těchto 
obrátil, čímž i vládu svou rozšířil. Zahynulá biskupství v Káran- 
tanii po 579 — 591 byl smutný následek válek těchto. Bavoři vedli 
se Slávy, jako se starými sousedy, nikoliv jako právě přišlými^ 
(595) vojnu. O době této pronesl Šafařík toto: 

„Tím se skončili tehdáž vpádové avarských Slávův do jižní 
Macedonie. Východní naproti Slávij sídlící v Multanech a Yalacbii, 


Star. si. str. 688. 

-) Jornand. de reguor. sucesa. liber. 
-') Const. Porpliyr. op. c. c. 30- 





l4o — 


užívajíce dávné svobody, nepřestali vždy ještě nabíkati na krajiuy 
řecké ttI ), čehož příčinou bylo, že Slávi ve Valachů a Moldavé, 
jakož všichni východní, tak zvaní Antové, nestáli ve spolku s Yelko- 
moravou, aniž měli Avarův ve službě své. Od Šafaříka tak zvaní 
avarští Slávi s Moravany spojení, dostali vojnu s Bavory a obrátili 
zřetel svůj na stranu tuto, pročež Avaři, v službě jejich stojící, 
sem na pomoc táhnouíi museli. Vojnu tuto vedli Slávi s Avary, 
to nepopírá nikdo. Tak bylo Byzantsko na nějaký čas od vpádův 
Avarův osvobozeno. Vojny s Bavory trvaly po drahný čas. 

Jednostranné dějináře třeba zde upozořm.ti, že se ovšem v 
letopisích Frankův nyní první zmínka činí o válkách se Slávy, 
ale proto jen, že války tyto skutečně prvními byly, jichž novo- 
pečená vláda Frankův se Slávy vedla. A nnalisté frančtí, popisu- 
jíce války Frankův, nemohli spíše o nich zmínku činili, protože 
tito posud žádné války se Slávy nevedli, nikoliv proto, jakoby tito 
tu lidem novým, mezi 592 — 595 sem přišlým byli, jak Muchar a 
Šafařík povrchně soudili. Z annalův franckých nelze starobylost 
Siávův dokazovati, protože právě Frankové národem politicky novvm 
byli, jenž na zbořeninách římanskvch v Galin ok. 4S.6 Chlod víkem 
(Ludvíkem) I. povstal. Tento udržel se pevně na nohou, neb před - 
chůdcové jeho, Faramund, Klodius, Merovaeus a Childerič bvl i 
ještě vždy přemoženi a potlačeni, třebať jim sám Atila pomáha l. 
Chlodevík se ubránil a upevnil v samostatnosti. Píše se o něm, ž e 
víru křesťanskou přijal a od sv. Remigia, biskupa v Ilémsu. po - 
křtěn a od papeže nej křesťanštější m a prvorozeným synem 
církve nazván byl. V annalech franckých nemohla se tedy starš í 
zmínka o Slávech činiti, až se Frankové k těmto přiblížili, co se 
1. 595 stalo. Z toho však dovozovati, že Slávi v Korutanech a 
jinde staršími nebyli, jest něco příliš nedůsledného, nelogického . 

Režii se k vojnám franckým, Samomírem vedeným, obrátíme, 
pojednáme vojny Siávův a Avarův s Lombardy ve Vlaších, protože 
Pavel jáhen o smíření národův těchto (ok. 593 — 594) mluví, z 
čehož vysvítá, že Slávi (Sclavi, eognomento Venetici) jistě 
s Lombardy v Karantanii hraničili. Pavel nemohl též v popisu 
svém válek Lombardův starších zpráv o Slávech podati, leč na- 
nejvýš od roku 570, protože se okolo toho času Lombardi v Italů 
usadili, ačkoliv přece o starších Slávech sc zmiňuje, mluvě dle 


') Star. sl. str. 567. 



— 144 — 


podání Lombardův o výpravách jejich do Anthaib, Bunthaib a V ur- 
gunthaib. Yojny tyto kladou se na léta ok. 397, my však klademe 
je do let vojen hunských, jimiž Goti vypuzeni byli (376), pak do 
času Atilv (444 — 445), na nichž Lombardi jistotně účastenství měli. 
Do jiného času se války tyto v tom okolí, kde se zmínka o Antech, 
Donu a d. děje, položití nedají. Zeby však Lombardi, o nichž Tacit 
dí: „Lombardy oslavuje jejich skrovný počet“, byli 
kdy Anthaib (Antov, země Antův č. Rusův), Bunthaib (Yenetov) 
a Yurgunthaib (Bulharsko ?) opanovali, jest od Pavla Yarnefrída 
tak nestydatě přehnáno, jak od Jornanda, když o Ermanričovi píše : 
Yenetae, Antes, Sclavini, — tunc omneš Ermanrici 
imperiis servicere. — Ermanricus omnibus Scythiae et 
Germaniae nationibus ac propriis laboribus impera- 
vit.“ Ze moravští Slávi vedle Lombardův najisto starší, nežli od 
595 jsou, vidí se z toho, že dle Prokopa kníže lombardský Ildsik 
(Jilčík) u Slávňv ok. 549 útočiště hledal. 

Toto předeslavše, uvážíme následující výpověď Šafaříkovou : 
„Teprva 595 čteme o Slávech, že je Tasilo, cd Childeberta, krále 
franckého, nově ustanovený vévoda bavorský, dvakráte v zemi 
jejich s bojovným lidem přepadl a poprvé sice vítězství nad nimi 
obdržel, podruhé pak od nenadále přispěvšího chana avarského 
poražen byl. Lcto 595 Sigebert Gemblac. a Herm. Contractus udá- 
vají. V kterém okolí dotčení Slávi bydleli, určití nelze. Muchar 
to na severní a poddunajské, Hormayr snad správněji na vnitro- 
zemské č. vlastně karantanské Slávy slyší* 1 ). 

Pravilo se, že se v letopisich franckých k r. 595 poprvé o 
Slávech čte, nikoliv ale proto, jakoby lidem nově přišlým byll ^ 
nýbrž proto, že Frankové roku toho první vojnu se starými Slávy 
vedli. Tak měli Muchar a Šafařík věc tuto pojmoutí. Tento uznává 
sám, že jisto není, kde ti Slávi seděli, přijímaje dle Hormayra , 
že v Karantanii. Muchar klade je na Dunaj a Pelcl do Cech, řka: 
„Někteří kronikáři tomu chtějí, že ten vpád Bavorův v Korytansku 
a ne v Cechách učiněn byl, na to nepamatujíce, že za toho času 
vKorytanech ještě žádných Slávův nebylo a že se tam 
později usadili**). 

Tu máme tu nesjednocenosť i našich zkoumatelův, o ně- 

') Star. sl. str. 690. 

*) Pelcl I. str, 75. 



— 145 


meckých ani nerceme a ptáme se, kterak možno spisovatelům při 
takové neshodě starožitnosti slávské dle pravdy pojednati a vy- 
staviti? Slávstvo koratanské .jest starší moravského, bojémského , 
českého, polabského a t. d. Šafařík diví se nád nenadálým při- 
spěním chana avarského ve válce této, ačkoliv na tom pranic div- 
ného není. Času toho (585 — 595) naléhali Slávi velice na Byzan- 
tiny a měli právě vojny v Dalmácii, Chorvatech, Bosně a Serbii 
s nimi, i u samá Tessaloniky (Soluně). Toho použili Frankové, ne- 
byli-li od cara řeckého Mauricia (582 — 602) k tomu pohnuti, a vy- 
slali bavorského vévodu Tasila I., aby vypadl na Slávy. Tito, ne- 
majíce vojska na hranicích bavorských dostatečného, byli přemo- 
ženi. Mezitím skončil Samomír válku s Byzantském a nařídil svému 
chánovi, jakhychom uznali, Etelmuš zvanému, aby se svými Avary 
rychle na pomezí bavorské táhl a následkem toho byl Tasilo (596) 
poražen. Toto jest to pravé historické spojení. Dále nezáleží nic 
na tom, vpadli-li Bavořané do Karantanie (dle Hormayra), do Po- 
dunají (Muchar), neboli do Cech (Pelcl), oni vpadli do Sláv, do 
říše velkomoravské . 

O Samomírovi čteme také, že s Poláky válčil, ale nic nepo- 
řídil, z čehož by následovalo, že Polska tehdáž s Moravou spojena 
nebyla, on pak jí k tomu, jako někdy Marobud, donutiti chtěl. 
Ostatně hraničila Morava tehdáž s Byzantském, Lombardy, Bavoro- 
franky a Ljachy. 

Úsudek cara byzantského Mauricia o Sláveeh. 

Tento panoval mezi 582 — 602 a píše o nich: „Národ Slávňv 
a Antův (Rusův) má jednaký způsob života a mravův, milujíce 
svobodu. Y domově svém jsou velmi udatní a trpěliví, snášíce 
zimu a parno, nahotu a nedostatek výživy velmi lehko. Ku pří- 
chozím chovají se velmi vlídně a nechají sobě co nejvíce záležeti 
na tom, aby je bez úhony a v bezpečnosti zachovali, pročež je 
doprovázejí, kde toho potřeba žádá, od místa až na místo. Kdyby 
nedbalosti onoho, jenž je opatrovati měl, něco zlého se jim při- 
hodilo, hned soused jeho v boj s ním vejde, pokládaje to za ctnost 
cizince pomstiti. Zajati u nich nezůstanou, jako u jiných národův, 
v ustavičném otroctví, nýbrž jen na určitý čas ; potom se jim vy- 
platí mzda a nechá se na vůli, dále v nevolnictví neb na svobodě 

10 



146 — 


zůstati. Dobytka yšelikterého druhu mají množství, jakož i úrod 
zemských, nejvíce prosa a pohanky. Zeny zachovávají věrnosť 
mužům svým co nejvíce, tak že mnohé z nich, manželův svých 
smrť smrtí vlastní osladiti chtíce, životu svému konec udělají a 
vdovami zůstati nechtějí. Bytují v lesích, při nepřístupných řekách, 
močálech a jezerách 1 ). Při obydlích svých mají pro všelikteré pří- 
pady vícero vchodu. Nepotřebné věci ukrývají v zemi, nic podob- 
ného na způsob lupičův na věnčí nemajíce. Libují sobě bojovati s 
nepřítelem na místech s tíží přístupných, úzkých a plných skrýší, 
užívajíce často nenadálých výpadů a překvapů ve dne i v noci, 
lsti a všelikterého klamného přetvařování. Ku schopnostem jejich 
náleží také ukrývání se pod vodou. Oni vytrvají lépe a déle, nežli 
jiní lide ve vodě, zvláště když v zemi své přepadeni bývají. Aby 
se pod vodu ponořiti mohli, užívají dlouhých, k tomu připravených 
a provrtaných třtin, od úst nad vodu sáhajících, jimiž v hlubině 
na hřbetě ležíce dýchají. Tak vytrvají dlouhý čas, až se podezření, 
žeby jich tu bylo, odvrátí, a staneli se také, že se ty třtiny uhlí- 
dají, bývají od těch, oniž tu lesť neznají, za přirozeně tu vyrostlé 
považovány ; ti však, oniž o tom vědomosť mají a třtinu buď dle 
řezu, buď dle pohybování poznají, vrážejí jim ji do chřtánu neb 
ji z úst vytáhnou a tak je z vody vyženou. Ozbrojeni bývají dvěmi 
kopími a. to každý, někteří i štíty, silnými a těžkými, tak že se 
těžko z místa na místo přenášeti dají. Také mají dřevěné luky a 
malé, jedem napuštěné šjpy. .Ted ten jest velice škodlivý, když se 
hned dryáku 2 ) nennpije ten, kdo raněn jest, neb jiných léčivých 
prostředků neužívá, když se rána nevyřeže, aby jed dále nevniknul 
a celé tělo nenakazil. Nesnášejí žádného velitele a pronásledují se 
obapolnou závistí (bohužel !). V boji nemají řádu, a způsobu bojo- 
vání ve spojení neznají. Také neobjevují se na otevřených a pří- 
stupných místech. Staneli se, že se odvážejí nastoupiti boj, vzkřiknou 
všichni a něco málo se pohnou, když ale nepřítel na pokřik jejich 
odpovídá, vrhnou se bez odkladu se vší rychlostí na něho; neod- 
povídán se jim, ohřátěji se zase a nestarají se o to, aby sílu ne- 
přítele svého vyšetřili. Nejráději zatáhnou do lesů v. Tyto bývají 

*) Podobně pronesl ne Jornandes: lili paludes sylvasque pro civitatibus 
liabent. Smysl jest tentýž. 

*) Dle stejnosti jména J^yjptocsA 5 uaším dryákem soudíme, že to posud 
užívaný jalovcový dryák byl, neli Tlieriaoum rustieomm Galeni (Česnek). 



jim velmi prospěšnými, proto nejlépe v úžinách bojovati znají. 
Též nastavují lstivě jakoby ze strachu kořist a opustivše ji, za- 
táhnou do lesa, těm však, kteří žádostiví jsou kořisti této a ji 
uchvátiti chtějí, škodějí potom velice, náhle se navrátivše. Toto 
a tomu podobné jsou jen osidla, na nepřítele nalíčená. Také jsou 
nevěrní a nedržejí vždy smlouvy (pacta), tak že více strachem, 
nežli dobročiněním podmáněni býti mohou. Když náhledy jejich 
sobě odporují a oni se sjednotiti nemohou, a i kdyby se sjednotili, 
rušejí zase druzí usnešení jejich, vždy totiž jsou odporným duchem 
natchnuti a jeden druhého poslouchati nechce. Lépe jest času 
zimního útoky činiti na ně, protože se za obnaženými stromy dobře 
ukryti nemohou a sníh dráhu utíkajících prozrazuje, útěku jejich 
překáží, a po ledě se řeky překročiti dají, oni pak málo živnosti 
s sebou mají a takřka obnažení stojejí. Všemožně musí se pozo- 
rovati, aby se letního času nepřišlo na místa úzká a nepřístupná, 
na nichž nepřítel buď jízdou neb pěchotou z nich vypuzen nebyl. 
Poněvadž ale u nich mnoho vládyk jest, a tito k tomu nesvorní a 
nesjednocení mezi sebou jsou, tedy jest to velmi prospěšné, některé 
z nich na svou stranu přivésti, buď přímluvou, buď dary, nejlépe 
*y» co nejbližší jsou a k druhým přístup mají, aby se v čas vojny 
všichni nespojili a se pod řízení jednoho nevzdali. Též velmi třeba 
jest na poběhlíky a utečence, oniž slibují cestu ukazovati neb 
některých vésti, opatrné oko míti, neboť i Rumunci (Kai yxp P ta- 
pacíot) času sloužící a svých povinností zapomínající jsou ; ti sobě lásku 
nepřítele více nežli svojich vážejí. Když se k přízni zavazují, jest 
třeba jim se za to odměniti, činí-li však zle, musejí se kárati. 
Živnost v krajině jejich nalezená nesmí se nepořádně a náhle strá- 
viti, nýbrž musí se na to patřiti, aby do země naši odvezena byla 
buď dobytkem, neb na veslicích, poněvádž se řeky jejich s Dunajem 
spojují, tedy se dovoz lehko po vodě provésti může. Poněvadž se 
ale země Slávův a Antův dle řek vespolek spojených roskládají, 
a tam žádného znamenitého otevřeného prostranství, protože všechno 
lesy, močály a rohožím naplněno jest, se nenalézá, tedy se takřka 
vůbec stává, že ti, oniž vojnu proti nim vedou, přinuceni bývají 
hned na pomezí jejich zůstati státi, protože ostatek nepřístupnými 
a Yelmi hustými lesy zarostlým jest, tak že tam cestující velmi 
lehce zbloudějí, a oni rychle uprchnou těm, oniž na ně dorážejí. 
Mládež jejich jest velmi rychlá a při každé příležitosti pomáhá 

10 * 



148 


tajně vojsku svému, tak že nepřítel, vojnu vedoucí s ním mnoho 
mu škoditi nemůže. V takových nápadech jest ale třeba, chycené 
vojsko do zajetí nezavésti, nýbrž na místě usmrtiti a na tom místě 
nezůstat!, nýbrž dále pochoditi, zvláště ti, oniž napřed táhnou. Tak 
musí se každé příležitosti použiti ul ). 

V tomto ohledu měl velmi lidumilné zásady! 

Bornta. 

600—620. 

Velkokníže Boruta, toho jména mladší, byl, jak se za pravdu 
přijmouti může, synem Samomírovým. On pokračoval ještě ve 
válce proti Byzantským (601), vpadnův do Istrie a maje ve vojsku 
svém Slávy, Avary a Lombardy. Istrie byla celá mečem a ohněm 
popleněna. To jest ta doba, nad kterou pape ž Řehoř I., též Veliký 
přizvaný hořekoval slovy: „Et quidem d e Sclavorum gente, quae 
nobis va Ide imminet, affligor vehementer et conturbor ; affligor in 
his, quaei jam in vobis patior; conturbor, quia per Istriae aditum 
jam Italiam intrare coeperunt“. V nářeku tomto neleží, jak Šafařík 
za to měl, jakoby se nově příchozí Slávi teprva počínali až do 
Itálie rozšířovati a se co noví obyvatelé osazovati. Ha něco podob- 
ného papež ani nepomyslil. Pokojných osadníkův by se jistě nebyl 
bál, on ale věděl, že se s mečem v ruce přibližovali. Tedy jest 
tu válečný vpád jejich do Istrie míněn, jakých již mnoho do By- 
zantská byli podnikli. Takového vpádu se papež obával. Z jeho 
svědectví nelze tedy dokázati, že by Slávi tehdáž teprva do krajin 
těchto byli přišli. Ostatně jest papežova vzpomínka Slávův důle- 
žitá, vystavujíce tyto co panující, vládu v rukou mající, ačkoliv 
se ví, že s nimi v Istrii Lombardi a Avaři byli 2 ), papež pak mluví 
přece pouze o Slávech. Šafařík viděl jen chana avarského a učinil 
Slávy, jichž papež co souvěký a očitý svědek za hlavu považuje, 
otroky Avarův. 

Po vydobytí Istrie pomáhali Slávi s Avary Lombardům (603), 
aby se jim za poslouženou odměnili, Kremony dobývaťi 3 ) a léta 
611 vpadli ještě jednou do Istrie 4 ). Hyní se přátelství s Lombardy 

*) Mauricii imp. de art. milit. 1. 12. 

*) Paul diae. 1. 4. c. 25. 

*) Idem 1. 4. c. 29. 

4 ) Idem 1. 4. c. 38, 42. 


149 — 


přetrhlo a tito vpadli (613) do Furlan a Celje, kde Tas o a Kako 
vládli 1 ). Oba přišli do zajetí Lombardův (ne Avarův), dostali se 
ale na svobodu buď útěkem, buď propuštěním, neb Boruta tam 
poslal Avary, a tito zabili krajinského vévodu Gisulfa 2 ). Již Klef 
(537 — 548) zavedl tam lenní zřízení, zřídiv podobných krajištních 
vévodství třicet a osm. Do jednoho byl Gisulf ve Furlanech od 
Lombardův dosazen. Krajina tato, nyní těmto zase odňatá, zůstala 
svobodnou až do času lombardského krále Rutchisa, jenž 744 — 749 
panoval. Nápadné to, že právě v krajině Celji u bývalého města 
Aguntum (Innichen) na zřídle Dravý bavorský vévoda Garibald H. 
tohož času (612 neb 613) poražen byl 3 ), z čehož soudíme, že jednal 
ve spolku s Lombardy. Tak dostal i on záplatu, a Slávi vpadli 
mu ještě do Bavor, působivše mu škodu velikou, tak že u Frankův 
o pomoc žádal, ale jí neobdržel. Potom se s ním smířili, a mír 
tento trval, jak se podobá, po celé panování velknížete Boruty. 

Svatoš II. 

Asi 620 — 623. 

Nástupcem Borutovým byl Svatoš č. Svatoslav II. Tento ne- 
panoval dlouho. Za vlády Svatoše L zůstali Avaři poslušnými. Po- 
dobně chovali se po celý čas vlády Samomírovy, „ bojujíce věrně 
po boku Slávův. Tak trvalo to ještě za vlády Borutovy, potom 
ale, když Svatoš II. na stolec dosedl, započal chán avarský, zpyšniv 
a zbujniv, jako někdy gotický Ermanrič, potlačovati Slávy a sa- 
mostatné vlády v okolí svém panonském se domáhati, chtě se ze 
služebného vojenského vůdce na stolec panovnický vyšinouti. Chán 
tento, jehož jméno nám moravský dějepis zachoval, slul Táto 4 ). 
Podniknul na rovinách panonských bitvu s Moravany, jichž mnoho 
padnouti muselo, tak že ostatní přes Dunaj na Moravu ustoupiti 
museli. Panující rod stal se též obětí odboje jeho, neb velkníže 
Svatoš padl v boji 1. 623. 

*) Qui regionem Sclavorum, quae Zellia appeUatur, usque ad locum, qui 
Mediiria (Windiscli Matray) vocatur, possederunt. 

*) Paul diac. 1. 4. c. 41. 

*) His fcemporibus Garibaldus a Sclavis devictus est efc Bojoariorum ter- 
mín! depraedantur. Paul. diac. 1. 4. c. 4. 

4 ) Pilař má mylně zato, že Táto králem Lombardův a Vinulův (Vindův ; 
Tato Longobardorum Vinulorumpue rex) byl a že lid svůj něco 
před 610 do Moravy zavedl, ale brzy odtud vypuzen byl. I. p. 25. 



150 


To jest ona, však jen kratičká doba, v níž Slávi panonští, 
mezi nimiž Avaři tábořiska svá měli, pod vládou avarskou, ač 
nikoliv úplně, úpěli. Ze sobě času toho mnoho ukrutností proti 
Slávům dovolili, nahlédne každý. 

Tomuto vzbouření Avarův učinil pověstný Samo konec. Vy- 
táhnuv s četným vojskem z Karantanie a poraziv šťastně Avary, 
stíhal je až do Moravy. Zde spojil se s Moravany, potřel a pokořil 
s mladým synem svým Kojetou na polích kojetínských je úplně. 
Původce odboje Táto padl v boji. Na bojišti založil Samo město, 
jehož dle jména syna svého Kojetín pozval, jak Amos Komenský 
vypravuje. 

Samo. 

623—657. 

Hned po SvatošoYě smrti a vydobytém vítězství vyvolili sobě 
Slávi šťastného vítěze za velkokněze 1 ). Že pod vedením jeho nad 
odbojnými Avary zvítězili, vychází ze slov Fredegarových : „Samo, 
veda obchod s nimi, vytáhl s vojskem a osvědčil se nad míru 
užitečným proti Hunům (Avarům), neb veliké množství těchto bylo 
mečem Vinidův zabito" 2 ). Že Samo nad Tátem a jeho Avary úplně 
zvítězil, důkaz toho jest také, že od 1. 623 — 657 nad celou velko- 
moravskou Slavií (Svévií) panoval. Že Avary nevyhubil, jest jisto, 
neb to připisuje se císaři' Karlovi Yel. Samo spokojil se tím, že 
je v předešlou poddanosť a poslušnost uvedl. 

Karantanec Samo (úplně buď Samoslav, Samomír neb Samorod) 
byl mocným a velmi proslulým velknězem č. králem velkomorav- 
ským, třebať ho Šafařík a jiní Karantanům upírají a výhradně 
óeehům přivlastňují. Šafařík píše : 

„Potom za dosti dlouhý čas letopisy o vindických Slávech 
žádných jistých zpráv nepodávají (podávají, ale on si jich nevšímal, 
aby bájku svou o Samovi hodnověrnou učinil, co následující slova 
dokazují), neb co někteří novější spisovatelé s dějinami korutanských 
Slávův spojují, totiž panování Samovo ve Slávech (627 — 662), to 

') Yiuidí eernentes utilitatem, elegerunfc enm super se regem. Fredeg. e. 48. 

2 ) Samo, negotians cum ipsis, iu exercitu perrexit, ibic[ue ei fuit utilitas 
de Chunis facta, ufc mirum fuisset et nimis multitudo ex eis gladio Yinidorum 
trucidat-a fuisset. Fredeg. 1. c. 



151 


my z důležitých příčin odtud vyloučili a k jinému článku prevésti 
přinuceni jsme. To jediné, jakožto pravdě podobné, připustili se 
musí, že po přemožení Avarův a založení mohutného mocnářství 
slávského udatným Samem i v indičtí Slávi, spojivše se pod do- 
mácími knížaty s tímto šťastným panovníkem, k říši jeho co částka 
k celku přináleželi, pročež když (630) Dagobert, potálmův do 
spolku svého proti Slávům Longobardy a Alemany. z trojí strany 
proti Samovi se vyřítil k boji, k víře podobné jest, že tažení Lon- 
gobardův a snad i Alemanův pod vůdcovstvím Chrodoberta směřovalo 
do Karantanie k odvrácení tamnějšíeh ~V i n d ů v (pozor!) od hlav- 
ního bojiště čili od Sama, proti němuž sám Dagobert se 
obrátil. Letopisec Longobardům i Alemanům připisuje v boji tom 
vítězství* 1 ) 

Tak mluví Šafařík, aspoň nezapírá, že toho času, od 592, 
jak on myslí, v Karantanii Slávi, Yindové přizvaní (Sclavi cog- 
nomento Vinidi Frede g.) seděli 2 ). Kronikář český Pelcl píše 
zase, že v Korutanech ještě I. 612 žádných Slávův nebylo 3 ). Po- 
slyšme celou povídku jeho: 

„Češi, aby pak s lepším prospěchem válku s Avary vedli, 
najali sobě jakéhos’ muže, v bitvách zkušeného, Samo řečeného, 
to při sobě uznavše, že by mezi sebou žádného schopnějšího ne- 
měli. Byl pak ten Samo z krajiny srbské, jenž nyní ilišeň slově 
a tenkráte Frankům náležela, protož někteří toho Sama za Franka 
pokládají. Samo, srbský Sláv, přitáh do Čech, nemalý počet Srbův 
s sebou přivedl a k vojsku českému přistoupil. Znamenaje, že 
češi vojně nehrubě rozumějí, poučil je, jakby své vojsko položili 
a uspořádati měli, všecko jim pořádně vykládaje a na ruku dávaje.* 

Jak bídnými vypadají češi v karikatuře této ! Povídky takové, 
veskrz vymyšlené, mají platiti za historii, an souvěká historie to 
docela jináče vysvědčuje. Tato líčí Slávy veskrz co ostrach Car- 
hradu a Říma a co statečně odporující vznikajícím Frankům. 2íechme 
Pelcla domluviti : 

„Protož uradivše se češi na tom zůstali a o to se snesli, aby 
Samo jejich vůdcem a králem byl, co se také stalo. Slávi v Mo- 

*) Star. sl. str. 691. 

2 ) Eginhard nazývá nynější Čechy : Sclavi, cognomento Bohemani; 
apnd. Pertz. II. p. 181: Sclavi, qui vocantur Boliemani. 

3 ) Pelcl I. sir. 75. 



— 152 — 


ravě a Korutanech, v kteréžto krajině před nedávným 
časem se také usadili, tohož Sama tak jako češi za správce 
ustanovili, neboť všichni ti Slávi nejen od Avarův, ale i od Frankův 
vpádu a nátisku báti se museli" 1 ). 

Yyvolení Sama za krále mělo se dle Pelcla 1. 624 udáti a 
toho času byli dle zdání jeho Slávi před nedávném do Korutan, 
tedy mezi 612 — 624 přibyli! Pelcl udává Sama též prvotně od 
Čechův za krále vyvoleného, potom že se Morava a Korutany k 
Čechám přiloučily. Jsme tedy v rozepři a tuto musíme na váze 
pravdy rozhodnouti. Chceme se tu pouze se Šafaříkem, jakožto na 
slovo vzatou autoritou co do starožitnosti slávských zabývati. 
Tento dí: 

„Avaři hlavní své sídlo měli v Uhrách a Rakousích, odkádž 
své loupežnické vpády do Francka přes Čechy na konci 6. století 
konali. Jestliže náspy na panství kopidlanském v kraji bydžovském 
ostatkové jsou avarského kruhu, sloužilo by to za důkaz, že rota 
těchto loupežníkův i zde se zdržovala, poddané Čechy na uzdě 
držíce (Palacký). češi nepochybně jako ostatní Slávi o svržení jha 
avarského nejednou se pokusili, až jim v příhodné době přispěl 
ku pomoci šťastný vůdce Samo. O tomto zázračném muži, o jehož 
vystoupení a odstoupení z divadla dějin souvěký dějepis příliš málo 
nám zvěstuje, novější pak zkoumatelé až nad slušnosť se nehádali, 
důmnění své co nejkratšejí předneseme" 2 ). 

K tomu připojíme pouze : Kdyžto Avaři sídla svá v Uhrách 
a Rakousích měli, a Samo po vítězství nad nimi pomocí Yindův, 
nikoliv Bojémův, tedy Karantanův a nikoliv Čechův, neb 
sám Šafařík jmenuje Korutany vindické a ne české Slávy, od 
týchž Yindův za krále zvolen byl, že i kdyby to nebyla historie 
tak udala, přirozené okolnosti toho požadují, že Samo z Karantanie 
a nikoliv z Čech na Avary obořiti se musel a totiž na Avary ra- 
kousko-uherské, protože jich tu na blízku měl. Co se nadzmíněného 
vybíhání a loupení Avarův dotýká, musí se vždy jen na nemo- 
r a v s k é národy slyšeti, na krajiny s Y elkomoravou nespojené, neb 
Fredegar píše výslovně, že Avaři každoročně (ze svých vojenských 
výletů) na zimu do země Slávův (moravo-panonských) přicházeli, 
aby zde přezimovali. Y Slávech Avaři neloupili, pouze přezimovali. 

*) Pelcl I. str. 75. 

^ Star. sl. str. 768 a d. 



Slávi dávali jim ujednanou mzdu a jiné potřebnosti. Žeby tu byli 
ženám a dcerám Slávův věřejně a obyčejně násilí činili, němuž' 1 , 
se doslovně za pravdu přijmouti, třebať to Fredegar napsal, neboř 
byli Avaři též ženatí a měli své rodiny, jak by také jináěe možno 
bylo, aby se tu přes 250 let byli zachovali, kdyby žen a potomstva 
národa svého nebyli měli? Ze se výstupky proti ženskému pohlaví 
Slávův ze strany Avarův přihodily, jest věcí přirozenou, takových 
dopouští se vojsko i za časův našich. Ze napadlo Tátovi, a tento 
jest ten jediný, o němž se to ví, toužiti po vládě nad Slávy, bylo 
jen výmínkou, za to byli Avaři a Táto s nimi pokáráni od Sama, 
a kdyžto Slávi jej sobě hnedle za krále zvolili, vidí se, že nepře- 
tržené svá národní knížata měli, a když Samo pouze vojskem vin- 
dickým (gladiis Vinidorum Fred eg.) Avary pokořil, tedy 
měli Slávi také svá vojska, jimiž bez jiné pomoci něco poříditi mohli. 

Šafařík pokračuje: „Ze hlavní dějiště Samovo v Cechách, 
nikoliv v Korutanech pokládáno býti musí, to všichni roz- 
sudnější zpytatelé našeho věku jednomyslně za pravé pokládají, 
aniž jinak o tom souditi může, kdokoli při dostatečné známosti 
věcí, o něž zde běží, nepředpojatým okem do pramenův tehdejší 
historie nahlídne.“ 

To jsme také poslušně učinili a nalezli, že dle pramenův 
těchto a všech okolností dějiště Samovo nikterak do nynějších Cech, 
tím méně do těch původních, tehdejších Čech, do onoho kouta 
mezi Labem, Oharou a "Vltavou, do knížetství českého neb praž- 
ského, onož ještě za Kosmy (ok. 1124) pravou vlastí pravých Čechův 
bylo, položití se může. K těmto Čechám nenáležel za Bořivojova 
věku ještě ani Mělník č. Pšov. To by bylo až příliš obmezené dě- 
jiště bývalo. Tak zvaní tehdáž Slávi (Svévi) roztahovali se z da- 
leka až k Čechii této. Češi různili se ještě za Bořivoje (874 — 890) 
jménem svým Čechové (nikoliv Bojémi) od Slávův (Bojémův), jak 
se čte v legendě o sv. Ludmile: „Bořivoj měl manželku jménem 
Ludmilu, dceru Slavibora, knížete z krajiny Slávův (ex provin- 
ci a Slavorum), která se za stara Pšov -.zvala a nyní od města 
nově vystaveného jméno Mělník má.“ Jisto jest, že tehdáž nebyl o 
jedno čech a Sláv, poněvadž tento ku staršímu a onen ku mlad- 
šímu obyvatelstvu Bojémie patřil, ačkoliv toto i ono srbochorvat - 
ské bylo. 

Hlavní dějiště Samovo bylo tedy v Slávech, Vindi přizvaných, 


154 — 


a nikde se nečte, že byl králem Čechův, ani Bojémův (Bohémo 
rum), nýbrž vždy a všude zřetelně Slávův (Sclavorum, qui 
Yinidi apellantur), jichž (600) papež Řehoř v Istrii připomíná, 
tedy se odtud, od Istrie, až k Čechám vztahovali. Těchto Slávův, 
tohoto velikého množství byl Samo ki'álem, nikoliv vůdcem hrstky 
Čechův. Poraziv odbojného Tátu, byl od celého Slávstva, vztahu- 
jícího se od Karantanie neb od vindických Slávův na polední straně 
Dunaje, od Bulharie nynější až po řeku Otišu (Etsch), od Temeše 
až po Rjenici (Regniz), od Adrie až ku Karpatům, Krkonošum a 
Rudohoří, za takového zvolen, uznán a přijat, češi byli ovšem 
také co částka k veliké říši této přiloučení, nikoliv pak, jak Ša- 
fařík se svými nejrozsůdnějšími zpytately věku našeho jistí, tento 
veliký národ k malé částce Čechův. Na onen národ naráží Jor- 
nandes, když dí, že Slávi všude zuřejí (ubique desaeviunt), 
o něm platí, že Římem a Carhradem (ok. 600) otřásali, on to byl, 
jenž Tasila (595) a Graribalda (613) porazil, národ ten to byl, jenž 
odbojné Avary potřel, nikoliv ale Češi, tehdáž Berounkou, Vltavou, 
Labem a Oharou otočení. Pokud Velkomorava trvala, nevystupují 
češi nikdy samostatně, pročež jich, věrní historii jsouce, jakožto 
samovolně a o sobě jednající vykazovati nemůžeme, neb dle pra- 
menův vystupují co činitelové domácí historie vždy jen Slávi, 
Bojémi neb Vindi, nikdy Čechové (sensu stricto et vero). Qui 
bene distinguit bene dočet. / 

Tak to musí z pramenův tehdejší historie vyslediti každý, 
kdo nepředpojatým okem do nich nahlédne. Fredegar, jediný svědek 
o Samovi, neznal jistě Čechův a praví k roku 626: „Jubet (Bago- 
bertus) de universo Austrasiorum regno contra Samonem et Vini- 
dos (nikoli proti Čechům) movere exercitum.“ Dále píše: „Scla- 
vi his et aliis locis e contrario praeparan tes,“ tedy 
z krajin rozličných, nikoliv jen z Čech, jsou hrdinští Slávi . kolem 
Sama shromáždění, jak dí Fredegar: „Ubi plurima manus 
fortium Vinidorum i m m o r aver a t,“ tedy veliká síla vojska ze 
Slávie. Tu všude není zmínky o Češích . Každému, co mu patří, 
to žádá spravedlnost. Žádný Cech, jenž na pravdu, spravedlivý a 
svědomitý úsudek drží, nemůže nám to za zlé pokládati, když jsme 
Šafaříka tu ze lži vysvědčili. 

Proto že Samo, jakožto král velkomoravský také v Koru- 
tanech vládl, vyslal Dagobert, král francký, pod Chrodobertem 


155 


vojsko, z Lombardův' a Alemanův, nynějších švábův, sestávající, 
do Karantanie, aby Sama y říši jeho ze dvoji strany zaneprazňo- 
val, nikoliY aby, jak to Šafařík pokroutil, "Vindy od hlavního boji- 
ště, od Sama odvrátil. Právě zde, na hlavním bojišti, stáli Yinidi 
v největším počtu (plurima nianus) bez Cecilův. 

Zkoumejme ještě dále důvody Šafaříkovy, jichž pro svou 
hypotési, že hlavní dějiště Samovo v Cechách bylo. uvedl, jakož: 
„Ustavičné vystupování Sama na hranici Durynkův. míšeňských 
a lužiekých Srbův, vpády lidu jeho do Durynska (630. 631, 632. 
633) a spříznění se s Drevanem, knížetem srbským v Míšni a Lužici, 
jenž se jemu poddal (630), z čehož na sousedství panovníkův 
a národův právem zavírati lze. Z Korutan tak často do Durynska 
vpády činiti nebylo lze.“ 

Dávno před Samem měli již právě v straně této knížata 
velkomoravská vojny, neb aby nebezpečí z tamní strany předešel 
neboli nastávající odvrátil, přijal velkněz Svatoš do služby své 
Avarův a poslal je tam ok. 565. Z oné strany tlačili se Frankové 
nejvíce k východu na Slávy, tedy bylo třeba pomezí tamní hájili 
a jim odporovati. Tak činil to také Samo, vyslav tam silné vojsko 
z Korutan. "Vojsko toto nebylo české, co i Pelcl uznává, řka, že 
Češi jiné Slávy z Moravy, Slezka a Milně k sobě připojili, vyne- 
chav Korutanův, věze v bludu, že Samo spolu též králem Koru- 
tanův nebyl, ačkolvěk dobře věděl, že Lombardi a Alemani právě 
toho času, když Samo v Tuřínkaeh bojoval, do Karantanie vpadli. 

Že Samo po čtyrv léta s vojskem v Čechách stál a odtud 
čtyry vpády do Tuřínek podniknul, z toho nenásleduje, že pano- 
vání své v Cechách započal a tam sídlil. On přitáhl sem s vojskem 
Slávův vindiekýeh, s tímž, jímž dříve Tátu a Avary byl potřel, 
pročež je Fredegar fortes Vinidi nazývá. 

Druhý důvod Šafaříkův zní: „Směr tažení Dagobertova pro- 
ti němu (Samovi), po dvakráte z Mét přes Mohan a Durjnsko před- 
sevzatého (631, 632). Ta cesta vede do Čech. Oddílný vpád Lombar- 
dův a Alemanův do Sláv na jihu Dunaje cílil proti spojencům 
Samovým k odvrácení jich, nikoliv proti Samovi samému. Franci 
tím časem u Yogastisburkn válčili se Samem* . 

Byl-li prvější důvod lichý, převrácený a nic nedokazující, jest 
tento tím slabší a nemotorný. Slávi na jihu byli tak dobře v pod- 
danství Sama, jako Morava a Čechy. Kterak to tedy nemohlo cfliti 


156 — 


proti němu, když Dagobert Lombardy a Alemany do Sláv na jihu 
Dunaje vyslal ? Fredegar přece dí: „Dagobert poroučí, aby se z celé 
východní říše vojsko proti Samovi a Vinidům vypravilo. 11 
K této východní říši (Austrasii) patřili také Lombardi a Alemani 
ojska tedy proti Karantanům vyslaná táhla tak dohře proti Sa- 
movi. jakolcturálvuYogastisburki^lrdeSaiu o osobně přítomen 
byl, zaměřila. Chrodobert ve Vindech a Dagober t u Vogastisburku 
jsou nepřátelé Samovi na dvou stranách, proto přece byla u V ogastis- 
burku vojska karantanská. Nikoliy proto, aby Yindy od Sama odvrátil, 
nýbrž aby krajiny jeho bezbranné hubil, neb aby snad Sama pohnul 
cdtrhnouti se od Vogastisburku k obraně svých jižnějších zemí , 
byl Chrodobert do Yindův po slán. Ostatně byl Dagobert nucen k 
Vogastisburku táhnouti, neb tu s tálo četné vojsko udatných Yindův. 
Nezaměřoval do Cech , nýbrž k Vogastisburku, kde Samo hrozil. 
Vezmeme-Ji to ostře, nemá Šafařík ani důvodu proto, že Samo 
vůbec kdy v Čechách byl, neb stál s vojskem svým na půdě cizí, 
francké, a tam mohl se také jinou cestou a nikoliv Čechami dosta- 
>ti. Vogastisburk (Yoigtsburg, castrum Yogastense Fredeg.) 
i stojí podnes co starý hrad ve Yogtlandu, ětyry míle za hranicemi 
j českými, a onoho ěasu byly východní Bavory ještě vesměs slávské , 
! tedy mohl Samo pochod k Vogastisburku přes tyto zaměřiti . . 
i Přikročíme k důvodu třetímu, jenž zní: „Tak mohutný a 

dějný panovník, jakýž byl Samo, královavší let 35, nikdež v Koru- 
tanech, Chorvatech, Lombardech, na poli historie se nevyskvtá. 
Ani byzantští letopisci, ani Pavel diákon ho neznají. Zpráva po- 
zdějšího Anon. de convers. Garantanorum zde neplatí, jeežto tento 
nekritický pisák i jiné lživé věci o Samovi vypravuje, totiž že byl 
od Dagoberta s lidem svým potřen a v poddanství uveden, co se 
nikdy nestalo“. 

Tento hlavní důvod má dokázati, že se Samo přičiněním Čechův 
králem Slávův stal, potom pomocí Čechův Avary a Franky potřel 
a jiné Slávy sobě podmanil. My máme Bezjmence za rozsudnějšího, 
nežli Šafaříka, neb udal zprávu svou věrně a spravedlivě, tak jak 
jí z Fredegara a z podání Slávův karantanských, jichž obrácení 
na kristověru popisuje, nabyl. I zde se dokázalo, že jeu Slávi vin- 
dičtí Sama proslavili. Netřeba Bezjmence ze lži viniti, když napsal, 
že vojsko Samovo přemoženo bylo, poněvadž se to skutečně stalo, 
neb sám Fredegar píše o Francích, že mnoho zajatých s sebou 


domů vedli 1 ). I to má platnost, že Samo potažmo na krajiny, jichž 
ve Frankách vybojoval, v jakési lenní odvislosti od Dagoberta zů- 
stal, ačkoliv vzhledem na země velkomoravské úplně neodvislým 
byl. Ostatně nepochopujeme, kterak z toho, že spisovatelově by- 
zantští Sama dle jména neznají, a že Pavel jáhen o něm žádné 
zmínky nečiní, dokázati se má, že Samo mohutným panovníkem 
Čechův byl? Pavel neznal také Mahomeda, souvěkého Samovi, 
tedy že ho neznal, patří Cechům ? Co se týká historie Karantanůw 
jest Samo jedině jim výslovně od starých časův Fredegarem a 
Bezjmencem přivlastněn. I Lombardům byl jistě dobře znám, kdyžto 
za panování jeho s Alcmany v zemích jeho válčili a pleň odnesli 
Co se Chorvatův týče, byli tito právě za času jeho do Byzantská 
přivedeni; Jim byl Samo tak dobro jako jiným Slávůin znám. Ša- 
fařík tedy nic nedokázal a jak také možno dokázati něco, co pravda 
nebylo? Šafařík dí dále o Samovi: 

„Mnohem tíže jest vyrovnati spor starých pověstí o původu 
a stavu Samově, neboť jedni za rodilého Franka a kupce z neznámé 
odjinud župy Sennonago, jiní naproti za Sláva jej vydávají. PoYážímc-li 
však, že jméno jeho jest slávské, nikoliv pak francké neb román- 
ské, a že celý jeho života způsob i mravy, nade včecko pak neu- 
kojitelná nenávisť Frankův, projevuje rodilého Sláva, nebudeme se 
váhati přijeti důmněnku Palaekcho za pravou, odvozujícího Santa 
ze země slávských Yeletův v Batavii č. nynějším Nizozemí, oniž 
po dlouhý čas od Frisův a Frankův sklíčeni jsouce, konečně za 
Dagoberta těmto poddati se museli“ 2 ). 

Spor starých pověstí o původu a o stavu Samova dá se velmi 
lehce bez důmněnky vyrovnati, necháme-li Fredegara mluviti: 
„Jistý muž, jménem Samo, ze země Frankův, ze župy šonkov - 
ské (de pago Sennongo), vzal s sebou mno ho soudruhův, aby pro- 
vozoval obchod“ 3 ), pocházel tedy z župy šonkovské ve Švábech na 
Lechu, kde podnes město Sonkov (Schongau) stojí. Fredegar na- 
zývá ho Frankem (naťione Francus), protože natčená župa 
tehdáž již Frankům náležela. Jiní zovou ,ho dle pravé národnosti 
Slávem (Sclavus). Obchodníky byli tehdáž x vzneseni a urození 
páni a měli vždy své společníky a vlastní ozbrojenou stráž jak na 

*) Plurimum numerum captivorum secům člomum duxeruut. Fredeg. c. 68. 

2 ) Star. sl. str. 7 <59.. 

3 ) Fredeg. c. 48. 



158 


pevnině, tak na vodácli. Takovým velkoobchodníkem byl Samo, 
pročež nepochybujeme, že z vysokého rodu, knížetem neb županem , 
od Frankův, jimž poddán býti nechtěl, vyhoštěným byl- Jistě ale 
nepocházel z Batavie dle Palackého, ani z Mišně dle Pelcla, ani 
z Kfzozemí polabského dle jiných, nýbrž dle Fredegara ze Šonkova, 
a župa tato patřila před Franky ku Karantanii, tedy byl Samo 
k rajanem karant-anských Yindův a dobře známy s nimi. Y Cechách 
sotva koho znal. Také vedl obchod s Avary, pročež i tyto dobře 
znal. Ze staré Švábsko (Alemania) Frankům patřilo, vidí se z toho , 
že vojsko alemanské proti Samovi vytáhlo, nechť do Karantanie 
nebo do Moravy, jest jedno. K onečně i to pravda jest, že v Batavi i 
Svévi (Slávi) byli, neb jich tam již Pytheáš (350 př. Krk potom 
Caesar, Strabo a jiní znali. — Dá le praví Šafařík : 

„Jestliže Samo, utíkaje panství Frankův, se svými společníky, 
pod zámyslem kupectví a obchodu ku příbuzným Slávům na Labe 
se vystěhoval, není se čemu diviti, že tak snadně lásku jejich 
získal a v nenávisti Frankův s nimi se rovnal“. 

Pojištěno jest, že se Samo v Polabí neusadil a netáhl do 
Cech, nýbrž do vindické Slávie neb Karantanie. Aimoin píše, že 
táhl k Slávům, Vindi přizvaným 1 ), nikoliv k Slávům, Bo hemani 
zvaným. Aimoin nemluví nic o Cechách, ani o Labi, pouze mluví 
o vindických Slávech, a tito byli, jak sám Šafařík uznal, Slávi 
karantanští. Sem ať nepotahuje nikdo výpověď Sigeberta Gemblae., 
řkoucího: „Sanctus Adálbertus apud Vinidos clare t“. 
Tn nejsou míněni Češi, nýbrž. Slávi (Svévi, staří Bojérni) , jejichž 
všeobecné jméno také Venedae, Yendi, Wenden, bylo. Sv. Vojtěch 
nebyl Cechem v starém smyslu, nýbrž Slávem, též dle starého 
smyslu, neb statky otce ,]eho Slavníka neležely v knížetství českém , 
nýbrž v Slavii, jak se tehdáž mluvilo a psalo. Město Libice leželo 
na vtoku Cidliny do Labe, ale již ve Slávech, hrad Osek stál na 
Mži též ve Slávech. Města Doudleby, Cheynov, Netolice, ležela k 
polední vně z tak zvaných tehdáž Cech. Hrad Lutomyšl stál k 
východu a okolí jeho táhlo až k nynější Moravě, k řece Svitavce. 
Tak se vidí, že sv. Vojtěch Čechem nebyl nýbrž Slávem (ok. 988), 
pročež rodina jeho knížeti českému poddána nebyla. Kníže Boleslav 
II., žádostiv dostati mimočeské kraje a podruěiti sobě nečeská 
knížata, pronásledoval je a dopustil se té ohavné ukrutnosti, že 

*) Samo mcrcandi causa in ScJavos, cognomento Vinidos, perrexit. 4. c. 9. 








— 159 — 


bratry sv . Vojtěcha a celou rodinu jejich pod zámvslem. že bv od- 
bojníky byli, v pravdě ale, že chtěl tyranem nad Slávy břti. po- 
stíná ti nechal (996). Takovým způsobem stali se knížata česká č . 
pražská pány Slávův a tak zbudovány byly napotomní a nynějš í 
Cechy. Zap ve své českomoravské kronice nevypravuje o tom nic, 
ba velebí na nejvýš Boleslava II., Pobožný přizvaného. — Šafařík 
pokračuje: 

„Samo přišel 623 do Cech, nalezl zdejší Slávy v prudkém 
boji proti Avarům, jejich potlačitelům. Chopiv se zbraně, postavil 
se v čele jejich a poštěstilo se mu přemoci Avary, osvoboditi Cechy 
a Moravu ode jha jejich na věčné časy. Vděční Slávi zvolili jej 
sobě 627 za krále, nad nimiž 35 let, tedy asi do 662 štastně pa- 
noval, nepřestávaje vítěznou svou zbraní hřímati na Avary a Franky, 
naproti pak okolní Slávy ku panství svému pripojovati. Jím za- 
ložen a zřízen první veliký slávský stát, jehož nějaká 
památka nám v historii dochována. Střed tohoto státu na- 
lézal se v Cechách, končiny pak sáhaly na jihu až k Alpám 
štýrským, na východu k Tatrám, na severu ku Sprevě a Havele, 
na západu dosti daleko do Němec, ježto Slávi u Smrkovín, na 
Mohanu a Radnicí nepochybně žezlu jeho byli poddáni. Zevrubněji 
hranic říše jeho pro nedostatek starých zpráv vyměřili nelze*. 

Rádi bychom věděli, napsal-li to Šafařík z přesvědčení, neboli jen, 
aby krajanům svým zalichotil prohřešením se proti zřejmým zprávám 
historie, proti celému Slávstvu, zejména proti Moravanům a Kara ti- 
tanům. Nicméně odvolává se na Fredegara, ale co praví tento o 
volbě Sama za krále ? — Toto: „V inidi, cernentes utilitatem, 
eum super se elegerunt regem*. Zde svědčí Fredegar, že 
Slávi vindičtí, nikoliv Češi, tedy Karantani a jiní Slávi mimo Čechy, 
králem jej jmenovali. Všechno co se o Slávech až do doby této v 
pojednání tomto povědělo a dokázalo, odporuje Šafaříkovi. Stará 
historie zná jen Velikou Moravu (M tydkr, Mapa^ťst Const. Porf. 
Magna Slavonia jiných) a slavné panovníky její, o veliké Gechii 
neví nic. Tento veliký spojeny stát slávský, čelediekv íCeltieaí neb 
markomanský, stál tu dávno před Samem, pročež nebyl tento prvním, 
jenž se v čelo Slávův postavil. Tisíce roků před ním stáli tu v 
čele Slávův Celtes (čeledici) neb Yeleté (velicí oti). Neznal Šafařík 
Slávstva, neznal dějepisu moravského, neznal ani staršího věku 
Čechův, pročež psal pouhý román, tvořil liché hypotése a jinými 


160 — 


je podporoval na újmu celému Slávstvu, že Samem založen a zřízen 
byl první veliký slávský stát se středem v Čechách ! A jak malinký 
jest stát tento podle udání jeho za věku Kroková, jehož ovšem 
velmi nedůvodně do času po Samovi (690) klade 1 ), za Libuše, která 
]. 710 umříti měla, a za Přemysla, jenž dle něho 750 umřel. Tu 
bychom rádi věděli, kde Samo, dle Šafaříka v Čechách sídlivší, 
sídlo své měl, když teprva Krok Vyšehrad vystavěl a Libuše s 
Přemyslem Prahu založila? - — Ještě dí dále: 

K víře podobno jest, že pod jeho vrchní správou v rozličných 
slávských krajinách rozdílní panovali knížata, z nichž nám jedině 
Drevan v polabském Srbsku a Valjuch v krajišti vindickém, t. j. 
českém znám jest“. Arciť tomu tak, že Samo nad rozličnými 
knížaty i nad česko-pražským co svrchovaný pán panoval, ale vin- 
dická marka Valjuchova nebyla v Cechách, nýbrž za Čechami. — 
Dále pokračuje: 

„Léta 630 vypukly nevole mezi Samem a Franky. Posel Da- 
gobertův maje obě strany smířiti, nerozvážlivě roznítil mezi nimi 
oheň kruté války. “ 

Pro objasnění toho připojíme, že král Frankův Dagobert po- 
selství k Samovi za tou příčinou vypravil, poněvadž několik pod- 
daných onoho, zemí slávskoú cestujících, od obyvatelův oloupeno 
a zavražděno býti mělo, začež Dagobert náhradu a pomstu poža- 
doval. Samo slíbil učiniti mu zadost. Vyslanec pak prohodil, že i 
země, na níž Samo stál,. Frankům náleží, načež prý odpověděl 
Samo: „Země, kterou držíme, též i my Dagobertovi náležíme, však 
jen tak dalece, pokud s námi přátelství zachovati chce.“ Posel 
však odvětil na to : „Frankové, jakožto služebníci boží, nemohou s 
pohany a psv, jakými vy jste, v nižádném přátelství žíti“ 2 ). — 
Když země, v níž Samo právě meškal, Frankům náležeti měla 
tedy nepřijal vyslance v Cechách, jak se za to obyčejně má, nýbrž 

*) „K víře podobné jest, praví Šafařík, že Krok byl buďto syn neb aspoň 
nástupce Samův, neb čas panování jeho nejpodobnějí do konce 7. stol. padá.“ 
Star. sl. str. 771. Co k víře podobné jest, není vždy pravdou. Žebv Krok synem 
neb nástupcem Samovým byl, jest zjevnou nemožností. Krok panoval dávno 
př. Kr., jak jsme v článku o něm ukázali. Pověstí o Kroku neznají Avarův, 
nemají té nejmenší známosti o kristověře, jak to při plodech z věku předkřes- 
fanského jináče býti nemůže. I Palacký zklamal se, když Kroka se Samem spojil. 

*) říádavka tato platí jen ve smyslu Frankův, oniž přívržence bohoslužby 
slávské za pohany považovali, jak o tom později řeč bude. 


1 til 


v krajině Frankům jakým takým právem patřivší, ačkoliv od Sama 
zaujaté, tedy za horami českými buď na Rjeoici, buď jinde, kam 
byl právě vrazil, avšak i krajina tato byla od Slávův obydlena, 
pročež se také pod vládu jeho uchýlili. Slova, která pravil Samo poslovi, 
nedokazují, že poddaným Dagobertovým byl. To připustiti lze, že 
Dagobert ony vindické kraje po uzavřeném míru lenním způsobem 
(in forma feudali) Samovi odstoupil. Na jiné země jeho neměl 
Dagobert práva žádného. Ostatně nám úplná historie oných při- 
běhův schází. 

Šafařík píše dále: „Dagobert popudil Lombardy a Alemany 
proti Slávům v Korutanech a Rakousích, kteříž nabravše kořisti, 
domu se bez znamenitého prospěchu navrátili. Hlavní vojsko austri- 
anské táhlo od Rýna, nepochybně podkrajím Mohaua, přímo k 
Čechám proti Samovi, bylo však po třídenní bitvě u Yogastisburku 
na hlavu poraženo. Hned nato Převán, kníže Srbův mezi Labem 
a Šalou, odpadl od Frankův, Samovi se poddal." Patrno z toho, 
že Samo stál na půdě francké a nikoliv v Čechách a že hájil Yindv 
tam usedlé, dle vší podobnosti v krajině Yaliuchově. 

„Tím zmocnění Slávi pod Samem, dí dále, nepřestali doráželi 
na Franky, činíce vpády do Durynska. Nová výprava krále Dago- 
berta proti Samovi (631) neměla žádného prospěchu, taktéž třetí 
(632), tak že naposledy král francký Austrasii synu svému Sige- 
bertovi, Durynsko pak knížeti Radolfovi k hájení odevzdati musel. 
Tento, vstoupiv se Samem v přátelské spolky, sám neodvislosti 
od Frankův dobýval, au zatím Samo končiny říše své na východ 
v podkrají Odry rozprostraniti usiloval." K tomu přidáme jen, že 
mír s Radulfem teprva po mnohé bitvě mezi nimi uzavřen byl, jak 
to Fredegar dosvědčuje 1 ). 

Šafařík končí předmět tento slovy : O posledních letech pa- 
nování Samova historie mlčí naprosto ; po smrti jeho (662) veliká 
říše slávská, neobyčejný úkaz na obloze dějinstva, přirozeným věcí 
během, nápodobně říší Atilově, Svatoplukově a j., jak rychle vzrostla, 
tak rychle se rozpadla. Sláva Samova zapadla téměř pojednou s 
tělem jeho; duch velikého muže nepřelil se do bezdějných jeho 
potomkův. Oddílní knížata slávští, spojení v čas nouze a cizího 
nátisku moci šťastného hosta vévody, po zesnutí jeho nepochybně 
sami jali se ztroskotati veliké dílo jeho, k jehož dalšímu udržování 

*) Radolplius, dux Tliuringiae, saepe cum Samone pugnat. Fred. c. 77. 

11 



162 — 


a upevňování slabý jejich duch nepostačoval. Již Kosmas o Samovi 
buď žádné v národu nenašel paměti, buďto jí sobě nevšímal, ovšem 
povídek sprostého lidů o pohanských časích zároveň Mart. Gallovi 
nehrubě milovný.“ Tak skončil Šafařík svůj román o Samovi. 

Mění možná, aby tak činný a veleslavný panovník v zemí, v 
níž 35 let sídliti a účinkovati měl, v tak krátkém čase (od 662) 
až po Kosmu (1124) docela byl z paměti vymizel (na Moravě mluví 
se o Svatoplukovi podnes) a kdyžto nejstarší kronikář český nic 
o tom nevěděl a nepsal, žeby Samo kdy byl v Čechách slávskou 
velříši založil, máme dostatečný důkaz, že říše této jak živo v 
Cechách, kam ji Šafařík vtlačiti chtěl, nebylo. Žeby Kosmas sobě 
pověstí obecného lidu nebyl všímal, jest důvod lichý. On psal o 
Boěmu, Čechu, Kroku, Libuši, Kači, Tetě a "Vlastě, o osobác h 
Sama dávno předcházejících, a osoby tyto nebyli jako Samo, také 
ještě pokřeštény. S jistotou můžeme se nadíti, kdyby Samo by l 
říši svou v Cechách založil, žeby Kosmas o ní a o něm jistě by l 
v ěděl a něco o nich sdělil 1 ). Bajkou svou o založení slávské velříš e 
v Cechách potupil Šafařík jen národ český, místo co jej oslaviti 
chtěl, neb není to blasfemie pro Cechy, kdyžto cizinec, hostovévoda 
Samo, jak jej zove, ústavu mocnářakou v Čechách založil a po 36 
l et šťastně řídil, ale slabý duch Čechův nebyl s to ji jen čásek po 
něm udržeti? 

Do času panování Samova připadá osídlení Srbův a Chorvatův 
moravských v Byzantsku, v dnešních Chorvatech a Srbsku. Ok. 626 
umluvil se car Heraklius (610 — 640) s velkoknížetem moravským 
Samem, aby mu tento vojenského lidu poslal, ježby Avary z Dal- 
mat a jiných okoličných krajův vypudil, tam se potom usadil a v 
poddanství Byzantská zůstal. Samo, maje 22 synův a 15 dcer snažil 
se, jako každý starostlivý otec, četnou rodinu svou zaopatřiti . Do- 
mácím knížatům nemohl a nesměl, jak to později český Boleslav 
II. učinil, statky jejich odebrati a jimi syny své podělovati, pročež 
byla mu jistě příležitost tato vítanou a příhodnou, moha několik 
synův svých co náčelníky neb župany do Byzantská, do potomních 
Chorvat a Serbie odeslati. "Vypravil tam tedy šestero synův svých, 

0 S námi souhlasí také důmyslný V. Sembera, jenž dí: „Historikové 
novější kladou v čelo knížat českých krále Sama; my pak, prohlížejíce k tomu, 
že aui v pověsti národní se nejmenuje, ani provésti lze, žeby kdy byl do Cech 
přišel, tuto jej promíjíme.* 1 Západní Slov. str. 307, pozn. 



163 — 


Chorvata, Lobelova, Kosenčiče, Klukášc, Porga a Muchlá co kuí- 
žata s bojovným lidem velochorvatskvin a velosrbskÝm z Velko- 
moravy, od zřídel Visly podle celého karpatského" pohoří bytovav - 
ším 1 ). V krajinách těchto, ba ještě dále na západ v Moravě, kde 
starou osadu Charváty v okolí tovačovském podnes máme, v Slezsku a 
Bojémii seděli Yelochorvaté a Velosrbové 2 ), kde jich i Gestor ještě znal. 
To mohlo se mezi 626 — 630 přihoditi, když dle udání Nicefora a 
Nestora Avaři proti carovi Herakliovi polem stáli. Yojnu proti 
ním vedl Samo. Dle zprávy Konst. Porf. vyhubil dílem, dílem po- 
tlačil Avary, vybojovav takto pásmo země od řeky Ošiinv až po 
balkánské hory a moře jaderské, kam potom ok. 630 Chorvaty a 
Srby velkomoravské mezi starší obyvatelstvo osadil. Oni stali se 
poddanými carům byzantským. Syn jeho Charvat osadil Chorvaty. 
Kosenžič Dalmatii, Klukáš Bosnu, Porga Srbsko. Část jedna, od- 
loučivší se od nich, zaujala (Lobelov) Ilyrikum mezi Savou a Dravou, 
kde města Zagreb aYarasdin stojí, a (Muchlo) Panonii mezi Štýr- 
ském, blatenským a ínusonským jezerem, kde se osady jejich mezi 
jiným, starším obyvatelstvem do dneška spatřuj i a kde ae podnes 
.Chorvaté nazývají. 

Za Sama měli Slávi, tito prastaří plavci a kupci, znamenité 
loďstvo na moři jaderském, měli lodě (lagenas), veslice (couduras) 
a kupecké koráby (navigia ad mercaturam 3 ). Pomořské tažení 
Slávův s četným loďstvem do Apulic k městu Sipontu a břehům 
beneventským, o němž Pavel jáhen mluví, uznávali bychom za 
výpravu Samovu. Pavel nejmenuje vůdce Slávův těchto a vypra- 
vuje pouze, že Ajo, vévoda beneventský, na ně se obořil, ale v 
zálohu jejich upadl a s družinou svou zahynul, načež starší bratr 
jeho, Bodoald, ve Furlanech jazyku slávskéinu vyučený, dílem do- 
brými slovy, dílem nenadálým přepadem ku návratu je pohnul*). 


*) Že lid tento z říše velkomoravské vyšel, jest dle zprávy Konst. Porf. 
(de admin. imp. c. 30) jisto. 

Konstantinovo BsÁoypo)j3ccTOi a vykládá se vždy na 

bílé Chorvaty a bílé Srby, ačkoliv černých nikde nebylo, tedy se to má řádně 
(B=W) vele (veliké) čisti. 

3 ) Hujusmodi navigiis Chrovati, qui mcrcatus frequentaut, ad emporia 
proficiscuntur oppidatim circumeuntes Paganiam et sinnm Dalmatiae Yenetias 
usque. Const. Porpli. c. 31. 

4 ) Paul. diac, 1. 4. c. 43. 

11 * 




— 164 — 

Když byl Samo králem Slávu v (rex Sclavorum, jak se píše), 
uznáváme tažení toto za výpravu jeho. Jedni připisují tuto Slávům 
vindickým, jiní Chorvatům, jiní Nerečanům, Samo však vládl nade 
všemi těmito a měl výpravy vojenské v moci své. 

Tak poznali jsme Sama na pevnině i na moři. Úmrtí jeh o 
klademe na 657 a počátek vlády na 623. Natčený rok úmrtí jeho 
uznáváme za pravý, protože v roce t omto car Konstans II. již 
proti Slávům vojnu vedl, co by se za živobytí Samova sotva bylo 
přihodilo. Co Samo v Byzantsku získal, odebral Konstans zas e 
Yelkomoravě 1 ). 

Do Samova věku kladou Kuthen, Bořka a Lupáě a totiž mezi 
637 — 639 příchod Čechův do Bojémie! 

Kojota. 

Asi 657 -680. 

Samovým nástupcem v dustojnictví velkn ěžském byl nejstarší 
syn jeho Kojeta, jenž, jak jsme svrchu podotkli, již co mladík na- 
dání své vojenské v zápasu otce svého s Avary byl osvědčil. Z e 
otec jeho přátelskou smlouvu a mír s Franky uzavřel, víme, t éž 
nečte se, žeby byl v nepřízni s Byzantském žil od toho času, co 
s ním mezi 626 — 636 mír byl učinil. Tak byli také nástupcové 
jeho, vyjma válku Konstansovu hned po odchodu Samova u větším 
díle a po dlouhé časy v pokoji živi, pročež také dějepis času toho 
nemluvným jest, jen o krvavých válkách mnoho řeči mívaje. 

V bavorském dějepisu se čte, že vévoda Theodo I. (640 —680) 
šťastně proti Avarům bojoval. Boje tyto musely by se asi mezi 
660 — 665 položití. Ok. 665 — 670 udály se ve Velkomoravě války 
s Grimoaldem, králem Lombardův, jenž 661 — 671 panoval 2 ). Yojny 
tyto nejsou ale od Pavla jahna dle řádného slohu historického 
uvedeny, neb měl již nejistá podání před sebou, pročež je do sou- 
zvuku s dějepisem uvésti chceme. 

Po Rodoaldu, vévodovi beneventském vládl Aripot, po tomto 
Grimoald, jenž se králem Lombardův stal a slávské Furlany sobě 
přisobiti se snažil. Yládyka furlanský Lupo padl v boji, syn pak 
jeho utékl se ku Kojetovi a žádal o povinnou pomoc, pročež Pavel 


*) Tlieoplian. p. 285. 

*) Paul diac. 1. 4. «s. 22. 




píše: Pugit ad Selavorum geniem in Carnuntum, quod 
corrupte vocitant Carantanum, z čehož se vidí, že se do 
Moravy o pomoc odebral, nikoliv do Karantanie. Karnunt ležel v 
Moravě panonské, kde snad doby té velkokníže moravský Koje ta 
meškal. Obdržev žádanou pomoc, padl hned v první srážce u hradu 
Nemaše, a vojsko se rozprchlo. Grimoaldův vůdce slul Yamefrid. 
Za vévodu furlanského byl od Lombardův jakýs’ Yektar ustanoven. 
Slávi však nemeškali dlouho a vpadli, když, jak se píše, nový vé- 
voda jižní kraj panství svého projížděl, v počtu 5000 do severní 
části, zarazivše u vsi Broruše ležení své. Na řece Nutiši svedena 
bitva. Nenadálý přítali Yektarův postrašil Slávy, oniž, davše se 
na útěk, větším dílem zbiti byli. To necháme při své váze, ale 
Pavel sděluje dále, že vůdce Ferdul s vojském svým (705) úplně 
od nich zničen byl, i Pommo ještě (725 — 728) nadarmo s nimi se 
potýkal. Času toho nemohli Lombardi nic proti Slávům poříditi. 

Y německém dějepisu čte se o vojně této: „Grimoald bekám 
mit dem Lupo, dem widerspenstigen Herzoge von Priaul, so von 
ihm abgefallen, neue Arbeit. Weil er aber vor den bůrgerlichen 
Kriegen einen Abscheu hatte, so hetzte er dem Lupo den Kónig der 
Avaren auf den Hals, welche auch den Lupo in einer Schlacht, 
so vier Tage nach einander gehalten wurde, ůberwunden und die 
meisten seiner Soldaten erschlagen haben,“ čemuž však tak býti 
nemůže, neb Avary nebyl by Grimoald bez dovolení moravského 
velkoknížete obdržel, pročež se to dle souzvuku historie tak udáti 
musí: Grimoald přemohl Lupa, syn pak tohoto našel pomoci u 
Kojety, a tento poslal vojsko slávské s Avary na Grimoalda. Tento 
byl potřen, a Furlansko zůstalo svobodné. Poněvadž tu řeč o Kar- 
nuntu a Avařích jest, tito i onen v panonské Moravě byli, vidí se, 
že Yelkomorava za Kojety tak stála, jako za Sama, mimo krajiny 
byzantské, jí carem Konstansem odňaté . 

Do času 644 klade Hájek příchod Čechův do Bojémie. 

Marot II. 

680—700. 

Pěšina klade Marota do času po Samovi ok. 660. My uzná- 
váme ho za syna Kojety. O něm nezachovala, jak dalece povědomo 
nám, historie pranic, pročež také my nic o něm vypravovati ne- 




166 — 


můžeme. Doba jeho byla jistotně pokojná, pročež také historie ne- 
mluvná, ba dílem bájkami, od dějinářův vymyšlenými, zatemněna, 
totiž že po Samově smrti Moravané ani krále ani vojenského vůdce 
neměli a dle starých obyčejův žili (sine rege et dače more 
patrio egere vitam Pilař). 

Zprávě této odporuje životopis sv. Rnperta, v němž se mez i 
684 — 718 Yladuch, král Kar antanův (rex Oarantanoru ml při- 
pomíná, a tento byl ovšem později po Marotovi velkoknížetem mo - 
ravským, pročež Šafařík praví: „Keni pochyby, že Yindi (Slá vi 
velkomoravští) po tu dobu měli svá domácí knížata, ale jména 
jejich se v letopisích neudávají. Yladuch jinam patří 111 ). Ale tento 
.patří sem co nástupce Marotův, a Šafařík stáhl severovindického 
Yladucha č. Yaljucha s moravským v jednu osobu. 

Do času Marota náleží vojna, kterou Slávi (Y elkomoravané) 
s Bulhary, s Justinianem II, Rhinotmetem spojenými, (687) vedli 2 ). 
Marot bojoval z počátku šťastně proti nim, následujícího léta byl 
ale poražen, že sotva „uprchnul 3 ). 

Yladucli. 

700—730. 

Tento jest onen y životopisu sv. Ruperta zmíněný král Ka- 
rantanův a rozdílný od Yaljucha z doby Sama a Drevana (ok. 630), 
jakož od vládyky vindického z času ok. 772, Yaljuch, Yaltunch, 
psaného. Yladuch musí se sem umístiti již dle harmonického slohu 
historie moravské, ještě více proto, že za vlády jeho sv. Rupert 
ve Yelké Moravě apoštoloval a až do Uher vniknul, neli také 
osobně, aspoň přišlo duchovenstvo jeho přičiněním, Yladuehovým, 
do Panonie, co Šafařík mylně Yaltunkovi, knížeti karantanskému 
připsal. O sv. Rupertu píše : 

„Sv. Rupert, biskup vurmiský, pošlý z královského rodu 
franckého, ujal se horlivě o přivedení Yindův k víře křesťanské, 
kterýž obrátiv bavorského vévodu Theoda, v někdejší Juvavii v 
Norikum č. v nynějším Salcburku u předdvoří Karantanův bis- 
kupství a mnohé kláštery založil, ačkoliv ne bez odporu sousedních 

’) Star. sl. str. 693, pozn. 29. 

2 ) Rhinotmet nazýval se, protože uřezaný nos měl. 

3 ) Str itt II. 540. — Engel 268, 315. 







Slávúv (0»4 — 718). Rupert sáui konal cesty v alpské zemi. t. j- 
Karanianii, křostil Sláw na požádání knížete ieiicb a přešed přes 
Alpy, vyučoval Yindv. dále na vvchodu a lihu osedlé, zakláda l 
chrámy a kláštery a pozůstavil dostatečný počet mnichův a kněz i 
v zemi. Nástupce Yitalis v horlivém zasazování se o křesťanství 
a obrácení Slávúv jemu se vyrovnati hleděl. Slávi. svobody milovní 
nade vše, pokládali mnohými příklady poučeni jsouce, obrácení na 
víru křesťanskou za obmysl a nástrahu jejich nepřátel, hledících 
pod tou zástěrou vložiti na ně jho nejtvrdší poroby. Z té příčiny 
úsilně odporovali duchovníkům, přicházejícím vyvráceti staropohan- 
ské obřady jejich, a vtíravosř jejich pomstili nejednou ukrutně nad 
cizozemci. Do 8. stol. (ok. 750) kladou novější spisovatele usmrcení 
poustevníkův Mariana a Aniana od Slávúv, o čemž životopisy dot- 
čených Svatých vypravují, ačkoliv výraz Yandali v pramenech pou- 
žitý, rovnouž měrou na Avary, jako na Slávy slyšán býti může 1 ). 
Po vložení jha německé služebnosti na Yindy (74S) knížata bavoršt í 
s' biskupy salcbnrskými zároveň ujímali se o konečné poddanýc h 
svých otirácení tt -). 

Apoštolování sv. Ruperta událo se tedy za panování Yladu- 
chova, jenž se v životopisu jeho králem nazývá, na důkaz, že byl 
nejvyšším, svrchovaným vládcem, a že za času jeho říše velkomo- 
ravská ještě mocná jako od starodávna stála, pročež byli Pilař 
a jiní na cestě bludné, kdyžto o věku hned po Samovi, do něhož 
Pěšina až na Mojmíra šestero králův v Moravách klade, aby zprávu 
tuto pravdivou vyvrátili, se pronesli: „Nesmysl jest, toho času již 
v Moravě krále vykazovali, jichž ještě dlouho potom neměla” 3 ). 

Tu však namane se mimovolně otázka: Co pak nebylo v 
Moravách v 8. stol. ještě křesťanství, kdyžto teprv missionáři od zá- 
padu pohanství zde vykořeňovati museli ? Zpozdilá důmněnka ! 
Kristovém, byla v Moravách prastarou v počátcích svých již od 


‘) Věru jest to podivné od spisovatelův, že zde, kde pramen dí: Crude- 
lissima gens Yandalornm, eadem tempestate idololatriam colens ritu pagano- 
rum, < ‘ Yandali mají najednou Slávy býti, kdežto přece v celé německé historii, 
na př.. za věku Godislava (Godegisl) vždy se za Jlěmee vyhlašují. Jak se na- 
jednou zázračně na Slávy převrhli! 

2 ) Star. sl. str. 696. 

3 ) Et saně in cone inn n m lioc jam aevo Jloraviae reges tribuere, quibus 
multo serius eam caruisse constat. Pilař p. 27. nota. 



168 — 


apoštolův ss. Petra a Pavla založenou 1 ), co také pozdější papežové, 
Eugen H. (826) a Agapit II. (946) potvrzují. Onen píše, že již za 
doby Římanův a Gepidův (tedy před 474) sedmero biskupství v 
Moravách stávalo a tyto arcidiecési dě víno velehradskou působovaly 2 ), 
a papež Agapit II, dí v bulle své, že město laure acenské (Děvíno- 
Yelehrad) již za starodávna sídlem metropolits kým a arcibiskupským 
bvlo, a že hned na počátku křesťanstv í základ katolické víry od 
stolice papežské dostalo 3 ). Když tedy po tolik století až do pa- 
nování Yladuchova (700 — 730) o kristověru v Moravách ze sedmera 
stran pečováno bylo, kdo může tvrditi, že zde ještě a totiž teprv 
v 8. stol. obracování na ni z ciziny zapotřeby bylo ? S jistotou mů- 
žeme všechny knížata velkomoravská, i samého Sama, třebať h o 
annalista francký za pohana vyhlásil, za křesťany považovati. 

Příčinu toho horlivého apoštolování od západu lze jinde hle- 
dati, pročež třeba tehdejší náboženské poměry u nás a na západě 
objasnili. Sousední Germanie, kterou tehdáž Frankové až po zá- 
padní hranice Yelkomoravy vládli, byla ne-li již v 1., jistotně ale 
v 2. stol, pokřestěna, jak to sv. Irenej a Tertulian, oniž oba v 2. 
stol, žili, dosvědču jí 4 ). To stalo se tedy ještě před Němci 5 ), pročež 
nemají tito pražádných zásluh o původní pokřestění Germanův a 
západních Slávův, zvláště Moravanův. Krvavé jejich středověké 
šíření kristověry k severu mezi Polabany a Prusy bylo rázu ně- 
meckého a nemá mravní ceny. Dle toho nejsou také Kolumban, 
Gallus, Kilián, Yillebrod a Yinfrid, (sv. Bonifác, 718 — 752) apo- 
štolově Němcův, nýbrž svévských Germanův, dávno před 
nimi pokřesťěných, ale liturgie slávké (barbarské, pohanské, jak 

*) Staromoravské církevní děje. Olomonc. 1881. 

^ In quibus (proviniis moravicis) etiam qnondam Bomanonint quoque 
Gepidarumque aetate, ut e lectione čertům est, in šeptem episcoporum 
parochias antecessores sui (Yrolphi metropolitae 824 — 830) jure metropolitano 
obtinuerant dioecesim. 

*) Laureacensem urbern (Děvíno- Velehrad), antiqnitus metropolitanam 
et archiepiscopii sedem, — in oxordio nascentis ecclesiae et immanis- 
sima christianornm persecntione a doctoribus istins sedis catholicae fidei no- 
vimus rndimenta percepisse. 

*) In Christnm jam crednnt Hispaniarnm termini omneš et Britanornm 
inaccesa Romanis loca Christo jam subdita, Sarmatorum item Dacoram et Ger- 
manorum. Tertull. contr. Jud. 

5 ) Kdv se 2iemci ▼ Germanii vzmohli a panujícími stali, o tom viz : 
Das slavische Altgermanien. Brúnn. 1882. 




169 — 


se tehdáž mluvilo) jako dříve před křesťanstvím užívavšícb, mezi 
nimiž pouze římskocírkevní pořádky a latinský obřad, jenž od 
toho času v celé Germanii zobecněl a také na potomní Němce 
přešel, zaváděli a zavedli. Lid germánský nebyl za jich věku ještě 
poněmčený a v klášteřích, jako na př. v Bamberku, odkud ještě 
sv. Yácslav slávské kněze do Cech povolával, udržela se slávská 
l iturgie i potom ještě dlouho. F rankové nenáviděli jí však z celé 
duše tak velice, že přívržence jeji ani za pravé křesťany nepova- 
žovali a jim pohanův spílali, použivše vykořeňování její za zábarku 
výbojných choutek svých. Za předvoje zámyslův těchto používali 
missionářův, a takovými byli také Rupert a Yitalis. Tito vtírali se 
krok za krokem do krajin moravských a přimlouvali knížata a 
šlechtu ku přijetá novomódního obřadu, přesvědčujíce je, že jejich 
dosavádní křesťanství není pravé, jelikož obřádní řeč jeho z po - 
hanství pochází, jakoby latina z něho nepocházela, pročež takové 
starověrce také podruhé křestili. Tím přilákali mnohých na svou 
stranu, z čehož nesvornost ve víře, roztržky a třenice domácí na - 
staly, jichž Frankové scbytrale ku prospěchu svému vykořišťovali. 
Neblahé poměry tyto trvaly od té doby až do příchodu ss. Cyrila 
a Metoda, jichž byl Rastic, chtě nesvornost u víře v říši své vy - 
rovnati, sem povolal. T ito vynasnažili se ovšem všemožně oblíbe- 
nou starou liturgii, jak známo, s vědomím a schválením stolice 
římské zase všeobecně zavěsti. Snahy jejich neměly však zdaru 
trvalého. Pokud Metod, jehož papež Jan V III. rázně zastával a 
chránil, silnou rukou arcidiecési svou řídil, křísil také všude zaned- 
baný a kaceřovaný starý obřad, jakmile však se světem se roz- 
žehnal, započalo na novo vášnivé pronásledování starého obřadu 
a dosáhlo té míry, že všichni suffraganové Metódovi od nepřáte l 
ze země vypuzeni a na jich místa biskupové obřadu latinského do - 
sazeni byli. Nástupcové Metodovi, metropolité děvínovelehradští, 
b yli iiž nátlakem biskupův bavorských vesměs tohoto obřadu, proče ž 
ata r v za nedlouho zaniknul 1 ). 

• 1 ) Po Methodovi seděli na arcibiskupské stolici děvínoveleliradské Yiehin 
(903 — 914), Jan H. (915 — 934), Gerard (934 — 948), Bartoš, vychovatel sv. Voj- 
těcha, biskupa pražského (948 — 975),Pelhřím (975 — 982), Yelich (982 — 996), Vracen 
(995 — 1018), Yasilko (1018 — 1024) a Bardo, poslední metropolita moravský (1024 — 
1042). Tito byli vesměs již obřadu latinského, pročež mýlejí se nynější historici, když 
Děvíno-Magdeburg v Saších, kde teprva 968 arcibiskupství ovšem dle ritu 



170 — 


Ze stanoviska tohoto musejí se pozdější události, pokud se 
náboženství a křestu týkají, posuzovati. Když se budoucně o při- 
jetí křestu toho neb onoho moravského knížete mluví, míněn vždy 
onen druhý, francký křest. 

Dle historie bavorské byl sv. Rupert biskupem ve \ ormži a 
od bavorského vévody Theoda II. do Řezná zaprošen (695), kde 
vévodu, rodinu jeho a mnoho vznešených Bavořanů (nepochybně 
po druhé, po francku) pokřestil, zaěež od Theoda zbořenou Juvavii, 
napotomní Salcburk, obdržel. Tu vystavěl kostel ss. Petra a Pavla, 
duchovenský seminář a klášter pro panny (Nonnberg). Umřel 1. 
718 a byl v natčeném chrámě pochován. Bezpotřebné apoštolování 
jeho připadá mezi 696 — 718. IJormayr a jiní kladou jej mezi 
576 — 609, tedy právě do času před Samem, dc času bavorských 
knížat Tasila I. (595 — 609) a syna jeho Graribalda II. (609 — 640). 
Ani tohoto ani onoho času neměli vévodové bavorští Salcbursko ještě v 
moci své, aby je darovati mohli. Času toho patřilo okolí toto ještě 
ku karantanské Moravě, neb jak Šafařík dobře praví, odporova li 
ještě Slávi (karantanští) tomu, když sv. Rupert biskupství tot o 
latinského obřadu zakládal, a poplenili klášter sv, Maximiliana v 
Pongavě (710 — 715). Dle pravdy jest tedy dar ování okolí salcbur- 
s kého skutek Vladuchův, jenž se staré bohoslužbě zpronevěřil a 
tu novou podporoval. 

Yladuch pomáhal (711) Bulharům proti Byzantinům za pano- 
vání Filipika a prorazil až ku bránám carhradským. L. 717 po- 
máhal jim zase odráželi útoky Saracenův na Bulharsko 1 ). 

Hormidor. 

730—760. 

Hormidora, krále velkomoravského, vykazují Hájek, Dubrav, 
Pěšina, Středovský, Komenský, Svoj a j., Pilař naproti, Dobner a 
Jordán vylučují jej z pořadí panovníkův velkomoravských. Není 

latinského zřízeno bylo, ze zavádění novokřestění v Cechách a na Moravě ob- 
vinují. Toto nemělo žádného vlivu na země tyto. Ono vycházelo z moravského 
Děvíno-Velehradu. Známo, že tento se také Modoburgus (Yelegrad civitas, 
primo Modoburgus) psal a Modoburgus se někdy v Magdeburgus změněno na- 
lézá. Z Velehradu bylo již před Metodem o vykořenění slávskýoh bohoslužeb 
usilováno, jak jsme to nahoře sdělili. 

*) Stritt. TI. 511 — 520. — Engel 518 — 520. 




171 


tu místa, abychom se o to v souboj pustili, to jeu říci ruúžeme. 
že důvody strany odporující nedostačují, abychom jej též vyvrhli, 
a jen třeba Hormidora do řady knížat moravských položití tam, 
kam náleží, potom se všechno shodne. Doba vlády jeho připadá 
mezi 730 — 760, možná že některv rok déle, pa čem nic nezejd e. 
neb panovník nepůsobí historii, nýbrž národ a osudy jeho. Národ 
jest zde, kdyby i krále nebylo. 

Doba Hermidorova jest pro národ velmi smutná, neb za vlády 
jeho byl položen první základ ku vývratu staré Velkomoravy. 
Neblahé domácí bouře a třenice za příčinou zavádění latinské bo- 
hoslužby, o nichž jsme se v předešlém článku zmínili, dosáhly 
vlivem Frankův a jejich missionářův nejvyššího stupně. Bouře tyto 
znal také Šafařík, avšak že Yelkomoravu toho času z očí ztratil, 
činí o nich pouze v Karantanii zmínku a praví, že se 1. 707 vy- 
skytly. Tu byl ale jejich konec. 

Nejčinnějším rozšiřovatelem obřadu latinského byl tehdejší 
metropolita moravsky Yivilo (720 — 73S) jenž se s tělem i duší 





172 — 


Zrada Borutv jest tou nejsmutnější událostí y dějepisu star o- 
moravském. Udála se L P. 748. Jménem zrá dce Boruty napočínají 
Solnnhradčané takřka svů j dějepis o obrácení Slávův karantanských 
na kristovém (roznměj na bohoslužbu l atinskou). Jim bylo milé 
to jméno, pročež ho oslavili. 

O Hormidorovi vypravuje Svoj, klada jej mezi 797 — 811, že 
měl války s Cechy, co z Hájka vypsal. Tomu-li tak, tedy vyna- 
snažovali se také Češi v době této nepokojné, ze svazku vyváz- 
nouti; k tomu dodává, že část Moravy mezi Jihlavou a Švarcavou 
poplenili, brzy ale pokoj uzavřeli. Také píše, že Moravané za Hor- 
midora vládu Karla Vel, uznali, čemuž ovšem tak nebylo, neb 
času toho, do něhož Svoj Hormidora vložil, vládli jiná knížata, 
jak shledáme. Tládu franckou uznal pouze zrádce Boruta. 

Za vlády velkoknížete Hormidora zuřil v Moravách velmi zá- 
hubný mor, jemuž i on podlehl 1 ). 

Samoslav. 

760 — 7 9(5. 

Samoslav jest ten první panovník moravský, o němž se Ša- 
fařík zmiňuje slovy : „Podotkneme, že staří domácí pramenové při- 
pomínají j i ž (!) o knížeti moravském Samoslavovi, od Karlova vojska 
přemoženému a ku přijetí křestu donucenému" 2 ). 

Musíme se tomu opravdu diviti, že Šafařík dle těch domácích 
pramenův pouze Samoslava poznal a nikoliv také ty ostatní, o 
nichž tytéž prameny vědomost mají. O Samoslavovi mluví Pěšina 
a Středovský; Dobner a Jordán vylučují ho, ač pouze z důvodův 
lichých, jimiž se pravda vyvrátiti nedá. Ani Dobner, ani Jordán 
nemají základní a řádné vědomosti o Slávech vůbec, ani o příchodu 
Moravanův do Moravy. Jordán jistí, že po pádu Hunův a odvodu 
veškerého Markomanstva Atilou do Gallie sem přitáhli 3 ). Podobně 
nevytříbené náhledy o příchodu a způsobu prvotní vlády jejich 
má také Dobner a kroutí dle nich celé své pojednání. 

Ok. 763 poslal Samoslav bulharskému knížeti Telecičovi pomoc 

*) Dubrav. 1. 3. — Pessina iu Mart. Mor. 1. 1. c. 3. 

-) Star. sl. sir. 798, pozn. 18. — Tu máme příklad křestu opakovaného 
lle obřadu západníků. 

*) Chrí«t. Jord. Orígj. .Slav. í. c. 2K 




proti Byzantským, ale Bulhaři i Slávi byli od cara Konstantina V. Ko- 
pronyma (741 — 774) přemoženi 1 ). Také pomáhal později knížeti 
bulharskému Kurdumuvi proti carovi Konstantinovi YI. (780 — 797) 2 ), 
potom však dostal vojnu s císařem Karlem Vel. Tento nenasytův 
krvožiznívec a národovrah předčil ještě Římany daleko. Tito byli 
aspoň vzhledem na víru snášenliví, nevnucovali svou žádnému ná- 
rodu s mečem v ruce a nepronásledovali také žádného pro víru. 
Vybojovavše Palestinu, neublížili tam ani starověře, ani Mosaismu 
v nejmenším; tak v Africe, Hispanii, Grallii, Britanii, Germanii, 
Illyrii, Maloasii a všude jinde, ba nechali apoštoly docela svobodně 
a věřejně kristovém zvěstovat]’. Ze někteří císařové a jejich ná- 
městkové vyznavače kristověry ukrutně pronásledovali, - nestalo se 
z ohledu na stávající pořádky (ne res publica detrimentum 
capiat), ani z horlivosti pro náboženství římské, nýbrž podpicho- 
váiiím a podplacováním židovských peněžníků a zarytých nepřáte l 
kristov ěry, k císařskému dvoru a hodnostářům v krajinách přístup 
majících. Císařové bývali nezřídka v peněžité tísni a svolili věři- 
telům k mnohému, k čemu ani ohledy na říši neb bohy své puzen i 
nebyli. 

Kdyby byl Karel, bojovav, jak se clí, proti Avarům (791) a 
až k řece Rabě (Rjavě) se dodrav, bezprostředně k Velehradu se 
obrátil a Samoslava zde přemohl, jistě by annalistc frančtí nebyli opo- 
menuli ohlásiti, že a kdy so to stalo, neb řečená válka avarská 
směřovala dle pravdy proti Bamoslavovi a Moravanům. Jakou pře- 
kážku činili tehdáž Avaři, rozkazům knížat poslušní a jim poddaní, 
Frankům č. Karlovi? — Pražádnou, pravíme, ale annalistům bylo 
jedno Avar, Sláv neb Moravan. Avaři byli vojskem moravským , 
tábořiska svá v panonské Morayě majícím, a když Karel Avary , 
vojsko Samoslavovo, v zemi Samoslavově přemohl, přemohl sku - 
tečně Samoslava. Třebať byl tento přemožen na Rabě, ale oné 
doby vztahovala se Morava dále, nežli jsou nyní hranice její. Slovem , 
Samoslav byl poražen ve vojsku svém ayarském, Slávi platili Avary 
a dáyali jim co potřebovali. Avaři bojovali se Slávy a pro Slávy . 
Zvláštního, samostatného království Avarův uprostřed Sláystva ne- 

x ) O válce této di Ificeíbr: Cum Sclavinorum auxiliia, a dále: 
multi utriusque gen tis liostlum in aoie caesi. Stritfc. II. 52o. Zde 
se patrně vidí, že Slávi nebyli poddanými, pouze pomocným vojskem Bulharův, 

*) Stritt, II. 532, — ■ Engel 263. 








174 — 


bylo. Nelze ani jediného důkazu ze staré historie uvésti, žehy cíian 
avarský byl kterému velkoknížeti moravskému rozkazoval. Histo- 
rikové nynější představují sobě Avary docela jináče, nežli jak to 
s nimi v skutku stálo, pročež uvedeme ještě jednou Fredegara, 
řkoucího: „Avaři, s příjmím Chuni, doc házeli každoročně do Sláv 
na přezimování ; — Slávi odváděli mimo jiné požádav ky mzdu 
(vojenskou) Chunům . 44 

Proč praví Fredegar, že coročně na zimu přitáhli do země 
Slávův, proč nepraví, do země své, avarské, když na podzim z 
výpravy vojenské se navracovali? Patrno, že vlastní země neměli 
a pouze mezi Slávy podružili, za službu svou výživu a mzdu do- 
stávali. Tento poměr Avarův k domácím, usedlým Slávům trval 
po celý čas, co mezi těmito přebývali. Konečný stav jejich popisuje 
Eginhard takto: „Kolik porážek ve vojně avarské se svedlo, jaké 
množství krve se vycedilo, dosvědčuje veškerého obyvatelstva prázná 
Panonie, a okolí, v němž sídlo chánovo bylo, jest tak zpustošeno, 
že na něm ani stopy po obyvatelích není. Yeškerá šlechta Avarův 
zahynula, veškerá sláva zašla 111 ). 

Od začátku až do konce zůstali Avaři kastou vojenskou, ne - 
majíce, jako původně Němci, pražádného města, neb ani cban je- 
jich nesídlil v městě, jak to nyní dějepis udává, protože pouze v 
tábořiskách bytovali. Ostatně jest to od Eginharda jen hyperbo- 
licky řečeno, že celá Panonie obyvatelův zbavena byla, a veškerá 
avarská šlechta zahynula: chtěl totiž velikého Karla ještě větším 
udělati a vyvýšiti;neb víme z dějepisu, že Avary nevyhubil, a vy- 
pravuje se: „Zodan, princeps Panouiae, veniens (ad Regunesburch), 
imperatori se tradidit, multi quoque Sclavi et Huni (Avares) in eo- 
dem eonvcntu fuenmt et se cum omnibus, quae possidebant, impe- 
ratoris dominio subdiderunt 443 ). Tedy měla Panonie ještě léta 803 
svého údělného knížete Zodana (Zodun, Todan, Tutund, řádně 
Cudun č. Cudín), s nímž i Avaři před císaře přišli. Tedy nebyli 
tito vyhubeni. Dle hyperbol Eginhardových nemůže se historie řídi ti 

Po přemožení Avarův, neb určitěji a pravdivěji řečeno, Samo - 
slava a Slávův (791 — 796) dostala se část Moravy uherské na jiho- 
západním pobřeží Dunaje, kde jezero mušonskc, Blatno a řeka 
Raba jsou, do moci Frankův, též Štýrsko, Karantanie byla již , 

*) Egiulnird in vita Caroli M. 

2 ) AnnaL Mottens ad SOB ap> Perfcz. I, 19 L 







jak zuáiuo, od 746 od \ elkomoravy odloučena. Frankové zřídil i 
nabyté kraje dle způsobu a obyčeje svého, t. j. dosadili do nich 
krajištníka (markrabě), podřídivše mu obyvatelsrvo a knížata tamní 
co poddané císaři. Další požádavky byly, daň odváděti, službu vo- 
jenskou konati a křestanství přijmouti. Y ohledu církevním pod- 
řídil císařovic Pipin, pokořitel Avarův, celé toto nové dobyté po- 
zemí Annovi, biskupu salisburskému (salovarskému), co otec jeho 
Karel osobně (803) v Salisburku (Salovaru) potvrdil 1 ), a co svého 
řádného potvrzení v církevní historii moravské došlo. 

Že tu obyvatelstvo, ať již slávské, ať avarské, vyhubeno ne- 
bylo, vychází z toho, že se zde jména knížat slávských při- 
pomínají. Bezjmenec (d e convers. Garant.) uvádí sem patřící 
jména Privizlauga (Přibislav), Cimikus (Simek), Ztoimar (Stoimír) 
a Etgar (Otakar). Ze potřením Avarův některé kraje (diversae 
regiones Anon.) něco obyvatelstva pozbyli, má svou jistotu. 
Tyto uprázdněné kraje zaujali a vyplnili potom dílem Slávi, dílem 
na blízku bydlící Bavoři, tehdáž ještě neponěmčení, jak to Bez- 
jmenec udává: „Po vypuzení Avarův došli Slávi a počali se v 
těch stranách při Dunaji na rozličných místech uzazovati. — Po- 
čali národové, dílem Slávi, dílem Bavoři obývatí krajinu, z níž 
Avaři vyhoštěni jsou byli, a v ní se rozmnožovati,* a jakož Bavoři, 
tak nebyli také Slávi moravští lidem novým, nýbrž prastarým , 
pročež to blud veliký, domnívati se, že lid slávský tcprv po Avaříc h 
poprvé v kraje tyto dotáhl. 

Že také potom ještě Avarův zde bylo, dosvědčuje Eginhard 
sám, vypravujíce, že pokřestěný chán avarský Theodor ok. 805 
před čísaře předstoupil a jeho o nové bydliště žádal, protože to 
v dosavádním pro pronásledování ze strany Slávův vydržeti nemohl 
načež mu a lidu jeho císař novou krajinu mezi Karnuntem a Sabarii 
(Steinamanger) vykázal. Theodor umřel 1. 806, a nástupcem jeho 
byl chán Abraham, v městě Fiša (Pischamůnd) nedaleko Yídně 
křestěn 2 ). Tu máme tedy pořád ještě Avary, i později se o nich 
zmínka děje. 

Morava pozbyla toho času, jako za Římanův, téměř vše, co 
pod Dunajem měla, vyjma blatenskou Panonii, ostatně pouze v 

') Anonym, de couvers. Garant, ap. Kopit. 73. — Kilz liber den Ursprung 
der bischofl. Kirche iu Lorch. Jahrb. der Lit. 1835. S. 73. 

2) Eginhard. ap. Pertz. I. p. 192. 


176 — 


niezech svých uaddunajských zůstavší. Ye sklíčení tomto zradili jí 
ještě také češi, spříznivše se s Karlem (ok. 791) a dobré přátel- 
ství a dorozuměn i s ním zachovávajíce, tak že vojsko francké proti 
Avarům, skutečně proti Moravanům, i nazpět pokojně Čechami pro- 
paštěno bylo 1 ). 

Zde máme svědectví, že Karel Čechami do Moravy vrazi l, 
kde Samoslava pokořil, ač Eginhard toh oto jmenovitě neudává. 
Ostatně zachovala naddunajská Morava přece volnost svou, co se 
z toho vidí, že i potom knížata svá měla, a Frankové do ní svých 
krajištníků nedali. Privina a ti druzí frančtí krajištníci byli v Pod- 
dunají, v Moravě panonské, kde 1. 850 v Privinově sídle arcibiskup 
solnohradský Luitpram nový chrám vysvětil. Kdy a kterak ostatky 
Avarův v Panonii a kdekolvěk již v Moravě byli, vymizeli, udati 
nelze. Y Moravě se památka na ně podnes zachovala, neb ukazují 
se vesnice, které se avarské a jejich obyvatelé Avaři nazývají, 
ačkoliv dávno již poslávštěni jsou. 

Kdy Samoslav umřel, není známo, pročež jsme za posled ní 
rok panování jeho 796 přijali. 

Lech. 

796 — 805. 

Jordán chce Lecha též z řady velkoknížat moravských vylou- 
čena míti, z toho planého důvodu, že prý nebyl králem moravským, 
nýbrž vůdcem českého knížete Neklana, a že v bitvě proti Karlovi 
Yel. v Cechách (805) zahynul. Jordán ale notně chybil, neb Neklaň 
nepatří do věku ok. 805, a jeho vůdcem byl Čmír (Čestmír), jak 
to stará báseň Čestmír a Ylaslav dosvědčuje. Tato dí: 

Neklaň káže vstáti k vojně, 
káže kniežeciemi slovy, 
proti Ylaslavu. — 

Y boj Čmíře vedi mé sbory ! — 

I vsta Čmír i zradova sa, 
radostně sně svój sčít črn 
dvú zubů, i sně se sčítem 
i mlat i nepronikavý helm. 

Dle svědectví tohoto prastarého patří Neklaň do času čele- 


*) Star. *]. str. 774. 


Palacký I. 99. — Eginhard. ap. Pertz. I. 177. 




— 177 — 


dického (patriarchálního) Bojémie, nikoliv do času Karla. Vel., kdežto 
se svět v politickém životě již jinačím objevuje. Lech nebyl tedy vůd - 
cem Neklanovým, nýbrž velkoknížetem moravským, jenž kleslé své 
vlasti pomoci chtěl. Za jeho času byly Cechy s Moravou spojeny, 
tedy se také v Cechách udatně proti Frankům opřel. Annalista 
Mett. nazývá ho dobře ducem eorum (Slavorum) Lechonem 
(chybné čtení Bechonem). Šafařík neví, kterak by jej posuzovati 
měl, a dí o něm: „Y takových půtkách zabit jest srdnatý Bech 
(místo Lech), pán a vůdce český, nikoliv kníže zemský" 1 ). Lech 
byl ale bez odporu knížetem velkomoravským, proti Karlovi o svo- 
bodu vlasti své bojovavším. On svrhl jho poddanosti francké ve 
vyšší Moravě a v Čechách. M usel se důrazně proti Karlovi posta- 
viti, protože tento (805) tré velikých vojsk s císařovieem Ludvíkem 
do Čech vyslal 2 ). 

O vpádu tomto vypravuje Šafařík: „Z těchto (vojsk) střední 
pod císařovieem dlouho na darmo dobývalo Kadaně (Kanburk), 
pak všecká tři shlukla se v prostraninácb, kde nyní Žatecko, Lito- 
měřicko a Radovnicko se stýkají. Češi, k odporu takové síle v 
širém poli neuchystaní, častějšími půtkami a patěžkami z zadek 
svým nepřátelům škoditi hleděli. Y takových půtkách zabit jest 
Bech, pán a vůdce český, nikoliv kníže zemský. Plukové nepřá- 
telští, loupivše po 40 dní v zemi, buctto pro nedostatek potrav a 
obroku, bud pro silnější zmuživších se Čechův odpor, vrátili se, 
odkud byli přišli, bez vítězství a pokoření národa českého. L. 806 
výprava Němcův proti Čechům ještě neslavněji, jako předešlého 
roku se skoučila. Němečtí kronikáři, ač dosti štěbetavi zveličovatelé 
činů Karlových, ničehož více o ní nehlásají, leč že nepřátelé, po- 
poplenivše kousek země, bez veliké škody domů se navrátili, z 
čehož snadno jest zavírati, jak jim asi v Čechách se dařilo. Který 
vůdce a hrdina tehdáž tak zmužile Němcům odporoval, sárn-li kníže 
Křczomysl, do jehož doby sběhlosti tyto pada jí, čili kdo ilnv z 
vévod a pánův, při líplncm mlčení pramenův uhodnouti nelze." 

Chyba byla by mysliti, že vojna tato byla pouze a výhradně 
vojnou Čechův, směřovala!; proti Slávům, proti Yelkomoravě. Po 
smrti Lecha ujal se také hned vlády Mojmír, a tento odporova l 
Frankům statečně. I německá historie uznává, že tu Karel nic 

‘) Star. b 1. str. 774. 

2 ) Annal. Mett. jmenuje csísařovice Karlem. 


12 






178 — 


nepořídil, neb píše: „Nur gegen die Slaven gelang in Bóhmen wegen 
der grossen Schwierigkeiten eines Krieges in einem Lande, wo es 
an Lebensmitteln fehlte, der Kampf in den Jahren 805 und 806 
seinem siegreiclien Heere nicht.“ Protože Šafařík vojny tyto od 
Moravy odloučil, neměl pro ně žádného vůdce, ale vůdcové byli 
knížata moravská, slavný Lech a slavný Mojmír, češi a Moravani 
neplatili Frankům toho času žádných daní. 

Že Šafařík místo Lecha, jak ho Annal. Mett. má, nepravý 
název Bech přijal, má svou příčinu v tom, že Pelcl o Lechu takto 
píše: „ Shromáždivše se u velikém množství nějakého Lecha sobě 
za vůdce vyvolili. Mním, že ten Lech, t. j. šlechtic, v tom okolí, 
kde nyní Bechynsko a Klatovsko sluje, své knížetství měl, nebo 
jsme již oznámili, že tenkráte země česka mimo pražské, ještě jiná 
také knížetství v sobě obsahovala" 1 ). 

Důmněnkou touto se nedokáže, že velkokníže moravský Lech 
byl vládykou Bechem z Bechynska. Bech mohl také pocházeti z 
moravského města Bechova, onož jméno to jistě po Bechovi má a 
prastaré jest, jehož také Břetislav I. v nadání kostela starobole- 
slavského jmenuje: „V Moravě pak z měst Rokycan, Znojem 
a Bechova a d.“ Tedy se jméno Bech také za staromoravské vy- 
kazuje. Že češi ještě 1. 805 malým národem byli, máme důkaz v 
t om, že za Kosmy (1124) nebyli velikým; 805 nepatřilo k Čechám 
ještě ani Lučansko a ze Sláv nadobře nic, tedy nemohli tak veli- 
kým zástupům, jakých Karel do Bojemie poslal, na odpor se po - 
stavit!, pročež to jiní učiniti museli. Suum cuique ! Jináče to hrát i, 
jest z jednostranné samolásky dějepis mora vský zatemňovati. 

Bájka tohož druhu jest také, když Pelcl příčinu této veliké 
války v žalobě avarského chana Theodora na Čechy hledá a v tom 
smyslu příběh tento vypravuje, že totiž češi pod vůdcem Lechem 
Avary přepadli. Stížnost Theodorova na Slávy, oniž se Bohemani 
nazývají, týká se pouze malé osádky Avarův, nikoliv všech Avarův, 
a ti Bohemani (Baemi Tacitovi) seděli od pravěku v Panonii v 
tomtéž okolí, v němž Theodor své sídlo měl. Z té příčiny nepo- 
vstala ta veliká válka Frankův proti Lechovi. Při Theodorovu vy- 
rovnal Karel, jak jsme pověděli, v dobrotě. Tedy jest to proti hi- 
storii, když Pelcl- vypravuje, že Huni (Avaři) Čechům oddolati ne- 
mohše, přes Dunaj na druhou stranu utekli a celé své vlasti Čechům 


J ) Pelcl I. str. 109. 




postoupili 1 ), co přehnaný a nepravý vyklad Eginhardovýck slov 
(ad 805) jest: „Quia propter infesratio n em Sclavorum. 
qui Bohemani vocantur, in pristinis sedibus esse non 
poterant. K Šafařík zase chce míti slova: qui Bohemani vo- 
cantur, za pozdější interpolaci a že tito Slávi, znepokoj ovatelové 
Avarův a chana Theodora, Moravany byli 2 ). O tom dí Pelcl dále toto: 

„Huni, poradivše se, co by v takovém svém neštěstí činiti, 
a kam by se utéci mohli, poslali své kníže, Theodor řečené, k 
císaři Karlovi, snažně ho za to žádajíce, aby jim proti Cechům na 
pomoc přispěl aneb jiné krajiny v říši své za obydlí popřál. Císař 
vyslyšel žádosť knížete, jemu i poddaným jeho pomoc přislíbil a 
jim se jinde usaditi dovolil, což nejvíce proto učinil, poněvadž nejen 
kníže Theodor, ale i nejvíc těch Hunův k náboženství křesťanskému 
se přiznávalo, ježto Češi ještě pohany byli. Přitom se císař na Slávy 
české tak velice rozhněval, že si umínil proti ním bojovali, neb to 
velmi těžce nesl, že se opovážili národ, jenž pod jeho ochranou 
stál, ze země (z Cech) vypuditi. Nyní ale za příčinou Hunův na 
Čechy s trojím vojskem jiti sí umínil, chtěje je zkrotiri a sobě tak 
jako jiné Slávy podrobiti“ 3 ). 

Ale naproti Pelclovi ukázal, jak díno, Šafařík, že v citátu z 
Eginharda jmenovaní Slávi Moravany a nikoliv Češi byli, co také 
pravda jest, tedy, aťby příčinou války Theodor byl, nesměřovala tato 
proti Čechům, nýbrž proti Moravanům. Co se týče stížnosti chana 
Theodora, nevedl ji, jak díno, proti Cechům, jichž jistě ani neznal, 
nýbrž proti svým spoluosadníkům bojémským v Panonii (Avarii), 
oniž osádku, jíž vévodil, znepokojovali. To nečinili Moravané vůbec 
a češi dokonce ne. 

Aby pak se vojna tato náležitě dle pravdy ocenila, třeba ještě 
Pelela dále posleehnouti. On dí: „Sám (Karel) však do pole netáhl, ale 
správu nad hlavnějším vojskem synu svému Karlovi poručil a při- 
kázal, aby skrze Franky táhl a přes hory do Čech vtrhl. Druhé 
pak vojsko se v Saších a Srbích, třetí pak v Bavořích shromáždilo, 
aby přes lesy do Čech táhly. A tak se všelicí národové, Frankové, 
Bavoři, Sasi, Huni a Slávi, od císaře již před tím podmanění, z 
třech stran na Čechy hrnuli. Že pak císař takový počet válečného 
lidu pojednou do pole vypravil, toho příčina býti může, že se po- 


J ) Pelcl I. str. 110. — £ ) Star. s]. str, 774. pozn. 4$. — Pelcl J. str. 110. 



— 180 


věsť o hrdinských činech, které Čechové za času Sama nad franky 
provozovali, ještě nezapoměla a posavad za udatný národ se po- 
kládali. Že i tenkráte ještě dobří bojovníci byli, o tom skutečně 
jakýsi saský, tekdáž živý kronikář svědčí, řka: „Slávi čeští v boji 
velmi jsou srdnatí a stateční" 1 ). Tu se zastavíme. 

Víme již, že se ve vojnách Samových pražádné zmínky o 
Češích neděje, neb se vždy čte: Sclavi, qui vocantur Vinid i. 
I ve vojně, o* níž tuto mluvíme, jsou národy celého velkomorav- 
ského spolku spojení a Češi, jak se rozumí, k ostatním co částka 
k celku přiloučeni, nikoliv co hlava, jak Pelcl míní. Dále vypravuje: 

„češi, zvěděvše, jaká vojska na ně táhnou, nemeškali proti 
ním se postaviti. Sebravše veliké množství lidu zbrojného, do pole 
se postavili a nad sebou toho Lecha, který s nimi Huny přemohl, 
sobě za vůdce ustauovili. Poněvadž tažení toto nepřátelské celé 
země se dotýkalo, pochybovati nelze, že i kníže pražské, s jinými 
knížaty se spojiv, svůj lid též vypravil. Nebo kronikáři o tom píší, 
že ze všech stran česká knížata všelikých národu v se proti 
Karlovi v rovině postavili, nebo tenkráte toliko ti Slávi, kteř í 
uprostřed země bydleli, Češi slouli, jiní se ještě jináče 
jmenovali a svá knížata měli- Srbi, Míšeňští, Slezáci a Moravané 
bezpochyby se též s Cechy spojili, neboť i jim nebezpečenství na- 
stávalo. “ 

Co to za řeč, že češi veliké množství lidu zbrojného sebrali, 
a sám udává, že češi jeií uprostřed země bydleli, a že pochybovati 
nelze, tedy to tak jisto ■ není, že také kníže Čechův, tedy Křezo- 
mysl, lid svůj vypravil? Kterak ale pražský kníže sem přijití mohl 
již 1. 805, když Pclcl jinde praví, že^ kníže Neklaň, nástupce Kře- 
zomyslův, ještě 1. 830 na tvrzi Levém Hradci přebýval, tam se za- 
vřel, když vojnu s Lučany měl ? Tolik aspoň vychází z toho, že 
Češi, v knížetství pražském bytovavší, hlavním národem ve válce 
nebyli. Hlavní osobou byl moravský Lech a celá Velkomorava 
(universi principes diversarum gentium. — Venientes 
undique in planitiem Bohémi, dí annalista) byla na bojišti 
v Bojémii účinkující. Tu bylo jen bojiště a tu dobytá sláva náleží 
všem vojskům, která se zde ze všech stran byla shromáždila, ni- 
koliv Čechům, ač jim nějakého podílu na ní neupíráme, ale přiso- 
bovati sobě všecko a druhým pranic jest nespravedlností. 

*) Pelcl I. str. lil. 


3 nařčenou vojuůu, která se na í:05 kiade l * j. jsou spojeny 
války, tohož času anebo něco spíše, asi 804 v Srbech dle Egin- 
harda a Sigeberta Gemblac. vedeny. Dle Annal. Moissiac. vystavěl 
zde Karel tvrze Halle (Dobrosul) a Magdeburg (Děvín) na těch 
místech, kde tato staroslávská města stála. Tojna v Cechách byla 
jen pokračováním vpádu do Srb. 

Léta 805 poslal Karel zase vojsko do Bojémia'-). Tu udává 
Pelcl, že Češi se s Pipinem umluvili pro budoucí časy císařům 
každoročně 120 volův a 500 hřiven stříbra odváděti, a to že nebylo 
poprvé, co Češi k placení roční daně, jak se to i iinvm Slávám 
při Labi, Yeletabům, Srbům a Obotritum tehdáž přihodilo, přinu - 
ceni byli 3 ). Mluví-li ale Eginhard zde pravdu, jest veliká otázka. 
— Dále dí Pelcl: „Nicméně česká země od toho času do čtyřiceti 
let od císařův německých stíhána nebyla, “ tedy do času Hostivita, 
knížete českého, a Rastice, velkoknížete moravského (845). V tomto 
roce, vypravují Annal. Francof., vypukly bouře v Cechách a na 
Moravě, a Rastic stal se císařovi poplatným Í8461. 

Mojmír. 

805—820. 

O Mojmírovi, jehož jiní také Mojmár. Monomír, a Tonomír 
píší, praví Šafařík: „Potom vystoupil na pole dějin moravských 
Mojmír, kníže dějný a velemoudrý, od Urolfa na křesťanskou víru 
obrácený. Nežli se velknížetem stal, byl vojevodou moravským, o 
němž se čte, že spojen s Pipinem a vévodou Jindřichem Avary za 
Tisou potlačovati pomáhal. S nimi byl také čudun.“ Ti domnělí 
Avaři byli ale Bulhaři, proti nimž tehdáž vojna se vedla, pravdivé-li 
zdání Šafaříkovo dle Sírittera a Ensrla. 

O 

*r 

Čudím byl knížetem panonskvm ve Yeáprímé. Dle Annal. 

l ) O uí píší Annal. Mett. : V asiata et ad nihílum redueta jam dieta 
regione exercitus ad propria reversus est. 

") Missa est manus de Bojoaria et Alemannia acque Burgundia sieut 
anno superiore in terram Bohemanorum. Egiuli. 

3 ) Barbaras et feras nationes ita perdomuit, ut eas tributarias eíiecerič. 
inter quas fere praecipui šunt : Veletabi, Obotriti, Boěmani, cum iis namque 
conflixit. Eginb. — I Pilař tvrdí, že dle Annal. Meti. a Moissiac. 1. S06 Čech v 
a Morava do poplatnosti francké přišly, f. pag. 29. 



t 


- 182 — 

Mett. (ad 808) a dle Eginliarda nechal se pokřestiti a byl od Karla 
Vel. štědře obdarován, obdržev spolu Panonii, pročež rozbroj na 
Moravě vypukl a Cudun od Frankův odpadl. Karel poslal vojsko 
do Panonie, pohubil kraje tyto, přemohl a donutil ho zase, že se 
mu pokořiti, sebe a vojsko své mu vzdáti musel (803). Křestěn byl 
1. 796. Vypravuje se, že Cudun, vévoda avarský Zauch a vyslanci 
Moravanův 1. 811 k císaři do Cách zašli, aby rozepře jejich roz- 
soudil- Cudun byl područním knížetem Mojmírovým v Moravě pa- 
nonské, jak daleko tato v nepokojném čase s Moravou vyšší spojena 
byla. Frankové dělali tu vždy nepořádky, pročež samé rozepře a 
soudy. Někteří mají Čuduna za Avara. Když byl knížetem Panonie 
a se s knížaty slávskými spojuje, není té nejmenší pochybnosti, že 
Slávem byl. Tehdejší avarský chán slul Zauch. Co kníže panonské 
bojoval s Mojmírem a tento byl ok. 796 knížetem nitranské Moravy, 
Lech již velknížetem ve Velehradě, Svatoslav doby té knížetem v 
Potisí neb Grepidii a Cudun ve Vešprímě. Tu vidíme, která kní- 
žata na konci 8. a na začátku 9. stol. ve Velkomoravě panovali. 

Nástupcem Cudunovým byl mezi 825 — 830 pověstný Privina, 
nikoliv v Moravě nitranské, jak se obyčejně zato má, neb po smrti 
Lechově stal se Mojmír velkoknížetem a dosedl na Velehrad, do 
Nitry dosadil syna svého, Mojmíra mladšího. 

Dle domácího podání měl Mojmír starší čtvero synův, jejichž 
jména jsou: Mojmír, Boso (Bohuslav), Hošo (Ošo, Osev, Josef) a 
Ljudevit 1 ). O Mojmírovi starším platí: „Toho času byl také král 
Slávův s celou rodinou svou v Mohuntíně (in Moguntio) I. 818 
křestěn" 2 ). — „Celé snažení jeho, píše Šafařík, směřovalo k tomu, 
aby zemi své stálého míru a vnitřní posily i vzniku zjednal, zůstá.- 
vaje v přízni s vrchními pány svými Franky," ale neukázal, kdy 
á kterak by byla Morava do poddanství Frankův přišla, a přišla-li, 

*) Jim připisují se hrady Jtiutoyee u Litovle v lese. Třesín zvaném, z 
něhož ještě některé zbytky se spatřují; Bošov, (n yní B u z o v), Hošov, (nyní 
Hósov, u 8 o v) a Mirov (Mojmírov) jsou podnes zachovány. Okolí těchto 
hradův bylo majetkem Velkoknížeeím, nyní jest v rozličných rukou. 

2 ) Cod. dipl. Mor. I. 41. — Též Bernardi Norici Chron. Laureac. praví : 
„Rineharius, apostolus Moravorum (metropolita mor. panon. 810 — 824) baptizat 
omneš iloravos. lilo etiam tempore rex Sclavorum (Mojmír I.) cum tota fami- 
lia sua baptizatus est in Moguntio ao. 818.“ Křest tento musí se za opakované 
křestění dle obřadu latinského uznati. Mogontium (Mohuntín) znamená zde 
Velehrad, nikoliv Mohuř (Mog-uniiacum). 


— 183 — 


jak daleko v něm vězela. Dále píše o něm, že mu vším právem 
připsáno býti musí položení základu k oné veliké a mo- 
hutné říši moravské, která za nástupcův jeho ovšem jen na 
krátký čas slavně se vznesla 1 ). 

Bohužel, musíme říci, že Šafařík prastarou a velikou Moravu 
ani nepoznal a začátek její u konce jejího teprv našel. Nebyly teh- 
dáž věru ty okolnosti takové, aby se v sousedství mocných, žárli- 
vých a závistivých Frankův byla znamenitá říše teprv zakládati 
mohla. Frankové trhali dosti z té, které tu již dávno před nimi 
bylo. Mojmír měl co dělati, aby jen tuto udržel. Ostatně nevěděl 
Šafařík, že pramene dějepisu moravského doby této dva Mojmíry 
vykazují, otce a syna. 


Mojmír II. 

820—848. 

Mojmíra staršího následoval nejstarší syn jeho Mojmír II. 
Léta 814 umřel veliký Karel a jej následoval ve Francii syn jeho 
Ludvík Pobožný (814 — 840). Y Německu panoval od 843 — 876 
Ludvík, příjmím der Deutsche (Ludovicus G-ermanicus). 
To sloužiž za předslov ku článku o Mojmírovi II. 

Eginhard vypravuje k r. 815, že Ludvík Pobožný vyslanstvo 
Slávův, zvláště Moravanův a Bojémův, s dary poslané, v Pader- 
borně velmi vlídně přijal a novou smlouvu s nimi učiniv, mnoho 
let od nich žádných poplatků nežádal, co se nám při lakotě Frankův 
velmi podivné býti zdá, pročež přijímáme za pravdu, že ani před 
tím poplatkův nedávali. Ostatně to při své váze necháme. 

Mojmír II. nebyl tedy Ludvíkovi franckému poplatným a stál 
s ním v přátelské smlouvě. Dle Eginharda přišli mimo jiné také 
vyslanci Moravanův (Marvanorum, Moramorum, Maritano- 
rum) s dary k Ludvíkovi, ve Frankofurtě sněmujícímu. 

Švoj udává o Mojmírovi, že vedl válku s Poláky a Krakov 
jim odebral, ale po uzavřeném míru zase navrátil. O bratřích jeho 
ví se toto: Bošo byl v službě při dvoru císařském. Tu se totiž 
jméno jeho hlásá, později dle vší podobnosti údělným knížetem v 
Nitře a Hošo v Potisí. Ljudevit dostal knížetství v Slavonii. Ze byl 


*) Star. sl. str. 799. 


— 134 — 


bratrem Mojmírovým, udává Pěšina 1 ). Dle Eginharda protivil se 
Ludvíkovi 2 ). Ačkoliv do historie moravské nepatří, uvedeme přece, 
protože bratrem velkoknížete byl, co Šafařík o něm píše, totiž : 
„Ljudevit, veliký župan Cborvatův posavskýcb, nemoha pýchu a 
výtržnosti této (francké) nerody déle snášeti, hleděl prostředků o 
vymožení sebe a lidu svého z nesnesné poroby, pročež skrze vy- 
slanství předložil svou stížnost na sněmu 818, obviňuje vévodu 
Kadolacha z nejzuřivějšího ukrutenství, avšak žaloha jeho, jakožto 
žaloba Sláva, nenalezla u Frankův přijetí a stížnost na Kadolacha vy- 
hlášena za utrhání. Letopisci frančtí viní Ljudevita ze lže a faleše, 
ale jak medle mohou opominouti svědectví nestranného Konstantina 
Porf. ? Již vojnu začínaje Ljudevit ještě míru hledal, jehož mu však 
hrdost Frankův nedopřála. Tak zbaven jsa vší naděje dosažení 
spravedlnosti po dobrém, umínil vydobyti jí sobě mocí a spolčiY se 
se sousedními Vindy, vypověděl Frankům poslušenství (819). Po 
trojím nepodařeném tažení proti němu (820) byl po čtvrté od Fran- 
kův s trojnásobným lidem válečným přepaden, od společníkův pak 
svých Vindův opuštěn (821), viděl sebe přinucena ustoupiti ze Si- 
seku do Srbův (822), odkudž po zavraždění župana, u něhož byl 
pohostinou, tak praví nepřítel Ljudevitův Eginhard, jiných nestran- 
ných svědkův není, pročež o provinění Ljudevitově s jistotou sou- 
diti nelze, — do Dalmat se utekl, kdež jej Ljutomyšl, strýc veli- 
kého župana, nepochybně Frankům zavděčiti se chtěje, 823 o hrdlo 
připravil 3 ). Vojnu proti Ljudevitovi vedl Balderich ; Mojmír nemíchal 
se do ní. Pilař neví nic o usmrcení Ljudevita a píše jen, že byl 
zase k poslušenství přiveden*), co i my za pravdu přijímáme. 

Nyní přikročíme ku Privinovi. Dle slohu historie byl synem 
Cudunovým, jehož mnozí, jak jsme již pravili, za Avara mají, 
mezi nimi i Dobner v pojednání svém o mezech staré Moravy 5 ). 

') Pessiua iu Mart. Mor. I. p. 8fi. 

*) Eginhaid ad ann. 819. 

3 ) Star. sl. str. 667. 

*) Quem Ludovicus Pius infaustu primům Martě, tandem tripliei exercitu 
ťelieius aggressns ad ofíicium cum suis foederatis compulit (S24). Pilař I. p. 29. 

5 ) Spoléhaje se na Dobnera, chybil také Pilař, když napsal: Hodie post 
editam. a Dobnero contra Steplianum Salagium dissertationem de Magnae Mo- 
raviae regno omnino čertům est, ToduDum gente Hunnum fuisse, ac nedum 
inter Slavos, sed ne Slavorum quidem princeps censeri posse. Privina tamen, 
qui in Toduni, seu vivi seu mortui, provinoias trans Yagnm sitas pirca 830 



Tento vsak vězei vzhledem u:i stav a hranice A elkuiaoruvy ve věku 
starším ve velikém omylu, utvořiv hypotési, že teprv ok. s30. až 
to sobě knížata moravská během času země Privinovy (seu a g ni- 
ti on is. seu feuda li jure) přivlastnili, počátek vzala, pročež 
také Čudnna všemožně avarským knížetem Panonie míti chtěl, od- 
poruje tomu, žehy moravská knížata vládu nad Panonii a Moravou 
byli měli. Dle toho lze pochopili, že spisovatelově toho druhu 
potom Přivinu vždy do nitranské Moravy, kam nepatří, strkají, 
čudun byl knížetem panenským (princ eps Panoniae), taktéž 
nástupce jeho Privina a po tomto Koeel. Tento slově také kníže 
blatenské (kniaz b 1 a ten s ki j u Chrabra). Čudun měl již 1.803 
jakési rozmíšky a vojny v Panonii, 1. .sil byl za příčinou neshod 
na stížnosti v Cáchách u císaře Karla, není tedy divu, že také ná- 
stupce jeho v nepokoji s Mojmírem žil. Šafařík píše o Přivinu: 

„Oddílný, k pohanství urputně lpící a záměrům velikého kní- 
žete protivný nitranský Přibina, byl od Mojmíra panství svého 
zbaven a z vlasti vypovězen (830). Možné, ba podobné jest, že 
pletichy markraběte Ratboda, k němuž se Přibina utekl, rovně tím 
vinny jsou.* 

Dinu již, že Privina knížetem nitranským íieby 1. Zde vládl 
toho času Hošo a ne-li již tento, jistotně Rastislav, obyčejně Rastie 
zvaný. Privin a byl knížetem blatenským a jmenovaný Ratbod, k 
němuž se utekl, nástupcem Balderichovým, vrchním krajištníkem 
franckým, sídlo své v Tuluu, hlavním městě pomezí panenského, 
majícím. Spolu byl dozorcem nad Avarií, Karantanií a Furlany. 
Pod ním stáli markrabata Gerold II. v Avaru (poddunajských Ra- 
kousích), Hebavín v Knrantanii, po tomto Abigar a Pabo; Bruno 
v Krajnsku, ve Purlanech a Istrii Eberhard a v Liburnii Salacho, 
z čehož vidíme, že Morava panenská ok. 823 — 830 takřka celá 
ještě pod vládou moravského velkněze Mojmíra stála, a v ní byl 
Privina oddílným knížetem, jehož Mojmír, maje příčinu k tomu, 
z vlasti vypověděl, ustanoviv na místě jeho Ratimíra, s nímž sobě 
historie, nemaje ani pravého náhledu, ani potřebného přehledu co 
do poměrů tehdejších, rady neví, kam by ho umístiti měla. 

Nyní můžeme Šafaříka dále sledovati: „Císař Ludvík, přijav 
jej (Přivinu) na přímluvu dotčeného markraběte svého velmi laskavě, 

sueeessit, Solavieus atque aileo iíaralionsis fuit princeps aquis bnpiismi ahluius, 
Christiana naera Rusoepit.“ I. p. 28. 


186 — 


dal ho pokresli ti v salcburském statku Treismš (Treismauer). Ne- 
dlouho potom týž Přibina, rozkmotřiv se s Ratbodem a Němci, 
utekl spolu se synem svým Kocelem k Bulharům a od těchto k 
Ratiraírovi, oddílnému knížeti panonskému neboli chorvatskému, 
upřevšímu se proti Frankům ok. 831. Po útěku Ratimíra, jak se 
zdá, k Bulharům, nevida nezbytí, přivinul se znova k německému 
markrabovi v Krajně, Palachoví, kterýž jej nejen s Ratbodem, 
nýbrž i s císařem Ludvíkem smířil, tak že mu tento znamenitou 
částku země v dolní Panonii na jezeře blatenském lc obývání a k 
držení odevzdati naporučil (přiměřeně 836). Anobrž i s velikým 
knížetem Mojmírem se udobřil, neboť léta 836 opět knížetstvím 
nitranským vládnul. Tohož léta posvětil arcibiskup Adalram chrám 
v Nitře, v městě Přibinově. Mezi tím, když Přibina celou duší 
mohutným Frankům se odevzdal, pod ochranou jejich v zemi své, 
v zádunajské č. panonské, a přiležícím knížectví nitranském pokojně 
panoval, hrady a chrámy stavěl, — 840 stavěl hrad Mosburk na 
ústí Salv do Blatna; 850 posvětil arcibiskup Luitpram nový chrám 
jeho v Mosburku, — a všemožně Němcům vděčným i povolným 
býti se ukazoval, tak že mu král Ludvík (Germanicus) zemi 
jeho znova 848 v úplné držení a se vším právem daroval, upadl 
velký kníže moravský Mojmír u Frankův v podezření, jakoby z 
područí jejich 3e vyvaditi usiloval. Přibina, nepříznivý vrstevník 
knížete Mojmíra, dosti sice dlouho přečkal smutného pádu soka 
svého, avšak i jej naposledy potkal osud nad to ukrutnější, neboť 
ok. 861 od Moravanův nepochybně v boji s Rasticem byl zabit. “ 

Vyhnanství Privinovo trvalo, jak se čte, devět let a pravda 
jest, že u Ratboda a možná také u Ratimíra a Salacha útočiště 
hledal. Tento Salach nebyl však markrabětem v Karnii, nýbrž v 
Liburnii. I u Bulharův byl Privina, navrátiv se z vyhnanství ok. 
839. Žeby ale byl nitranskou Moravou vládnul, pravda není, poně- 
vadž tam Rastic pánem byl, a co se svěcení chrámu arcibiskupem 
Adalram em dotýče, to neudálo se v městě Privinově, ale v městě 
Privině v Panonii, nikoliv v Nitře. Že se teprva 1. 839 z vyhnan- 
ství navrátil, vychází z toho, že sobě 1. 840 hrad Mosburk na 
Blatně stavěl, tedy na Blatně vládnul, jakož syn jeho Kocel. Dle 
Anon. de convers. Carant. obdržel Privina země Ratimírovy (Rati- 
mari terras). O tomto dí Šafařík: 

„Dotčený knížp Ratimír, odjinud docela neznámý, byl dle 


1S7 


vší podobnosti jeden z ú dělných knížat č. županův v Chorvatsku 
v podkrají Dravv, nikoliv pak panující kníže té země. Nadržoval 
sousedním Bulharům, 827 do Panonie vpadším a částku jí opa- 
novavším, nedlouho potom odtud vypuzeným ale však 829 nové 
vpády do této krajiny činícím." 

K čemu má tato nová hypotése sloužiti P Cudun byl knížetem 
panonským, co pojištění) jest, a Privina nástupcem jeho. L. 830 
byl vyhoštěn a místo jeho obdržel Ratimír. Za devět let byl i tento 
z nařízení Ludvíka Pobožného vypuzen a Privina do země své 
dosazen.} Po něm vládl syn jeho Kocel za času Rasticova, že ale v 
panonské Moravě leží jezero Blatno, tedy nazýval se i Kocel kniaz 
blatenskij 1 ). Tak jest všechno dle historie v pořádku a souhlasu 
beze všech smýšlenek. 

Po smrti císaře Ludvíka Pobožného nastoupil vládu syn jeho 
Ludvík, der Deutsche, co se Němec překládá, přizvaný (848 — 876). 
S tímto nemohl se Mojmír shodnouti a měl s ním již I. 846 válku. 
Následkem této byl Mojmír vlády zbaven a na stolec syn bratra 
jeho Hoša Rastic dosazen pod ročním poplatkem (cum annuo 
tribut o), jak Annal. Prancof. k r. 846 dodávají, co za pravdu 
neuznáváme. Za příčinu vojny teto udává se od mnohých událost, 
že Ludvík čtrnácte vládyk bojémských, o křest žádajících, i s dru- 
žinami jejich přijal a v oktávě Zjevení Páně pokřestiti nechal 8 ). 

O události této rozumuje Šafařík takto: „Podle letopisův 
franckých čtrnácte lechův č. pánův českých (dle pramene bojém- 
s k ý c h), umínivše přijeti víru křesťanskou, vydalo se na konci 844 
do Rezna, kde tehdáž císař Ludvík Němec dvorem byl. Tento při- 
jav je vlídně dne 1. ledna 845 spolu s družinou jejich slavně je 
pokřestiti dal. Nedbalý letopisec ani jmén těchto pánů, ani sídla 
jejich, ani pohnutku ku přijetí křesťanství, ani dalšího osudu jejich 
nám nezaznamenal, pročež nevědomo, zdaliž příklad jejich bratří 
na Moravě, v Korutanech, Ilyrsku a d., díl mnohem dříve, díl ne- 
dávno před tím křesťanství přijavších, čili ráději naléhání a nátisk 

*) Hlavní město panenské Moravy byl od starodávna Yešprím, nedaleko 
jezera blatenského ležící. 

*) Hludovieus quatuordeoim ex ducibus Boěmanorum cum hominlbus 
suis, christianam religionem desiderantes, suscepit efc in octava Tlieophaniae 
baptizari jussit. Annal. JFrancof. ad ann. 845. — Nebyl to snad také ten 
druhý, francký křest ? 


— 188 — 


sousedních Němcův, jmenovitě lcrále Ludvíka samélio k tomu kroku 
je dohnali. To jediné jest velmi podobné, že tito pánové pocházeli 
z jihozápadních koněm české země, z okolí, kdež nyní Chebsko, 
Vunsidly, Yaldsassy, Trišenreuť a Bernov leží, kteréžto krajiny až 
do 11. stol. k Čechám náležely. Neméně jisto jest i to, že obrá- 
cením jejich pohanství v Cechách nepřestalo, nýbrž až do křestu 
Bořivojova, dílem později ještě panovalo. Z toho, že pánové tito, 
přijavše víru křesťanskou, tudíž co podruěníci (vasallové) v ochranu 
císaře se poddali, nebezdůvodně zavírati lze, že tohoto přestoupení 
jejich hlavní příčinou byly nevole a různice, mezi pány českými 
a knížetem jejich vypuklé, jemuž oni snad poddaní a poslušní býti 
nechtěli. Ostatně vážný následek tohoto kroku byl ten, že Čechy 
až d o z ří z en f pražsfeéh o bis k u p s tv í do o kr e au biskup - 
stv í řeznenského potáčeny by ly 1 ). Naděje krále Ludvíka 
otevřití sobě náboženstvím bránu ku panství nad Čechy, splynula 
nicméně na prázno; neboť když 846 po přemožení moravského 
Mojmíra s vojskem svým. přes Čechy, nepochybně proti vůli Čechův 
a snad podvodné záměry v mysli chovaje, domů se navracoval, 
byl zde od těchto na hlavu poražen, vojsko jeho zničeno a sám on 
málem zajat. Takovéto porážky nemohl Ludvík bez pomsty pro- 
minouti, pročež novou těžkou válku proti Čechům zdvihnul, která 
vsak po čtyřletém zuření a krveprolévání slavným vítězstvím ku 
prospěchu Čechův se skončila. Ludvík, zaměstnán jsa jinými prá- 
cemi a stíhán nehodami, odevšad na říši jeho se valícími, musel 
bezděky uvoliti se k zachování předepsaného od Čechův míru a 
výmínek jeb o “'■*). 

Pelcl vypravu je příběh o křestění oněch 14 pánův též, odvo- 
lávaje se na tentýž pramen a praví, že byli křestěni dne 13. ledna 
-846, že poha né p roti těm novým křesťanům se pozdvihli a je z 
Čech ^vyhnali, _ onižto .se k císaři u tekli. Tento, dozvěděv se, co se 
křesťanům stalo, bez meškání do Čech táhl; češi ale při hranicích 
zásek v lesích nadělali a hory válečným lidem osadili, aby Němci 
do Čech vtrhnouti nemohli, také že se s Moravany smluvili, tak 

') Dobuer a jim jistěji zase dle Kosmy, že Úeoliy k arcidiecési niokué- 
ské patřily. Kosmas píše ovšem a dobře : aroliiepíaeopatus moguntinensia, Mo- 
guntium, po lat. místo Velehrad (Mohuntín), nikoliv moguntiacensis, Mogunti- 
acum (Mohuč). 

-) Star. sl. str. 775. 



že od nich pomocí dosáhli. Ač se o našem Hustivicu. praví dále, 
žádné zmínky v kronikách neděje, co by byl v té případnosri činil, 
přece se souditi může, že jakožto nejpřednější a nej mocnější kníže 
české to všecko ustanovil a spořádal. “ Yýše dí, že se z křestění 
těch pánův vidí, že tehdáž ještě mnoho knížat aneb pánův v Čechách 
bylo, oniž svobodni jsouce, pod knížetem pražským nestálí, ač tento 
mezi nimi bezpochyby nejmocnějším byl. Dále praví : „Když se 
Ludvík k Čechám přiblížil a poznal, že nemožno jest přes hory a 
lesy do země vtrhouti, obrátil se na Moravu, kterou krajinu v 
krátkém čase sobě podmanil. Zřídiv tam všecky věci podle své 
libosti, jim nějakého Rastice za knížete a pána ustanovil 1 ). S Mo- 
ravou hotov jsa, táhl 11a Cechy. Cechové, sebravše se, do pole sc 
postavili. Kdo však jejich vůdcem byl, a kde se s císařem vojensky 
setkali, toť kronikáři zaznamenali pominuli. Fuldcnští letopisové 
toliko praví: „Vrátil se císař z Moravy skrze Cechy, kdežto veliké 
těžkosti a přenáramné škody vojsko jeho trpělo' 1 ). Jiný to něco 
zřetelněji vypravuje, řka: „Ludvík, král německý, proti Slávúin 
tažení vojenské učinil, proto však, že se jeho vlastní lid mezi 
sebou bil a jeho nepřátele vítězství obdrželi, přestrašen jsa, ilomú 
se navrátil 3 ). 

Tato poslední pravdivá výpoYěcI musí se za základ historický 
položití, aby se události tyto, jak při tak slabém světle možno, 
dle pravdy oceniti mohly. Velmi chvalitebná věc jest to vlast svou 
nad jiné milovati a oslavovali, nikoliv ale na újmu druhé. Když 
bratři naši Češi tehdejších poměrův politických neznají, mají si 
dáti práci je vyzkoumali a ne beze vší rozvahy veškeré staré pod- 
niky proti znění pramenův Cechům (v starém a pravém smyslu) 

’) Slovům letopisce Fuld. k r. 846: Ubi ordiuaiis et juxta libitum 
cumpasitis rébus eis constituit Rasticeu, — podkládá so vůbec smysl omylný 
Juxta libitum (dle libovůle) bývá vztaliováuo vždy 11 a Ludvíka krále, ale tato 
libovůle musí se potabovati 11 a Moravany, oniž snad místo starého Mojmíra 
mladého Rastice mfti chtěli. Kdyby Ludvík dle libovůle své byl jednal, nebyl 
by jim jistě muže z panující r Moravách dynastie, nýbrž nějakého Němčíka 
neboli syna svého představil. 

2 ) Bohemos autem eodem lbederc iinplicitos adortus, nounisi niagua dif- 
fieultate, nec sine graudi copiaruin suarum jaetura, in Fraueiam revertit. Pilař 
I. p. 31 odvolávaje se na Anual. Bertin, ad auu. 846. 

3 ) Pelcl I: str. 128. — Hludovicus, rex Grerinanorum, adversus Slavos 
profectus, tum intestino suorum confiictu, quam hostinm victoria conterritus. 
reversus est. Annal. Bert. ap. Eckhard. 1. 8. c. 39. 



190 


připisovati, proto že se konečně pravda a následkem toho jejich 
jednostrannost a soběckosť ukáže. Vojna Ludvíka krále nesměřovala 
na Čechy, na něž jistě ani nepomyslil, nýbrž proti Slávům (ad- 
versus Slavos profectus); on také nebyl přemožen udatností 
Čechův, nýbrž svých nepřátel (h o s ti um victoria co nterritu s), 
totiž Slávův (Slavorum). Čeští kronikáři vystupují vždy tak, 
ja k oby prastaré Velkomoravv, s níž jedním tělesem byli, ani na 
světě nebylo bývalo, ačkoliv přece celá boiéihská Slávie v nvněi- 
ších. Čechách k ní vždy patřila a Čech y (kní ž etství pražské) j en 
počasně od ní odloučeny bývaly. Že češi doby této národemjen 
podřízeným byli, vidí se patrně z to ho, že letopiso vé ani jediného 
českého „knížete dle jména neznají, tím l épe ale velkoknížata mo - 
ravská, co spolehIivým_důkazem jest, že nik oliv knížata česká, ani 
Hostivit, třebaf dle Pelcla nejpřednější a nejmocnější kníže české, 
polní výpravu ustanovili a pořádali. Letopisové jmenují knížata 
moravs ká. Lecha, Mo jmíra, Paštice i Ljudevita, Přivin u, Ratimíra 
a j., o knížatech českých, Křezomyslu, Neklánu, Hostivitu a d. 
nevědí nic a jmenují dle historické pravdy jen ty hlavní, řídící a 
s Franky vyjednávající osobnosti, na podřízené ohledu neberouce. 
Morava jest ted y i v dějích těchto hlavou a nikoliv Cechy. Dle 
knížete cení se národ a mluví se o něm. 

Příčinou vojny krále Ludvíka s Mojmírem nebylo pronásle- 
dování pokřestěných pánův, jak Pelcl za to má, nýbrž vypuzení 
pobraničných krajištníků, jimž střežení hranice panonské a karan- 
tanské svěřeno bylo a dosazení tam slávských od Mojmíra 1 ). To 
byla ta historická příčina. 

Ačkolvěk Ludvík Mojmíra nepřipraveného v Moravě překva- 
pil a přemohl, protože ho tento v Bojémii očekával^ a třebať Paš- 
tice za vládce ustanovil, tak mu to nic neprospělo, neb Mojmír 
to byl, jenž ho, Bojémii nazpět táhnoucího zde překvačil a vojsko 
jeho porazil, tak že by i jeho samého namále byl zajal. Před na- 
vracujícím se zase na Moravu, dal se Rastic, bez jeho vědomí po- 
výšený, na útěk k strýci svému Ljudevitovi. Tak jest tomu dle 
historie, ačkolvěk i Švoj to naopak udal, řka, že Rastic již 1. 823, 
když otec jeho Litovit přemožen a o zemi svou připraven byl, k 
Mojmírovi se utekl. Útěk Rasticův před Mojmírem, strýcem svým, 

*) Expulit (Moimarus'1 duces. quibus custodia commissa errat pannonici 
et carantnni litoris. ahjiie ppr snos marram ordinavit. Anon. ap, Kopit. 75. 



— 191 — 


(neb liastic byl synem Hošovým) udál se 1. 856,' jak to historie 
Moravy, v slováckém nářečí^ psaná, vypravuje. Dle toho napsaj 
Pelcl zase jen bájku j když dí : 

„Pražský kníže Hostivit, v Cechách nejmocnější jsa, bezpo- 
chyby také největší počet lidu svého k vojsku českému postavil a 
tudy sobě ostatních menších knížat přívětivost získal, tak že oni 
se pod jeho ochranu poručivše, k němu jakožto mocnějšímu se i 
potom utíkali a zření k němu měli a to tím ochotněji, že on ještě 
jak oni se k pohanskému náboženství přiznával" 1 ). Toho času 
drželi Češi s Moravou. 

Dále píše Pelcl k r. 848, že Češi zamýšleli vpád do říše ně- 
mecké učiniti, císař Ludvík pak, zvěděv se záhy o úmyslu tom, 
vypravil rychle syna svého Ludvíka s vybraným vojskem a dobře 
oděným na ně. Tento uhodiv nenadále na Čechy, potřel je tak, že 
zastavencův mu dáti a poselstvím o pokoj žádati museli 2 ). Císař 
žádal od nich, aby" jemu věrnost a Bohu křesťanství (regi fidem 
et Deo christianitatem) přislíbili, co však Češi učiniti nechtěli, 
pročež vpadlo vojsko německé (849) zase do Čech. Z počátku 
vedlo se Čechům zle, tak že museli poslův k Takulfovi vypraviti 
a zastavence přislíbití 3 ). Tohoto Takulfa vydává Pelcl za jednoho 
z oných pánův bojemských, oniž se v Řezně pokřestiti dali, s čímž 
srozuměni nejsme, majíce ho za franckého vojevůdce. 

O události této mluví také čistě pohanská báseň, Záboj, 
Slavoj a Ludiek nadepsaná 4 ). Ludiek zdá se býti Ludvík, dle 
básně byl ale Ludiek od Záboje mlatem usmrcen, královic Ludvík 
pak nepadl" v boji. Básník tedy, nevěda jména vůdce, napsal známé 
mu jméno královice, udávaje osobu jeho za služebníka králova, 
co se vidí ze. slov: Aj, Ludieče, ty jsi parob nad paroby 
krále! Ty rci ukrutníku svému, že dym jest nám ve- 
lení jeho. Ludiek byl jako Takulf v službě Ludvíkově. 

Dle básně bylo vojsko cizí, neb praví : A prijde cuz 

*) Pelcl I. str. 129. 

*) Boěraos (tedy ne Češi) eruptionem molientes per Hludovicum, lilium 
smím, missa adversns eos expeditione contrivit, legatosque pacis gratia mittere 
et obsides dare coěgit. Annal. Francof. ad ann. 848. 

3 ) Obsides daturos se et impetrata facturos per legatos ad Thaculfum 
directos promittunt. Annal. Fuld. ad ann. 849. 

4 ) Dle prof. Tomka náležejí Záboj a Slavoj do první polovice 8. stol. a 
nejspíše do času od 728 — 748, co se s tehdejšími okolnostmi nesrovnává. 


— 192 — 


úsilno v diedinu a cuzimi slovy zapovídá, tedy bylo ne-? 
slávské, neb se pěje dále, že zapovídá více žen míti mimo jednu, 
že krabuje z hájův vyhání, bohy kácí, posvátné háje (hřbitovy) 
vysekává a d., to vše že poručil král. Škoda, že báseň nižádného 
místního jména, ani hradu, ani lesa, ani řeky, ani bojiště neuvádí 
a pouze vrch modrý a při něm k rannímu slunci les temný 
jmenuje. Dle toho, že básník žádné místnosti v Bojémii blíže určití 
nevěděl, soudíme, že tamním rodákem nebyl. Dle rozmluvy Záboje 
se Slavojem bylo vojsko královské pět dní cesty od nich vzdáleno, 
na toto táhlo dvoje vojsko domácí, jednomu velel Záboj, druhému 
Slavoj, a kdyžto báseň výslovně neudává, byla-li vojska ta česká 
nebo moravská, musíme, abychom žádné straně neukřivdili, dle 
slohu historie za pravé uznati, že jedno moravské a druhé české 
bylo, jen ale v tom smyslu, že díl bývalé Moravy nyní k Čechám 
patří. Slavoj dle básně musí so uznati za v historii času toho po- 
věstného S1 a vitální, jehož Pilař dle Annal. Francof. ad aňn. 
846 Soalajugatum, Viztr ahi ducis Bohemiae filium, 
quem Ludovicus fugere co ui půlit ad re gem Rastisla- 
vům, jmenuje, a o němž Svoj píše: „Radislav nahni hierauf den 
Slavata, einen von Ludwig aus Bohinen vertriebeneu Herzog zu 
Saatz, in seinen Schutz." Šafařík praví zase o něm: „Teprve 857 
spomínají letopisové frančtí, že jeden z pánův a vévod českých, 
Slavitali, snad správněji Slavitěeli, Yitoradův (Viztraehův) syn, od 
vojska bavorského z města svého A r itorazi (civ i tas Viz t radii, 
nyní Weitra č. W cit rach v Rakousích na pomezí čes- 
kém) vypuzen jsa, k mohutnému Rastislavovi na Moravu se utekl, 
načež statky jeho od Němců jinému, před tím od něho ku knížeti 
Cestiborovi problému bratrovi jeho odevzdány byly" 1 ). 

Z této zprávy vidí se, žc panství vitorazké (civ i tas Viz- 
trachi), v dnešních Rakousích ležící, onoho času do Moravy pa- 
třilo a Slavitah č. íálavata knížetem moravským byl a tou osobou, 
kterou báseňSiayoj zove, jest. Pět dní cesty byl vzdálen od hory modré 
(dnešního města Příbram) a Yoitra má tu vzdálenost; (asi 20 mil) 
od Příbram. Od tétéž hory byl Záboj pět dní cesty vzdálen, co na 
okolí dnešního Král. Hradce ukazuje, kde vládykou byl. Co se v 
básni připomenutého oruží (zbraně) pobitých Němců dotýká, to 


') Star. sl. str,_ 776. 


1*IH 

pobrali jim Slávi, Frankové dívali se nu né z loženi*;. Oruží obě- 
tovali bobům. Kdyby to i báseň nebyla vyřkla, že vojska pét dní 
cesty potřebovala, aby Franky v Bojémii ležící a rozkazující, pře- 
kvapila a porazila, tak to již věc sama žádá. že vojska jen ze 
vzdálí přijití musela, neb kde opatrní Frankové tábořili, odtud se 
to stáii nemoklo. Pomoc tato byla jim dána od Rastice, neb Moj- 
mír, jak se za pravé uznatí musí, umřel 1. S48 2 ). Svoj klade chybně 
konec vlády jeho na 842. 

Vítězství toto Slavoje (Slavaty) bylo příčinou, že Ludvík záštím 
proti němu zahořel, které ale teprva 857 zchladiti mohl, co Pelcl 
takto vypravuje: „Léta 857 učinili 2íěmci vpád do Cech a totiž z 
Bavor. Jejich vůdcem byl biskup aichštátský Orgar. Zmocnivše se 
města, Viztrahy řečeného, knížete Slavitaha z něho vyhnali a bratra 
jeho, kterýžto v zemi sorabské u nějakého Cestibora se zdržoval, 
domů zavolavše, jemu to město zase poručili. Neboř on byl jedeu 
z těch 14 knížat, oniž 845 v Řezně křest přijali a od svých pod- 
daných ze země vyhnáui byli. Slavitab, pohanem zůstav, panování 
nad městem Viztrahy místo bratra tehdáž obdržel, nyní pak od 
vojska biskupského přemožen jsa, opět toho knížetství předešlému 
pánu, an křesťanem byl, postoupí ti musel. Viztrahy neležely v ny- 
nější zemi české, ale za horami v té krajině, kde nyní hořejší 
Rakousy, nebo tenkráte Ccši (správně Bojérni č. Boěmani) až právě 
k Dunaji bydleli, a ta krajina též k Čechám (Bojémii) náležela. 
To město nyní docela změněn é Veytrach sluje a v Rakousích leží." 

Biskup Otgar (Otakar) byl s vojskem proto poslán do Moravy, 
aby se zde na Slavoji vymstil za to, žc Franky tak škaredě v 
Bojémii potřel. Pelcl neudává, žc se Slavoj k Rasticovi utekl, jak 
se ukázalo, u něhož by nebyl mohl ochranného útočišcě hledati, 
kdyby u noho zásluh nebyl měl. Byl-li onen Bezjmenee, ze Srbska 
povolaný, bratrem jeho a skutečně jedním z oněch 14 pokřestěných 
pánův, jest otázka, neb Pelcl sám praví, že po vypuzení svém k 
císaři se utekli, co se tudy nesrovnává. Každá liypotése kulhá. 
Dle toho, že byl Záboj knížetem královéhradeckým, patřil kraj 
tento ještě k Moravě (in terra Slávo rum). 

*) Hostes elfeoti superiores oaedendo perscqimti šunt eos usque in castra. 
oeoisorumque soolia in conspectu eorum detrahenies. Pithaean. et Annal. Franc, 
ad ann. 849. 

2 ) iVlluví-li báseň o vpádu Frankiiv 1. 848 — 849. mluvj-li však o tom. jenž 
se i. 8 I í> udál, hylttbv pomoc ovšem ještě od Mojmíra přišla. 



— 194 — 


Skončujíce děje, za Mojmíra II. sběhlé, musíme ještě dodati, 
že s knížaty bulharskými, Mortagonem (815 — 836) a Prisamem 
(836—843) y dobrém přátelství žil. Zde třeba proti Šafaříkovi po- 
jistiti, že Mortagon měl krajinu, zaklinovanou mezi Dunajem, ústím 
Sávy a Dravý (Srjem ě. Francochorion) ; Potisí (východní Uhry) 
od Pešti k Matře a pramenům Tisy patřilo k Moravě, nikoliv k 
Bulharsku, jak Šafařík jistí 1 ). 

Rastislav. 

848—870. 

Rastislav, v dějinách vůbec zkráceně Rastic zvaný, byl velmi 
proslulým a oslaveným velkoknížetem moravským, neb ho kroniky, 
Martina Skota, hildesheimská, helverdenská, šafnaburská a j. již 
1. 856 králem Yelkomoravy nazývají. Pěšina a jiní mají jej za 
syna bratra Mojmírova, Ljudevita, my však uznáváme jej za syna 
Bosova, bratra Ljudevitova a Mojmírova. Ostatně jest pojištěno, 
že Mojmír strýcem jeho byl. Choť jeho, kněžna dalmatinská, zvala 
se Miloslava. 

Nastoupiv vládu, vvnasnažoval se všemožně klesající prastarou 
Yelkomoravu upevniti, tehdější však okolnosti byly na nejvýš ne- 
příznivý tomu. Jedna veliká překážka bylo rozdílné náboženské 
vyznání v národu ; směr a duch národní byl rozdvojen. Jedni drželi 
se pevně zděděné od starodávna liturgie slávské a odporovali ur- 
putně latinské, která se přičiněním bavorského kněžstva vždy více 
a více do Moravy vtírala a mnozí jí za jedině spásonosnou pova- 
žovali a přijímali. Moravané kráčeli tehdáž různými cestami. Mimo 
to naléhali Frankové všemožně na východ, na Velkomoravu, která 
s nimi sousedila, nic menšího nezamyšlevše, leč aby tuto vyvrátili, 
a každého prostředku použivše, aby zmalátněla. Tedy neměl Rastic 
ani dostatečné a úplné podpory v národu, ani na svým podružným 
knížeti v Moravě pnnonskc Privinovi, neb tento držel zjevně s 
Franky. 

Vypuzením těchto z Bojémie Slavojem a Zábojem stal se 
Rastic ovšem úplně samostatným a neodváděl Frankům poplatku. 
Boje se však jich úskoků a vtíravosti, počal v zemi své neobyčejné 
na ten čas pevnosti zakládati a stavětí, jako dle Annal. Fuld. u 


*) Star. ?1. ?tr. 5S2. 



195 


Děvína neb starélio Rastieova města (urbs antiqua Kastici) 
hrad, jehož annalista nevyslov 11011 Rasticovu pevnost a 
všem starým nepodobnou (i neffabilis ítastici munitio 
et omnibus antiquis dissimilis) nazývá a jenž od toho času 
a potom vždy Velehrad se zval. Jméno starého města Děvín 
zaniklo. 

Rastic vstoupil (853) v přátelské svazky s Bulhary, co Svoj 
s odvoláním se na Annal. Bert. (ad ann. 853) potvrzuje. V Bul- 
harech panoval toho času Boris, potom 1. 861 křestěn a Michal 
nazván, pročež se později obyčejně Michal Boris jmenuje. Vládl 
mezi 843 — -885. Na ten čas mluví se též o vojně Bulharův a Slávův 
s Franky. 

Šafařík píše o Rasticoví s velikou uctivosti, řka: „ Výtečný 
tento kníže, dostav se na stolici knížecí, všemi cestami o to usiloval, 
kterakby národu svému utracené samostatnosti vydobyti mohl. Mojmír 
byl králi německému jen podezřelým, Rastic se mu stal v skutku 
nebezpečným. “ Na jiném místě píše: „ Založení samostatné říše 
moravské velikým, při tom však nešťastným Rastislavem (863) od- 
vrátilo aspoň na čas od Cech zbraň podmanivých Němců, přinu- 
cených všecku svou sílu vynaložiti na zastavení nebezpečí národo- 
zhoubným záměrům jejich od dolního Dunaje hrozícího. Není pochyby, 
že převaha vznešeného tohoto panovníka moravského i v sousedních 
Cechách uznána byla, a že tudy Češi s ním onoho času v přízni a 
společenství se nalézali" 1 ). 

Hle, najednou to vyšlo ! Proč pak neuznal Šafařík pravdu 
tuto starou, že Češi hned od nejstarší doby, hned od otce a kněze 
Čecha, od času Kroka, Marobuda, Markomíra, Sama a d. v přízni 
a spolku s Moravany obcovali? Ty pravdu kalící hypotése jeho 
byly docela nepotřebné. Bohužel, že pravdu tuto poznal teprve v 
hasnoucích její červáncích! Nyní v době Rasticově teprva jest do- 
nucen uznati v názvu : Sclavi, qui voeantur Bohemani, také 
Cechy. Nechce-li připustiti, .že těchto tehdáž ještě na světě nebylo, 
musí také dle důslednosti uznati, že v názvech Boji, Celte, Svévi, 
Markomani a d. staří Moravané ukryti jsou. Tito jsou zde od onoho 
času, když první obyvatelstvo šem přišlo, a seděli tu od jak živa. 
nevytlačivše žádného národa a nebyvše od žádného vytlačeni. 

I léta 855 stíhal Jjudvík Rastioe vojnou, vpadnuv s ozbrojenci 

*) Star. fcl. str. 800. 


13 * 


svými do Morav. Dobyv tu mnoho zásek a jakousi ohradu Rasticovu, 
vrátii se bez pořízení nazpět a utrpěl, stíhán od Moravanův až za 
Dunaj, škodu znamenitou 1 ). O tom, že vojsko francké 1. 857 do 
Bojémie (in Boěmos) posláno bylo, města Yiztrahy se zmocnilo a 
Slavatu vyhnalo, mluvilo se již. Bále vypravují letopisové, že dů- 
stojníci Ludvíkovi, hrabata Verinliar a Gundakár, úřadův svých 
zbaveni byvše, k Rasticovi přišli, pak že také Ludvíkův syn, Karlo- 
man, vévoda korutanský, s Rasticem v smlouvu vstoupil, aby proti 
hněvu a pomstě otce svého bezpečnosti našel (861 — 863). Totéž 
učinil druhý syn Ludvíkův, Ludvík mladší, vzbouřiv se (866) proti 
otci svému 2 ). L. 862 smluvil se se svými područními knížaty, Sva- 
toplukem nitranským a Kocelem blatnopanonským, nepochybně na 
přímluvu tehdejšího metropolity moravopanonského Ivana, bratra 
kněžny Miloslavy, slávské bohoslužbě přejícího a v ní vychovaného, 
o povolání slávských učitelů, Cyrila a Metoda, z Carhradu, oniž 
také z jara 1. 863 do Morav došli. Onoho dosadil na olomouckou 
a tohoto na nitranskou stolici biskupskou, aby nesvornosti přítrž 
učinil a staré liturgii všeobecnou platnost zjednal. Účinkování jejich 
jest z církevní historie známo. Tohož roku táhl Ludvík král proti 
němu aby jej s Bulhary, od východu se blížícími a s nim spolče- 
nými, potlačil 3 ). L. 864 donutil prý Ludvík Rastice v jednom městě, 
Dovina zvaném, ku slibu věrnosti, o čemž pochybujeme 4 ). Také 
mluví se o válce Rasticově na rok 866; léta pak 868 vypukla 
zvláště záhubná válka, jak Hinkmár Rem. píše. V této bojovaly 
obě strany bez prospěchu a dle toho, že se 1. 869 dějiště války 
tak rozšířilo, že Bojémi a Srbové do Bavor a Tuřínek vpadli, a 
Svatopluk, syn bratra Rasticova Bogislava (Bohnslava), jak se čte, 
vystoupil tu poprvé na bojiště. 

Když se tedy Rastic s Bojémy a Srby odvážiti mohl do Bavor 
vtrhnouti, nebyl jistě přemožen. O této vojně napsali letopisové 
tuto divnou zprávu: „Sclavi, qui vocantur Bohémi, muli- 
eres inde duxere captivas“ s ). Tehdáž musel Ludvík troje 
vojsko do pole vypravit!, jedno vedl syn jeho Ludvík proti Srbům 

‘) Annal. Fuld. ad ann. 855. 

*) Hincmar. Rem. ap. Pertz I. 455, 459, 473. 

3 ) Annal. Fuld. ad ann. 863. 

*) Annal. Fuld. ap. Pertz. I. 378. 

5 ) Annal. Fraucof. ad ann. 869. 



— i í» T — 

ze Sas a Tuřínek, druhé syn jeho Karluuiau z Bavor proti Svato- 
plukovi a třetí z Frankův a Švábův sestávající, chtěl král osobně 
proti Rasticovi věsti, onemocněl ale a musel ho nejmladšímu synu 
svému Karlovi pod správu dáti. Oba královici vpadli do Morav. 
Karloman z Karantanie, Karel pak z Rakous. Dle pravdivého svě- 
dectví letopisce nepořídili nic, nýbrž byli potřeni 1 ), pročež jsou 
všechno lže, co letopisci fuldenští o prospěchu Frankův přehnaně 
vypravují, jako, že pověstnou pevnost Rasticovu (illam ineffa- 
bilem Rastici munitione m, Y e 1 e hra d), ne ale jen ohraděný 
tábor dobyli a mnoho škody působili, tak že Rastie o pokoj prošiti 
musel 2 ). I Schlotzer dal tu pravdě svědectví těmito slovy: „An 
Naebrichten von diesen Begebenheiten fehlt es nicht, aber sie sind 
áusserst verworren, oft sich widersprechend, und was das Schlimmste 
ist, áusserst parteiisch. Hier stehen Deutsche gegen Slaven, nur 
jene sprechen und prahlen nnd ůberschátzen, sagen gar aus Patrio- 
tismus Unwahrheit und vertuschen "Wahrheit 33 ). A když Ludvík 
od Slávův míru pod jistou výmínkou dosáhnouti hleděl, nebyl za- 
jisté vítězem 4 ). 

Rastie stál tedy ok- 870 11 a nejvyšším stupni slávy své, kojiv 
se nadějí, že krvavě dobytého míru ku svému a národa blahu dále 
užívati bude. Ale člověk míní a diblík francký činí. Co se nepo- 
dařilo Frankům v širém poli, toho hleděli pokoutně pletichami, 
hanebnými prostředky dosáhnouti, zakoupivše sobě u dvora Rasti- 
cova zrádce, opravdivého Jidáše, Aribo jménem. Tento namluvil 
Rasticovi, že Svatopluk sáhá po samovládě a jeho otrávení zamýšlí. 
Není divu, když na tu Rastie Svatopluka zajmouti hleděl, co se 
zase tomuto doneslo s přídavkem, že Rastie jej ze světa zhladiti 
chce, a radilo se mu, aby prchnul. On vzal také skutečně své so- 
koly, jakoby na lov vyjiti chtěl a uprchnul — ku Karlomanovi, 
jenž líčku tuto byl nastrojil. Karloman, se Svatoplukem spojen, 
vrazil na to do Moravy, a tento musel mu slíbiti, tak aspoň musí 
se udání annalisty Fuld. vyložiti, že Moravu jakožto léno od Karlo- 

*) Aut niliil, aut parum uiilitatis egerunt. sed daumum maximum retu- 
leruni. Hincm. Sem. ap. Pertz. I. 4S2. 

2 ) Annal. Fuld. ad ann. 869. 

Schlotzer 2íestor 8. 164. 

4 ) HludoTicus pacem sub quadam conditione apud Yinidos obtinere pro- 
curavit. Hincm. Rem. ap. Pertz I. 482. 



138 — 


mana přijme. Svatoplukovi podařilo se, tak se to obyčejně vypra- 
vuje, strýce svého jati, jehož potom Karlomanovi odevzdal. Tento 
nechal nešťastného Rastice spoutati a poslal ho Ludvíkovi králi do 
Rezna. Král, chťě sobě před světem ruce umyti, představil ho soudu, 
z Frankův, Bavorův a některých u dvora králova meškajících a 
Rasticovi nepříznivých Slávův sestavenému. Stranický soud tento 
odsoudil hanebně zrazeného Rastice, jak to Ludvík očekával, na 
smrť, král však, jehož svědomí se té chvíle trochu ozvalo, zmírnil 
ortel v ten způsob, že Rastice oslepiti a do kláštera sv. Jimrama 
v Režně doživotně zavříti dal, kde prý také umřel, ač nepovědomo, 
kdy a jak. 

Takový smutný konec vzal Rastic, nejvýtečnější a o národ 
svůj nejpečlivější a nejzasloužilejší panovník celého 9. století 1 ). 

Že po Rasticova pádu Karloman do opuštěné a bezbranné říše 
moravské s vojskem vstoupil, francké úřadníky po všech městech 
a hradech usadil a správu země hrabatům Engelšalkovi a Vilémovi 
svěřil, jak Palacký a dle něho jiní udávají, není naprosto průvodné. 
Také se vypravuje, že Ratbold v tajném srozumění s Rasticem 
byl, co se vyzradilo, pročež byl důstojenství svého zbaven. Jak 
známo, byl Ratbod nejvyšším krajištníkera v A varii, Karantanii a 
ve Furlanech, v Tulnu sídlo své maje. Na jeho místo, nikoliv na 
Moravu, přišli hrabata Vilém a Engelšalk, jichž potom Karloman 
sám vyhnal. Ani to se s pravdou nesrovnává, proto že se to pro- 
vést! nedá, že Vilém a Engelšalk podezřelého Svatopluka v Moravě 
jali a spoutaného Karlomanovi vydali, jenž ho na to uvěznil. 

Svoj udal události, Rastice se týkající, opačité, řka, že Ludvík 
král (845) Gestimula (Ilostimila), krále dalmatského, přemohl, pak 
do Moravy vpadl, Rastice porazil a potom pokoj s ním učinil pod 
výmínkou, aby se pokřestiti dal 2 ). Vojny času toho platily, jak 
jsme ukázali, Mojmírovi. Místo co měl Svoj říci, že Rastic za 
krále ustanoven byl, řekl, že přemožen byl. 

Tím skončíme pojednání o Rasticovi s doložením, že Šafařík 
ve velikém omylu byl, klada do panování jeho sestavení veliké 
říše moravské, všem útokům cizincův, jak dí, až do přibytí Maďarův 

*) Anna), .Kuld. — Hincin. Rem. — Regíno a j. Y historii slově: pius, 
devotus, religionis princeps ; u Kristana : institutnr et erector totius oliristiani- 
íati* sen religionis benignus. 

-) Soh^rov I. R. 34. 



— 199 


vzdorující 1 ). Německá historie připisuje zase založení říše této 
Svatoplukovi na rok 884, tedy se vidí, že historici, nenalezše pra- 
vého počátku jejího v době nejstarší, jen neurčitě si počínají a jej 
semotam kladou, protože jí docela zapříti nemohou. Yesměs kladou 
jej do doby, v které Yelkomorava ku pádu svému se schylovala. 

Slavomír (Selagainarus Annal., Zlauimarus u Bočka). 

870—873. 

Hned po zajetí Paštice a odvedení jeho do Řezná musel Svato- 
pluk s Karlomanem zapleten a co domnělý zrádce strýce svého za 
nepřítele národa od Moravanův považován býti, pročež vybrali a 
vyvolili sobě za .velkněze Slavomíra, jenž tím jediným knězem 
(knížetem) jest, jehož jméno se ze všech brněnských knížat ze sta- 
rého věku zachovalo. Že knížetem brněnským byl, vychází z vele- 
cennébo návěstí, jehož Boček ve svém diplomatáři a Yolný ve svém 
místopisu Moravy sdělují. Písmo toto na pražského biskupa Sebíře 
(-f- 1067) chová se v originálu z r. 1062 v archivu kapitoly olo- 
moucké. Dle listu toho nechal Slavomír kostel ss. Petra a Pavla 
v Brně, od velkoknížete Mojmíra vystavěný a nadaný, jenž ale 
později shořel, za času knížete Svatopluka zase z nova vystavěti 2 ). 
Tedy byl Slavomír knížetem brněnským, a Pilař dí o něm : „Mara- 
henses presbyterům quemdam Sclagamarum sivé Slavimirum vel 
invitum regali dignitate ornant“ 3 ). 

Čteme, že Svatopluk s pomocí, od Karlomana obdrženou, 
proti Slavomírovi vojnu vedl. Tak vypravují Palacký a Šafařík, 
avšak sobě na zmatek. Dle onoho měl Karloman v Moravě po 
všech městech a hradech své úředníky, a nejvyšší správu svěřil 
hrabatům Engelšalkovi a Yilémovi, tedy by byl proti sobě samému 
vojnu vedl, podporovav Svatopluka, aby se dobyl vlády celé Moravy. 

*) Star. sl. str. SOI. 

2 ) List tento, jehož Matthaeus, praepositus de Kaylirad, psal, zní takto: 
„Illud etiam, quod Zlava, sacérdos ad eandem ecclesiam clamans testabatur, 
qualiter ecclesia sancti Petři in. Bruna tempore Moimari ducis edificata et do- 
tata, postea incurrente inimico igne combusta, a Zlauimaro tempore Zvatopluk, 
ducis gloriosi, de novo constructa exstiterit, literis mandatum non legi, sed 
tantum modo ex narratione antiquorum hominum auře percipi, quod quidem 
ipse Zlava etiam fatebatur. 

*) Pilař I. p. 25. 



Tu by byl potřeboval pouze úředníky své ze země odvolati a Svato- 
plukovi ji bez vojny odevzdati. Tento stal se potom skutečně vel- 
koknížetem moravským a dle toho, že od Mojmíra II. v Brně za- 
ložený, pak ohněm zašlý a od Slavomíra novovystavěný svatope- 
trský chrám svého času (884) vysvětit] nechal a nadání jeho po- 
tvrdil, vidí se, že Svatopluk a Slavomír v přátelství žili 1 ). 

Slavomír sáhá tedy jistě do historie 'Svatopluka, byv v ne- 
přítomnosti jeho od národa za velkoknížete zvolen. 

Svatopluk. 

873—894. 

Velkokníže Svatopluk, v cizině vůbec králem nazvaný a podnes 
ještě v dobré paměti u Slovákův a Moravanův, vystoupil, jak díno, 
1. 869 poprvé na dějiště veřejné. Vydává se za syna Bohuslava, 
bratra Rastieova. Dle jiných byl synem sestry tohoto, jejíž manželem 
Bohuslav byl. Určití zde nic nemůžeme. 

O Svatoplukovi jest velmi mnoho psáno, my však uvedeme 
zde jen, co Šafařík o něm vypravuje, k čemuž pouze něco dolo- 
žíme. On píše : „Vládobažný synovec Rasticův, Svatopluk, netrpělivě 
nesa poslušenství, jímž přísnému strýci a panovníku povinen byl, 
propůjčil se chytrým Němcům za nástroj pádu svého dobrodince. 
Především s údělnou svou krajinou vydal se pod vrchnost a ochranu 
císařovice Karlomana. Brzo potom strýce svého, chtějícího jej pro 
toto odpadnutí ztrestati, úkladně jal a hlavnímu nepříteli Karlo- 
manovi vydal, kterýž nešťastného stárce, řetězí stiženého do Řezná 
odeslal “*). Při zprávě této odvolává se na Annal. Puld. -ap. Pertz. 
I. 382, ale toto jest německá lež, neb podání domácí mluví o tom 
jiháče, tak jak jsme to svrchu sdělili, že totiž byli oba, Rastic i 
Svatopluk, obelháni, až se tento ku Karlomanovi utekl, a šifial 
tento jej ještě ku horšímu navedl. 

*) Listina sem patřící zní takto: In nemine patris et íilii et spiritus 
sancfci amen. Anno ab incamatione Domini nostri Jesu Christi DCCCLXXXIXII 
eonseerata est kec ecclesia in honorem beatorum Petři et Pauli, principům 
apostolorum Dei, per reverendissimum in Christo patrem Mettiodium, archie- 
piscopum Moravensem, ipso eorumdem festi die dicato, ac prima ejus dos in 
Brně et Luze confirmabatur scripti tenore eoram Zuatoplch, duce glorioso et 
populo illegíbili. Amen in aeternum. 

á ) Star. h 1. str. 802 a d. 



Šafařík píše dále: ,Karluuiau, vstoupiv s vojsitem jo opuštěně 
a bezbranné říše Rastislava, rozsaaiv německé úředníky po všech 
městech a hradech a svěřiv správu země hrabatům Engeišaikovi a 
Tilémovi, navrátil se s poklady Rasticovými radostně domů. Mezi- 
tím i Svatopluk spříznění s nepřátely vlasti a národa brzy trpce 
zakusil. Ustanovení vladaři zemští, znamenavše nepovolnost jeho. 
obávali se zradv, pročež iej jatého a svázaného vydali Karlomanovi. 
Moravané, takovýto nátisk těžce nesouce, pozdvihli se valně, obravše 
sobě za vůdce kněze Slavomíra. ^ alka se chýlila ku prospěchu 
Slávův. Svatopluk, ačkolvěk od soudu za nevinného vyhlášeny, od 
Karlomana dary poctěný a s vojskem německým ku pokoření Mo- 
ravanův vyslaný, nabyl v žaláři času a příležitosti poznati lépe 
své položení uprostřed mezi národem svým a Franky. Srdce jeho 
hořelo žádostí pomsty. Vstoupiv do Moravy, potýkal se jen naoko 
se svými rodáky a brzo na to, srozuměv se s nimi. obrátil zbraň 
svou proti Němcům. Porážka tato byla nesmírná, radost jejích nad 
mnoholetým vítězstvím obrátila se pojednou v hoře a kvílení. - 

Zpráva tato jest velmi neurčitá, se nesrovnávající a sobě od- 
porující. Kde byli usazeni Engelšalk a Vilém '? Morava sestávala 
z vícera krajin. Byli ve velehradské neb dnešní Moravě, neb též 
v nitranské č. slovácké ? Šafařík nevyslovil se, která krajina tou 
údělnou Svatoplukovou, jíž Karlomanovi vydat! měl, byla ? Kam 
poděli se najednou oba krajištníci ? O těch není žádné zmínky. 
Utekli, neb uvrhnul je Slavomír do vězení, neb jaký jiný osud 
potkal je P Karloman dal Svatoplukovi vojsko; proti komu? Měl 
tento pro sebe nebo pro něho vydobývati Moravu? Divno by to 
bylo, žeby byl Karloman Svatoplukovi vojsko dal. aby ji tento 
pro sebe dobýval, kdyžto" ji onen již za svou považoval, maje v 
městech a na hradech své úřednictvo a uad tímto nadřečená hra- 
bata co náměstky své. Ještě divnější by to bylo, žeby byl vojsko 
Svatoplukovi svěřil, aby tento byl Moravu pro Karlomana opanoval 
a tomuto dědictví své dal. Byl-li by se v pádu tomto na Svatopluka 
spoléhal, byl by člověkem na hlavu padlým býval. Že mu vojsko 
nedal, aby Svatopluk s ním pro sebe účinkoval, vidí se z toho, 
že Karloman, jak shledáme hned, později ještě o Moravu vojnu 
vedl. Kde jsou konečně ta mnoholetá vítězství Frankův, o nichž 
Šafařík mluví? 1 ). 

’) Omnis Norieorum lať: ti ti a <Í€í multi* iecn» vii*turii> L-unvKr>ii «í>t Íi» 



202 


Věci ty měly se docela jináče. 

Rastic stál, jak víme, 1. S70 slavný a mocný. Do rukou Karlo- 
manových přišel zradou a úklady, nikoliv vítězstvím Frankův, leč 
by to tito za skvělé vítězství považovali, že se jim rejdy jejich 
zdařily a že se jimi statečného Rastiee zbavili. Vojsko mohlo se 
jen tehdáž Svatoplukovi svěřiti, . když na podezřelého Rastiee táhl, 
aby jej jal, proti Slavomírovi nikterak. Tu máme ty bajky. Kar- 
loman neměl na Moravě žádných úředníkův a náměst- 
kův, Svatopluk nebyl od těchto jat a u Karlomana 
uvězněn, a tento nepoctil ho žádnými dary. Nezkalená 
pravda jest, že když Svatopluk s vojskem ICarlomanovým Rastiee 
přepadl a úkladně jal, Moravané, vedeni knížetem Slavomírem, se 
pozdvihli, aby milovaného pána svého vysvobodili, neb aspoň po- 
mstili. Té doby potřeli úplně vojsko německé, jali a uvěznili do- 
mněle zrádného Svatopluka a konečně jej před soud, ale před 
svůj domácí postavili. Tu se Svatopluk dokonale ospravedlnila 
hanebné úklady Ivarlomanovy a nástroje jeho Ariba vyšly na jevo. 
Pozdě ovšem litoval Svatopluk činu svého a přisahal pomstiti se 
na Karlomanovi a nástrojích jeho, co také, jak shledáme, dle mož- 
nosti provedl. Že annalisté frančtí ďábelský kousek Karlomanův 
zatajují a omlouvají, tomu netřeba se diviti. Podání domácí ho za- 
chovalo a tomu můžeme víru přidati. 

Na to byl nevinný Svatopluk hnedle za velkoknížete přijat, 
a válka proti Němcům započala. Radost nad zdařenou zradou pro- 
měnila se v žalost. Ostatně musíme ještě dodati, že se také čte, 
že Svatopluk na onom zrádném spiknutí ani toho nejmenšího 
účastenství neměl, a že onen od Frankův uplacený nešlechetník 
Rastiee sám do rukou nepřátel jeho vydal, čemu také rádi věříme, 
povážíce, že Svatopluk hned na stolec knížecí dosedl, Slavomír 
dobrovolně důstojenství svého se vzdal, a že celý národ onoho přijal 
a miloval, co dosvědčuje, že docela nevinným nalezen byl. Slovácká 
historie vypravuje, že onen nešlechetník sám Rastiee z hradu Děvína 
vylákal na jisté místo, na němž lotříci jeho schováni byli. Tito 
zmocnili se knížete a odnesli ho. násilím. Nešlechetník vytratil se 
též potom z hradu. — Šafařík pokračuje : 

,, Svatopluk, předvídaje hrozící sobě kruté války, zmocnil se 
přátelským svazkem s Cechy, kníže Bořivoj podal se v ochranu 


lunnírn et lnmentntionem. Annal. Fulrl. ap. Perte. I. 383. 


— 203 


jeho. Král Ludvík již 372, sebrav odevšad vojska svá, poručil synu 
svému Karlomanovi boj vésti se Svatoplukem, než tento zvítěziv 
několikráte nad nepřátely, nejen krajinu svou od nich osvobodil, 
nýbrž 873 sám do země německé vstoupil a Karlomana odevšad 
sklíčil. Král Ludvík, nevěda jiné pomoci a chtěje co nejspíše za- 
staviti nebezpečenství, zavřel mír se Svatoplukem, jak dobře mohl 
(874). Bajky jsou, co Annal. Fuld- na léto 874 o poddanosti a po- 
platnosti Svatoplukově tlachá. Dějepisec českoslúvský měj před očima 
slova Schlotzerova : An Nachrichten von diesen Begebenheiten fehlt 
es nicht, aber diese sind ausserst verworren, oft sich widersprechend 
und, was das Schlimmste ist, ausserst párteiisch. Hier stehen Deutsche 
gegen Slaven, wie Romer gegen die Karthager; nu v jene, die glúck- 
lichen Sieger, sprechen, prahlen und ůhertreiben. sagen gar aus 
Patriotismus Unwahrheit und vertuschen Wahrheit ; altera pars kanu 
nicht gehort werden." 

K výpovědi tohoto spravedlivějšího Němce dodáme ještě jinou, 
která se času toho týká: „Seit 846 fallen die Serbeu, Bohmen, 
Mahrer, Obotriten, lauter wendische Stámme, uber Deutschland her 
und zerreissen es. Die von Ludwig dem Deutschen vriederherge- 
stellten Herzogthůmer konnen ihnen keinen dauerhaften Widerstand 
leisten. Der Tribut, zu dem er Mahrer und Bohmen zwinget (konec 
vlády Rastice), wírd durch neue Streifereien aufgehoben. Der tapfere 
Arnulf sogar raumt, um Rube zu erhalten, dem miihrischen Zvvente- 
bold das erledigte Ilerzogthum (890) ein, und da er dennoch seine 
Hoffnung getáuscht sieht, greiťt er endlich zu dem Mittel derVer- 
zweifiung, die Ungarn (893) zur Bezwingung dieser vrilden W enden 
aufzubieten. Und statt zweier zerstórender Feinde haťte man nun 
dreie, Normánner, Slaven und Ungarn" 1 ). 

1 tento Němec uznává tedy převahu Yelkomoravanův nad 
Němci. Co se tributa, Bojémii a Moravě (869) od nich uloženého, 
dotýká, vypravuje dle lživého letopisce Fuld. k natčenému roku, 
ale Hinkmár Rem. vyznává k tomu roku, že královici žádného neb 
jen malicherného úspěchu docílili a převeliké škody utrpěli. Tomu 
se také dle historického slohu věřiti musí. 

Aby se první léta vlády Svatoplukovy dobře oceniti mohla, 
uvedeme ještě, co Pelcl o něm vykládá, že totiž Němci 1. 872 do 
Cech vpadli, že ale od vojska moravského, Čechům na pomoc při- 

‘) J. G. Eio.hhorn’s Weltgesoh. II. S. 93. 



— 204 


spěvšílio, zatit: vyhnáni byli, nel) tehdější kníže moravský Svatopluk 
se znamenitým vojskem podle Dunaje na horu táhl, kdežto jiné 
vojsko bavorské, jenž také do Cech vtrhnouti mělo, porazil a tudy 
arcibiskupa mohučskélio k tomu přinutil, že se z Čech nazpět obrátiti 
musel. Dále dí, že Cechové, porážkou při Yltavě přestrašení, vy- 
slance k císaři poslali, a tento od nich žádal, aby roční daň, kterou 
jim císař Karel uložil, pořádně odváděli a to, co od padesáti let 
zůstaveno bído, nyní najednou zaplatili a nahradili ; znamenav pak, 
že toho Češi nikoliv učiniti, ani se k té dani zavázaťi nechtějí, tak 
se rozhněval, že ty posly národa českého do vězení uvrci poručil 1 ), 
češi takovou potupu, která se jejich poslům od císaře stala, velmi 
těžko nesouce a se poradivše, na tom zůstali, že se od Němcův 
docela odtrhnou a ráclěji s Moravany sjednotí. Někteří tito vladaři 
a páni čeští k tomu usnesení nepřistoupili, ti totižto, kteří své hrady 
a krajiny při hranicích německých měli a vždy se obáyati museli, 
že od Frankův trýzněni a jímáni budou, protož následujícího roku 
své posly do Forchheimu vyslali, kdežto císaři věrnost a roční daň 
přislíbili. Smýšlím, že to jen ti páni neb jejich syni byli, kteří 845 
v Řezně pokřestěni byvše, skrze vojsko arcibiskupa mohučskélio k 
svým předešlým vladařstvím opět přišli a na ně dosazeni byli. Kníže 
pak pražský při svém prvním úmyslu zůstal a s Moravany se spojití 
umínil -). 

Dle Peleki umřel český Hostivit, předchůdce .Bořivojův, 1. 874, 
dle zdání jiných 857. Dle všeho, co tu Pelcl udal, musí se soudití, 
že již Hostivit s Moravany se spojil. Dle Šafaříka učinil to teprv 
Bořivoj. Avšak ani jedno, ani druhé není pravda, neb jsou to pouhé 
osobní a zdánlivé náhled)' a úsudky, historického základu nemající. 
Pravda jest jen, že Cechy od nejstarší doby s Moravou spojeny 
byly, protože k ní náležely, a jen knížata pražská bývali počasně 
odloučeni, pročež i to jen povídka jest, když Pelcl dále dí: „Bořivoj, 
poradiv se s jinými knížaty, vládykami a staršími, vypravil se do 
Moravy, aby tam s knížetem Svatoplukem v přátelství vešel a 
smlouvu učinil a s ním sjednocený tím snáze Němcům brániti 
se molil.“ 

O Svatoplukovi píše : „Byl teu Svatopluk velmi mocný a chytrý, 

’) Zde odvolává se na Annal. Bertin, k r. 873, kde se čte: Legatos ab il- 
lis, qui Behem dicuntur, cum doio missos, suscipiens, in careerem mísit. 

2 ) Pelcl I. str. 136. 



bojovný a velkomvslnv mocnář, májo v své moci celou Moravu, néco 
uherské krajiny až pořád k řece Vaku. néco Polska, rak že jej i 
králem kronikáři nazývají. Ze pak Franky několikráte bojem porazil, 
tudy pověst o jeho udatnosti a zkušenosti ve válkách se roznesla, 
protož nejen kníže pražský, v Cechách nejpřednější, ale i knížata 
srbská toho Svatopluka za nejvyššího mezi sebou přijali a jemu 
jisté roční daně odváděli, proto aby jich proti násilí Frankův chránil 
a bránil. Svatopluk tedy jako císařem nad Slávy byl.- 

Skutečná pravda jest, že Svatopluk a již všichni předchůdcové 
jeho jako císaři nad Slávy zdejšími a okolními byli, ale u těchto 
nebyl, jako u východních Slávův název car, co jedno jest, v oby- 
čeji, nýbrž velkněz neb dle nynějšího nářečí vel ko kníže. Sva- 
topluk slul doma velknčzem, v cizině králem. 

Z toho, co jsme tu uvedli, vidí se, že Svatopluk při nastoupení 
vlády své veliké opletačky s Franky měl a že Karlomana rak stísnil, 
že tento do veliké nesnáze přišel, a Ludvík král přinucen byl pod 
výmínkami, jaké se mu předložily (modo, quo potuit) mír se 
Svatoplukem uzavřití. Ze vymíuky tyto potěšitelné nebyly, souditi 
lze z toho, že annalisté frančtí, ani prostořečný Hinkmár je nepro- 
jevili a raději u sebe podrželi. Dobner v aunalech svých a Hájek 
udávají k r. 871, že Slávi od poddanosti a poplatnosti Frankův 
úplně svobodní byli a že Ludvíkovi a nástupcům jeho přátely býti 
slíbili. Yymínky.tyto poslal prý, tak vypravují Annal. Francof. k r. 
873 — 874, Svatopluk po nějakém zajatém Bértramu Ludvíkovi. Muselo 
to s Franky škaredě státi. 

Českým dějepiscům, pramálo se o máti svou, starou Moravu 
starajícím, nezdá se známo býti podání slovácké historie, že Svato- 
pluk ty kruté války z pomsty proti Karlomanovi a Ludvíkovi za 
zrazeného a nespravedlivě odsouzeného strýce svého Eastice podniknul 
a vedl. Také se vypravuje, že tento z kláštera vysvobozen byl a 
Ludvík ho vydati musel. Potom prý byl dlouhá léta ještě ve vlasti 

a na. statku svém pode jménem slepý kníže živ. Též dí pověst, 

že v skalném pohřebišti u hradu Litovce v nynějším Třesíně u vsi 
Mladče, míli cesty od Litovle a Loštic, pohřben jest byl. Hrad 
Litovec byl času jeho spojen s Úsovem, jak statek tento podnes 

ještě spojen jest, neb Hošov (Húsov, Usov, něm. Ausee) byl v 

starověku statkem zeměpanským. Pelcl. uvádí listinu, v níž král 
Jan panství a hrad .Usov bratřím Jaroslavovi a Albertovi ze Stern- 



berku v ceně 2300 rnark stříbra v léno dal. co markrabě moravský 
Karel 1. 1334 potvrdil. Potom přišlo panství 1. 1477 na rod Vlašimův, 
mezi 1518 — 1530 na rod Boskovicův a ok. 1600 Lichtenšteinův. 

Toto jsme z podání k životu Svatoplukovu připojiti museli 
proto, že i to dosvědčuje, že nebyl vinen zrady strýce svého, nýbrž 
výhradně lišky německé, na nichž se potom notně pomstil, tak že 
omnis laetitia de multis victoriis conversa est in luč- 
ním et lamě n tati oněm, jak jejich vlastní letopisové psali. 

Pilař klade, jako mnozí jiní, na počátek vlády Svatoplukovy 
založení říše velkomoravské a praví : „Slávi uradili se, aby jako 
Germani (míní Němce) z vícera národův založili Germanii (Německo), 
též spojením vícera slávských republik utvořili říši slávskou, v níž 
by jeden vládu provozoval, pročež následkem dobrovolného sjedno- 
cení vznesli vládu na Svatopluka, jemuž i roční poplatek, jehož po 
ten čas Frankům platiti museli 1 ), pro všeobecné dobro spláceti se 
uvolili. Tak povstala Morava neb Velká 3Iarava (31 a r a h a n i a seu 
Mora via 31 a g na), která telidáž nejmocnějšího krále Svatopluka 
poslouchala. Slávi v 3íoravč, Cechách, Vogtlandč, 3Iišensku, Lužici, 
Bramboru, Pomořanech, v části Polsky, která nyní Slezsko slově, 
pak Slávi horní a dolní Panonie mezi Savou, Dravou a Dunajem, 
ano i Dalmaté — byli dle práva neb dle odvodu ročního poplatku 
poddanými jeho““) Že Pilař vzhledem na základ říše velkomoravské 
ok. 871 hrubě se opozdil, ví čtenář již. Též zachytnul ji od zadního 
místo od předního konce, nevěděv, že Celtica, Suevia, Markomania, 
3Iarahania a Telká 3Torava jména totožná pro říši tuto byla. 

Šafařík píše dále o Svatoplukovi : „Tím způsobem, upevniv 
své panství, hleděl slávy vznešeného strýce svého, ovšem nechvalným 
způsobem na sebe přivedené, moudrým panováním, milováním ná- 
roda a nade všecko přísnou spravedlností dostíhnouti a vinu mladosti 
své ctnostmi skušeného stáří v zapomenutí uvésti. Památka toho 
jména v národu moravském (připojujeme : i slováckém, českém a 
polském) žádnými pohromami nástupných casův vymazána nebyla, 
anobrž trvá u sprostého lidu podnes. Y některých okolích 3íoravv 
trvá přísloví : Svatopluka, hled a ti (tolik co spravedlnost: hledati). 

! ) My však z celého běhu událostí tehdejších víme. že ty od aunalistův 
franckveh často opa kované a láv um ukládané daně na papíře annalistův 
zůstaly a do komory císařské nikdy nepřišly. 

-} Pilař I. je 35. 


— 207 


O něm praví opat Regino: „Vir intcr suos pru dentissi mus 
et ingenio c al lid is s im us.“ Císař, Konstantin Porf., jenž ho 
Sphendoplocus, kníže Veliké Moravy, píše, dí o něm: Fortis t e r- 
ribilisque finitimis populis.“ 

Co se hranic Velkomoravy, jmenovitě za jeho času, dotýká, 
píše Šafařík : „Keni pochyby, že vítězný panovník tento po 
zavření míru s Franky o vnitřní spořádání a zvelebení své říše 
úsilně pečoval, jejíž hranice na východu Toryse a z oné strany 
Tater až za Krakov, snad k řece Stryji, na severu až po Magde- 
burg, na jihu po Dunaj a pohoří Matry dosahovaly, neboť panonská 
Morava tehdáž ještě v držení Kocela, Přibinv syna, stojícího do 880 
pod Karlomanem, potom pak pod Arnulfem korutanským, byla el ). 
A nepatřila také Bojémie, celé nynější Cechy, pod vládu jeho? 
Nelze ani pochybovati o tom, že Bořivoj, kníže pražský, též v pod- 
ručí jeho byl, co i Pelcl uznal, řka, že Bořivoj se Svatoplukem 
spojen byl. I německá historie svědčí, že Cechy Svatoplukovi pa- 
třily, ač bludně a lživě udává, že Arnulf mu je daroval, na co 
Šafařík dí : „Ale však nemohl Arnulf toho nikomu darovati, co ani 
jemu, ani předkům jeho nikdy nenáleželo, nadto pak nemohl země 
české darovati Svatoplukovi, v jehož podruží ona i s knížetem svým 
Bořivojem již od 817 se nalézala, “ pročež, když se o hranicích 
Yelkomoravy mluví, musejí se k ní také Cechy přičísti. 

Na zprávu, že Arnulf Cechy Svatoplukovi daroval, dí Šafařík 
dále : „Celá ta lživá zpráva zakládá se na omylném svědectví ned- 
balého a stranného Regina, z něhož potom ostatní vážili, jmenovitě 
Annal. Mett., Sig. Gemblac., Annal. Saxo a d. Pilnější a svědomi- 
tější dějepisci nic o tom nevědí a jmenovitě letopisec Fuld. zrovna 
opak toho dosvědčuje, právě na r. 895, že Svatopluk již mnohem 
dříve Čechy od spolku (letopisec se nesprávně vyjádřil : a eonsor- 
t i o et potestate) s Němci odtrhnul a k sobě přitáhnul: Omneš 
duces Bohemaniorum — Zventibaldus dux a eonsortio et potestate 
Bojoaricae gentis per vim dudum divellendo detraxerat“ ')• 

Není možná, aby, kdo pravdu jen z polovice připouští, v řeči 
se nezapletl a neurčitě nevyjádřil, jak se to i letopiscům franckým 
stalo, oniž s sebou vždy v odporu jsou. Jen při pravdě jest souzvuk. 
Dávno před Svatoplukem byly nynější Čechy s Moravou spojeny 


*) Star. sl. str. SOS. 
2 ) Star. sl. str. 781. 



Šafařík mýlí se též, řka, že panonská Morava, tehdáž v držení 
Kocela, do 880 pod Karlomanem, potom pod Arnnlfem. stojivšílio, 
byla. Panonská Morava patřila k Yelkomoravě, čemuž již stejné 
jméno z času před Svatoplukem svědčí, jehož by jistě nebyla nabyla, 
kdyby k ní nebyla patřila. Jíž Čudun vzdal se pod ochranu Frankův, 
s nimi souhlasil také Privina, proto však nebyli neodvislí od Mo- 
ravy ani Gudun, ani Privina, ani Ratimír, ani Kocel. I v tom 
mýlí se Šafařík, že zádunajskou Moravu (Panonii) císař Karel III. 
Tlustý, Arnulfův strýc, Svatoplukovi v léno dal, a že smysl tento 
v neavětlých slovech letopisce Fuld. zavřen jest. 

S tou Panonií jest to právě tak, jako s Čechami. Němci 
pravěji o všem, co jim nikdy nepatřilo, čeho se dopíditi nemohli 
a jiní to měli, že jim to velkomyslně darovali. Jejich štědroty naj- 
deme málo příldadův v historii, a jak to pravda nebylo, že Arnulf 
Cechy Svatoplukovi daroval, tak jest to nepravdivé, co Šafařík z 
letopisce Fuld., Dobuera a Schlo tzera dokázati chtěl, že Karel 
Tlustý Panonii Svatoplukovi v léno dal (884). Dobner praví přece, 
že říše tohoto v této straně řekou Dravou, nevšak Savou, jak Sala- 
gius dí, ohraničena byla J ). Co dále na tom, když Šafařík a někteří 
jiní z výroku Annal. Fuld.: v i t u p era v e ran t autem pacem, 
qua con ser vata Panno ni a est, a Hermana Contr., jmenují- 
cího Arnulfa duccm Carantaniae et Panoniae, dovozují, že 
Svatopluk nařčeného léta Panonii nedostal 'i Zřejmo, že Annal. 
Fuld. přesnou pravdu schválně v dvojsmysl zahaluje. Herm. Contr. 
jest příliš pozdním svědkem, ačkoliv se ve zprávě jeho zřejmý od- 
por nenalézá. To na bílední jest, dokládá Šafařík, že Svatopluk 
892 Panonii vládl, která ještě 901 synovi jeho náležela. L. 892 
poslové Arnulťovi, nesmějíce přes Panonii, od Svatopluka zaujatou, 
do Bulhar, zacházeli přes Chorvaty a Slavonii, 901 pak slově 
Panonie jižní částkou říše moravské. Díl Panonie od Lysé hory 
až po řeku Litavu měli Frankové a do této vpadl Svatopluk (883 
884), syny Vilémovice a Engelšalkovicc stíhav, neb tam, v Ra- 
lcousko-Panonii, měli tito své dědičné markrabství, nikoliv ale v 
Uhrách. Ostatní Panonie od Litavy až po Dunaj, též knížetství 
blatenské zvaná, patřila k Moravě, neb když se vypravilo vyslan- 
8 tví do Carhradu o učitele (biskupy) slávské, šlo toto jménem 
Rastice a područních jemu knížat Svatopluka nitranského a Kocela 

’) Dobner, Disscrt, duu, 2-1. p 71, 599. 



209 — 


blatenského. Tedy patřila pauonská Morava Kocelova k Yelkomo- 
ravě. Kdyby nebyl Kocel Slávem a knížetem slávským, spolu o 
novozavedení a rozšíření liturgie slávské zasloužilým, nebyli by 
Slávi památku o něm zachovali, že za času Michala, cara 
řeckého, Boriša, kniaza bulharského, Rastice, kniaza 
moravského, Svatopluka, kniaza nitranského, a Ko- 
cela, kniaza blatenského, vroce odzyzdění všehomíra 
6371 (=863 po Kr.) slávští apoštolově Cyril a Metod do 
Moravy přišli. Udání toto Chrabrovo jest svědectvím, že Morava 
blatnopanonská části říše velkomoravské byla. Co Němci pletou, 
na tom nám nic nezáleží. 

Y zhledem na objem Yelkomoravy píše ještě Šafařík: „Ze 
Malopolska, červená Rus, jižní Slezsko pod Svatoplukem stály, 
přijímá za pravé Ossolinský (Y i a d o m o s t i híst. II. 557 u Lindě 
str. 222). Zdaliž tedy Chorvati a Dalmati pod rukou jeho byli, 
jak se Ossolinskému a jiným zdá, nelze dokázati. Bezjmenný Du- 
klanín jest příliš podezřelý svědek 111 ). Z jakých důvodů? Proč je 
neuvedl ? My souhlasíme úplně s Duklanínem a připojíme ještě, 
že již bratr Mojmíra II. Ljudcvit velkožupaneiu v Chorvatech byl. 
Tyto stály ve spolku s Moravou již od onoho času, když tam po 
pokoření Avarův osadníci chorvatští z říše velkomoravské za velko- 
kněze Sama přišli, neb sám Konst. Porf. praví: „At a Chrobatis, 
qui in Dalmatiam venerunt, pars quaedam secessit et Uvricum 
atque Panoniam occupavit; — habebantque etiam ipsi princi* 
pem supremum, qui ad Chrobatiae tantum principem amicitiae 
ergo legationem mittebat* 2 ), z čehož se vidí, že Panonie již 
od času Samova s Chorvaty v přátelském spojení stála a že 
sobě vyslanstva posílaly. Když také nebyla zde poddanost, tedy 
aspoň sjednocenost, a tu se také nejedná o poddanost, nýbrž 
o onu (de foedere), pročež nejsou slova Šafaříkova: „Bylo-li 
kdy jaké spojení zemí těchto s velkou Moravou, bylo jistě nepevné 
a netrvalé,* průvodná, neb se z Konst. Porf. vidí, že takového 
spojení bylo, a toto dlouho trvalo. Z toho vychází také, kterých 
Chorvatův Ljudevit velkožupanem (přinceps supremus) byl, 
totiž ilyropanonských, o nichž, jak dalece povědomo nám, slávští 
spisovatelé žádné dostatečné zmínky nečiní, pouze Konstantin je i 


H 


’) Star. sl. str. 804, pozn. 46. 

2 ) Const. Porph. de admin. imp. c. 30. 



s knížetem, jakož i přátelské spojení všech Ckot-vatňv s Moravou 
vykázal. — Šafařík dí dále : 

„Uhodně líčí v dotčeném spisu hrabě Ossolinský povstání a 
povahu mocnářství velikého Svatopluka. Počátek prý tohoto svazku 
již se osnoval za Rastislava. Podobný viděli jsme i dříve pod Samem. 
Ustavičné spletky Frankův na podrobení a vyhubení půlnočních 
bratří naplňovaly Slávy strachem, ukrutný osud Avarův až na 
jméno vyhlazených stavil se jim živě před oči. S jiné strany měli 
před sebou obraz říše německé, mohutné svou jednotou. Nechť oni 
třeba sami jak na obecné nebezpečenství, tak i na příhodný ke 
zbavení sebe způsob nedbali a slepí nebyli, Svatopluk jistě času 
svého neprospal. Podmaniti jich sobě nehleděl a dějnějšího ochrance 
nad něj sami sobě žádati nemohli. Každý národ, každý kníže za- 
choval doma svou dosavádní neodvislosť, vůdce slavný postavil se 
v čele. Co někdy skládali císaři, to i oddávali v pokladnici jeho 
na potřebu obecné obrany ; na pozvání jeho sáhali všickni k zbrani. 
On spravoval veřejné záležitosti. Partibus illis dominabatur efc im- 
perabat universae terrae ceu magnificus imperator, praví Kristan.“ 

Tak tomu ovšem bylo, ale hned od počátku, dávno před leto- 
počtem křesťanským, pročež neměl ani Ossolinský pravého náhledu 
do starobylostí Slávův a jmenovitě zde do stavu říše velkomorav- 
ské. I on zachytnul jí na západě, nepoznav celého dne od jejího 
ranního jitra. Svatopluk nebyl tím druhým slavným vůdcem od za- 
čátku, nýbrž druhým od konce Velkomoravy. Ne teprv od časů 
Frankův, Karla Vel., jenž výbojnou úlohu zašlých Římanův pře- 
vzal, hrozilo Moravanům nebezpečí, tito museli se již brániti proti 
Filipovi macedonskému, proti sousedním králům,. ,dáckým a zvláště 
dlouho proti Římanům. Smutné jest to, že dějináři pravé postavení 
Moravy nepoznali spíše, až teprva na sklonku jejím u Svatopluka. 
Morava měla vícero jemu podobných, slavných knížat, jichž jsme, 
jak dalece možno bylo, čtenářovi představili 1 ). 

Tak se ukázalo, že za Svatopluka ku prastaré Moravě patřily: 
červená Rus, Malopolska (Krakov), Slezsko, Lužice, Míšeňsko až 
po Děvín č. Magdeburk nad Karpaty a Krkonošemi, pod těmito 
Bojémie s Čechami až k Dunaji, Morava až k Dunaji, Slovácko 
až k Dunaji, za Hronem ještě Uhry jistě k Sedmihradům _a Alutě 

*) Posud pojal nejlépe věc iuto nebožtík prof. Sembera, připsav základ 
říše velkomoravské aspoň slavnému ilarobudovi ok. narození Kristova. 


- 211 


až po Dunaj, kde Staroniorava s Bulhary hraničilaj pod Dunajem 
panonská č. blatenská Morava, panonská Chorvatie , až Jíl Savě ) 
podsavská Chorvatie, Dalmatie ne-li i původní stará, Morava (Dar- 
danle) č. Bosna a Serbie byly s ní v přátelském spojení. .Tak byla 
složena ta konfoederace velkomoravská za Svatopluka ok. 8 73 , Že 
za jiných casů_ ji náče u spořádána byla, že i Karantanii_ až řepe 
OtišL. (Etsch) a jmoři jaderskému již v době _£ředřímanské Jr a.„po i , vy- 
vrácení vlády Římanův až do odpadu Boruty v sobě zaujímala, .to 
jsme již , ukázali 1 )^ 

Nyní budeme zase v dějepisu o Svatoplukovi pokračovati, o 
němž Šafařík dále vypravuje: „V nynějším Rakousku osobovali 
sobě syni Engelšalkovi a' Vilémovi dědičné markrabství, hledíce 
vypuditi markraběte Ariba, od krále Ludvíka tam postaveného a 
od Svatopluka podporovaného. Svatopluk plenil Rakousko ; 
Arnulf ale chopil se strany dotčených hrabátek. Tím a jinými méně 
zjevnými příčinami vzniklo nedorozumění mezi dosavádními přátely, 
Svatoplukem a Arnulfem (nedávno před tím byl Svatopluk kmotrem 
u Arnulfa, jenž syna svého jemu ke cti nazval Svatoplukem), z 
nedorozumění rozepře a z této vojna. L. 822 vpadli Bulhaři do 
Moravy, spolčeni jsouce s některými many Arnulfovými, při čemž 
Svatoplukovi zrádně o život ukládáno. Tento nemoha vymoci na 
Arnulfovi zapuzení synův Engelšálkových a Vilémových, vypověděl 
mu 883 válku a Panonii (lysohorskou) bez odporu poplenil. Léta 
884, vypraviv se s novým, mnohočetným vojskem, obdržel nad ne- 
přátely přeslavné vítězství. Německých hrabátek částka dostala se 
do zajetí, částka zahynula v řece Rabé. Císař Karel III., příjmím 
Tlustý, strýc Arnulfův, potvrdil Ariba v markrabství, Svatoplukovi 
pak dal zádunajskou Moravu v léno. Tento smysl v nesvětlých 
letopisce Fuld. slovech zavřín jest. Zdaliž tehdáž Kocel ještě při 
živobytí byl, nevědomo, jelikož o něm po 877 nikdež více zmínky 


*) V této říši jeho panovalo venkonoem křesťanství, ovšem z větší části 
při obřadu slávském, neb když uvážíme, že tohož času již také na Islandu vy- 
znáváno bylo, musíme přijmouti, že až do nejsevernějšího kouta Evropy rozší- 
řeno bylo. Odkud mohlo se na Island dostati ‘i Jedině z Norska. Norčané na- 
lezli tam v 9. stol. irské písmo (runy), zvony, kněžstvo a kněžské berle. Kněži 
zvali se tam papae (popi). Co tedy o pozdějším pokřesťování severogermanských 
národů, Sašův, Polabanův, Prusův a j. historie německá vypravuje, bylo pouze 
násilné vnucování obřadu latinského a opětovaného křestu. 


14 * 



212 — 


není 1 ). Arnulf, ač neřád, 885 k míru tomu svolil, anobrž nedlouho 
potom, zamysliv strýce svého s císařství svrhnouti, dávní přátelství 
se Svatoplukem obnovil (890). Zeby tehdáž Svatopluk od Arnulfa 
Čechy darem byl přijal, bajka jest, od nás již na hoře odmrštěná* 2 3 ). 

Vedle udání tohoto postavíme hned Pilařovo, jenž píše: 
„Příčinu k vojně dal sám Karel císař (882), když na místo synův 
Vilémových a Engelšalkových, hrabat na pomezí Dunaje, ustanovil 
Aribona, spojence Svatoplukova, však ale za nedlouho usta- 
vičnými prosbami oněch synův oměkčen, ustanovení své změnil. 
Na to rozhorlený král moravský, v paměti maje urážky od otcův 
těchto synův národu svému učiněné, vpadl s vojskem do Bavor a 
nechal Verinharovi, synu Engeišalkovu, a jemu pokrevnému Vezilovi 
pro utrhačné řeči pravou ruku a jazyk uřezati, poplenil okolí mezi 
zřídlem a výtokem Bjenice a v Panonii též všechnu jejich majet- 
nost ohněm pohubil. Ostatní syny, jejichž jména jsou Mezingor a 
Papo, kteřížto k Arnulfovi, synu Karlomanovu a správci Panonie 
se byli utekli, pronásledoval s velikým vojskem a takovým úspěchem, 
že tito v útěku spásy hledajíce, v řece Babě se utopili. Vojně pak 
potom učinil konec císař Karel 885 uzavřením míru na hoře Lysé (su- 
per Comagno seu Cetio monte), davše mu způsobem lenním 
Panonii, tak že potažmo na tuto krajinu byl manem č. vasalem 
císařovým (ut provínciae hujus causa vasallus imperato- 
ris fieret). Za nedlouho potom dostoupil Arnulf, král germánský, 
na stolec císařský místo Karla Tlustého, jehož šlechta francká s 
trůnu sesadila (887). Aby Arnulf korunu císařskou obdržel, dopo- 
máhal mu vojskem Svatopluk, začež mu právo na Panonii potvrdil, 
aby tak zlobu svou zatajil, kterou za nedlouho ukázal* 2 ). 

Události tyto jsou vesměs pokrouceny a necbronologicky sesta- 
veny, do času pozdějšího, kam nepatřejí, vtěleny. Svatopluk ne- 
podporoval Aribona, jak Šafařík dí, a Aribo nebyl v smlouvě 
(foederatus) s ním, jak zase Pilař udává. Aribo byl oním bez- 
božníkem, jenž zradil Paštice, a Engelšalk, Vilém, Verinhar, Me- 
zingoř a Papo byli těmi lotříky, oniž Aribovi při zločinu jeho po- 
máhali. Protože nebyli potrestáni, jak toho Svatopluk žádal, nýbrž 

1 ) Léta 878 psal knížeti Kocelovi (comiti Cozitli) papež Ján VIII., 
jak známo z Bočkova Cod. dipl. Mor. I. 36. 

-) Star: al. atr. 807 a d. 

3 ) Pilař I. p. 37. 


— 213 — 


od Karlomaaa v Bavořích, kde tento vládnul, a od Arnulfa, knížete 
v Korutanech, ano i od Karla Tlustého, krále v Alemanii, zastá- 
váni, hájeni a úřady poděleni, proto, pravíme, vedl Svatopluk proti 
celé této zrádné a srozuměné rotě válku tak dlouho, až ty ničem- 
níky větším dílem do rukou svých dostal a zahubil, úděl pak jejich, 
v západní Panonii, t. j. v částce Rakous od Lysé hory až po řeku 
Litavu, ne-li ještě větší část dnešních Rakous na poledním pobřeží 
Dunaje obdržel. Že zemi tuto dostal, jest jisto, nikoliv ale blaten- 
skou Panonii, kde Kocel pánem byl. Natčená část Rakous, od níz 
ještě Arnulf dux Panoniae zván byl, dostala se jure elien- 
telari Svatoplukovi, proto mohl onen vždycky pouhý titul kníže 
panonský vésti, jako císař rakouský podnes králem jerusalemským 
se nazývá. Tato Panonie byla mu dána dle Šafaříka od císaře Karla 
III. (882 — 887), my ale pravíme, od císaře Karla II. Lysého, neb tento 
byl od papeže Jana YIII. (874; 875 není dobře) korunován, a jemu 
pomáhal Svatopluk. Proto také hájil papež Jan YIII., chtě Panonii 
tuto arcibiskupství moravskému zachovati, Metoda v dopisích na 
Ludvíka (874) a ku Karlomanovi (875) 1 ). Tuto Panonii potvrdil 
potom také Karel Tlustý (882), i Arnulf, když se císařem stal, ač 
neřád, Svatoplukovi, co se dle Šafaříka na osobném sjezdu (890) 
státi mělo. 

Tak vysvětlujeme my ta nesvětlá slova letopisce Fuld. o udá- 
lostech zde přednesených. Krvavé pronásledování Ariba a rodu 
Engelšalkova a Vilémova Svatoplukem bylo jen pomstou a násled- 
kem zrádného zajetí Rastícova. Vojny tyto udály se mezi 872 — 874. 
Spolu vyjeveno, o které Panonii v letopisícb řeč jest, že se vždy 
západní, lysohorská, nikoliv blatenská míní. Y lysohorské učil Metod 
ok. 870, v této zaváděl místo latinské liturgie slávskou, pročež se. 
arcipryšt salcburský obřadu latinského, Richbald, s hněvem odtud 
vyklidil, a pro tuto byl Metod od bavorských biskupův pronásledován. 

Šafařík končí dějepis o Svatoplukovi takto: „Ale toto přátel- 
tví mezi oběma panovníky, více politickými záměry a ohledy vy- 
učené, nežli upřímné, nemělo stálosti. Již 890 vypukla mezi Svato- 
plukem, samostatnost svou hájícím, a Amulfem císařem, nepochybně 
po svém na trůnu upevnění poddanost celé Moravy od Svatopluka 
požadujícím, nová, nad předešlé krutější válka, kteráž konečně říši 

*) S. Timou. Imag. antiq. Hung. 1. 2. c. 16. — Steph. Salagii de státu 
eecl. Panon. 1. 4. p. 439. 



— 214 — 


moravskou do hrobu uvedla, na německou pak mnohé pohromy a 
neštěstí uvalila. Udatný Svatopluk žehnal Němce z pole, sfle jeho 
nikde oddolati nemohoucí. Tak chytrý Arnulf najal sobě proti 
Slávům Maďary, od 888 v Dácii brojící a od císařův byzantských 
zlořádně proti Bulharům potřebované (889). Že Arnulf Maďary na 
Slávy vvštval, věc jest průvodná. I sám Annal. Fuld. praví : U n- 
guris ad se venientibus. Marné a daremné jest pochybování 
Ludenovo (IV. 248). Bracislava pak, oddílné kníže chorvatské, po- 
táhnul do svého spolku. Bracislav tento, dle některých Kocelův 
syn, již dříve (884) s krajinou svou mezi Dravou a Savou Karlovi* 
Tlustému se poddal. Svatopluk obklíčil Maďary v jakési soutěšce 
byl by je zničil, kdyby ho vpád Arnulfňv od západu a Bracislavův 
od jihu k ustoupení byl nepřinutil. Po hrozném poplenění rovné 
krajiny odtáhli Němci a pomocníci jejich zpátky bez konečného 
přemožení a pokoření Svatoplukova. Arnulf, vztekaje se zlostí, jednal 
s Bulhary, hledě je odvrátiti od přátelství s Moravany. 

Poselství k Bulharům vypraveno teprve po skončeném tažení v 
měsíci září 892, aby- Bulhaři neprodávali Moravanům soli. Patrno 
spolu, jakož ze správy k letu 901, že Svatopluk, drže Panonii, 
pokořen nebyl. V obnovené 893 — 894 vojně císař Arnulf nejen 
žádného nedosáhnul nad Moravany vítězství, ale nadto sám jedva 
záhuby ušel. Toto však bylo poslední léto slavného a vítězného 
panování Svatoplukova. O smrti velikého Svatopluka již za času 
Kosmova báječné pověsti v národu se hlásaly; obecný to los nad- 
obyčejných panovníkův. Podobněž za našich časův se dělo a děje ttl ). 

K tomu připojíme, co zase Pilař o tomto čase píše a totiž, 
že 890 Svatopluk od papeže Formosa dopis obdržel, jímž žádal, 
aby on a Arnulf Itálii od tyranův vysvobodili. Dále vypravuje křest 
Bořivojův, vyhnání a zase přijetí jeho od Čechův, o vojně Árnulfa 
se Svatoplukem (892), z té příčiny povstalé, že tento Arnulfovi, 
blížícímu se k hranicím Panonie, co vasal naproti nešel ; dále že 
se Svatopluk (894) proti Maďarům a Arnulfovi hrdinsky bránil, 
že tohož léta s Bavory pokoj uzavřel a zlatou svobodu obdržel. 
Ostatně udává konec života jeho, řka: „Tak vítězstvími oslavený 
Svatopluk, ostrach nepřátel, podpora Slávův, brzy potom umřel, 
povolav své tři syny, Mojmíra, Svatopluka a Svatoboje, před sebe, 
rozdělil Melkomoravu mezi ně a naporučil, abv nejstarší knížetem 


’) Stnr. sl. str. 805. 


— 215 


i nad drahými byl, k jednotě je následujícím příkladem napomenuv. 
Kechal sobě tri svázané hůlky přinésti a tyto podal jednomu po 
druhém, aby je zlomili, co však žáden nedovedl ; potom, rozvázav 
je, podal každému jednu, kterou každý lehce zlomil, načež pravil : 
Zůstanete-li láskou a svorností sjednoceni, nebudete nikdy přemo- 
ženi od nepřátel vašich, roztrhnete-li se od sebe a nejstaršího po- 
slouchati nebudete, odevzdáte-li se sváru mezi sebou a pýše, pro- 
následujíce sami sebe, věřte, že zahubí vás nepřátelé vaši. Po usta- 
novení tomto usnrl v Pánu, nikoliv na bojišti, ani na poušti mezi 
poustevníky, jak tomu Kosmas, Stránský a j. chtějí, nýbrž na svém 
hradě, ačkoliv se u starých spisovatelův nenalézá, v kterém věku 
zemřel a kde pochován byl ul ). 

Konstantin Porf. mluví též o třech synech Svatoplukových; 
někteří vlastenečtí spisovatelé i Šafařík mají za to, že po něm jen 
dvé synův, Mojmír a Svatopluk, zůstalo. . Hildegard. Gradic. činí 
též zmínku o třech a píše třetího Svatoboh (=Svatoboj). 

Teď úloha naše, uvedená dáta objasniti. Co se týká dopisu 
papeže Formosa, jenž od 890 — 895 vládl, jest známo, že se při 
volbě jeho roztržka (schisma) udála. Formos byl od většiny kněž- 
stva vyvolen, druhá pak strana v Římě mocných hrabat z Tušku- 
lum chtěla Sergia papežem míti, pročež tak zvaní Sergiané For- 
mosa pronásledovali. Aby tento podpory nabyl, zavolal Guidona, 
vévodu spoletského, a korunoval ho za císaře římského. Guido však 
přidržel se Sergianův. Y této úzkosti obrátil se Formos buď dopisem 
buď vyslanstvím na Svatopluka a Amulfa o pomoc. Arnulf odebral 
se bez meškání s vojskem do Říma a dosáhl od papeže korunu 
císařskou. Svatopluk byl též s vojskem tam, pomáhaje papežovi. 

Že nešel Arnulfovi, když se tento k Panonii blížil, jak se na 
vasala slušelo, vstříc, týká se pouze Panonie lysohorské, pročež 
to hrubý blud jest jistiti, že Svatopluk vasalem Arnulfovým vzhledem 
na celou říši velkomoravskou byl. On se však ani vzhledem na 
krajinu lysohorskou za vasala nepokládal, protože ji sobě řádně 
vybojoval a tudy jure belli držel. 

Teď třeba Maďary blíže poznati. Konst. Porfyr. nazývá je 
Turky a praví: „S Turky mezují tyto národy: k západu Frankové, 
k půlnoci Pečenci (Patzinacitae), k polední Yelká Morava neb země 
Svatoplukova (ř, yýipa. rov Sifiívoo/rAóxoo), která nyní od Turkův 


■) Pilař T. p. 88. 



216 — 


pohubena a opanována jest," z čehož se vidí, že- dokonalé zná- 
mosti neměl, kterak ty národy seděli. Na jiném místě praví: „Ně- 
kolik let stíhali Pečenci Turky s vůdcem jejich Arpádem. Přemo- 
žení a prchající Turci hledali země, v níž by se usaditi mohli, a 
vpadli do Velkomoravy, vyhnali obyvatelstvo a zarazili tu sídla 
svá, jichž do dnešního dne držejí." 

Konstantin vládl 912 — 958 a jest tedy svědkem pádu Moravy 
velmi blízkým. Maďaři nevyhnali ovšem obyvatelstvo, poněvadž by 
sami byli museli výživu sobě vydobývat!, ale přemohli je a osadili 
se v středu mezi ním. Jinde dí Konst. : „Při řece Savě leží Sir- 
mium, od Belegradu dva dny cesty vzdálené. Tam jest Velkomo- 
rava ještě nepokřestěna 1 ). Tu vyvrátili Turci, a knížetem jejím 
byl kdysi Svatopluk. Ostatní kraje, nyní od Turkův zaujaté, mají 
jména svá dle řek, tam se prýštících. První jest Temeše (Ts//.-/j<7t>s), 
druhá Tuteš (Tounjs, Aluta?), třetí Maroš (Mrp ncrng), čtvrtá Koros 
(Kptffo?) a pátá Tisa (Tir-Sa). Sousedé Turkův jsou na východě 
Bulhaři a tyto dělí řeka Ister, která také Dunaj slově, na půlnoci 
Pečenci, na západě Frankové, na jihu Chorvaté." Zde udává meze 
Maďarův jináče a lépe, nežli na hoře. Tam měl Yelkomoravu za 
hranici polední, později zase jižně od Maďarův Chorvaty. Z toho 
následuje, že tito k Moravě náleželi. 

Ještě musíme sděliti zprávu jeho toho znění: „Ostatní Ghorvaté 
bydlejí vedle Frankův a zovou se Velochorvati, vlastnímu knížeti 
poddáni jsouce. Nejsou křestěni a zavírají příbuzenství a přátelství 
s Turky" 2 ). 

To jsou některé původní zprávy o Maďařích, národu pro dě- 
jepis Moravy velmi důležitém. Národ tento cizí jest podnes v Uhrách, 
do Slávsťva zaklinován. Co se jeho kmenného původu dotýče, sou- 
díme dle jména jeho Madjar ember (maďarský obr, člověk), 
potom dle okolnosti, že se o Jazygech z Herodota a Plinia ví, že 
byli plémě Medůy, že i Maďaři potomstvo medské jsou, a tu by 
byli soukmenovci Sarmatův, jak tomu v pravdě tak jest 3 ). Huni, 

*) Východní církev považovala totiž křesťany obřadu latinského za ne- 
křestěnce, jako naopak západníci zase křesťany starého obřadu za pohany. 

2 ) Const. Porphyr. c. 13, 30 — 40. 

3 ) Jazygovó jsou podnes v Uhrách, Jaszag se nazývajíce, mluvějí tu 
nejčistější řeč maďarskou a jsou od Maďarův za nejušlechtilejší rod maďarský 
pokládáni. 


Avaři a Bulhaři jsou Mozochunci. Pozůstatky Avarův jsou podnes 
v nitranské stolici, jmenovitě v městě Sobotišči, a řeč jejich jesr 
podstatně od maďarčiny rozdílná. 

Do věku Svatoplukova připádá pokřesrění českého knížete 
Bořivoje. Kosmas udává, že od Metoda, biskupa moravského, léta 
894 křestěn byl. Pelcl položil křest jeho mezi 874 — 880. a Šafařík 
píše o tom takto: „Že Bořivoj od arcibiskupa Metoda přičiněním 
samého Svatopluka obrácen a křestěn byl, o tom všecka, nejstarší 
svědectví jednohlasně vypravují. K víře podobno jest, že se to již 
871 v Moravě neb Čechách sralo, kdežto, jak víme, Bořivoj v těsné 
přátelské svazky s moravským panovníkem vstoupil, aspoň o kněžně 
české, tebdáž za Svatopluka provdané, vším právem, že 
neprodleně svaty křest přijala, doinýšleti se lze. — Mimo shodného 
ujišťování všech domácích pozdějších legend a leropisův, též Poláka 
Dlugoše, o křestění Bořivoje na Moravě skrze arcibiskupa Metoda, 
potvrzuje se ono výslovným svědectvím Kosmasa, který starší pí- 
sebné zprávy o tom před rukami měl a proto také o celé té věci 
jen zběžně se zmínil, řka: Qualiter dux Borzivoj adeptus sit sacra- 
mentum baptizmi, maluimus praetermittere, quam fastidium legen- 
tibus ingerere, quia jam ab aliis scripta legimus. Jen v letopočtu 
Kosmas velice se zmýlil, neboť 894 ani Metod, ani Bořivoj více 
na světě nebyli. Svědectví Kosmasovo tím jest důležitější, poněvadž 
byl nepříznivcem liturgie slávské a jistě o Metodovi byl pomlčel, 
kdyby o věci, za svého času od celého národa za jistou a pravdi- 
vou uznané, byl pochybovati mohl. Aniž pak kde v německých 
letopisích a legendách se praví, žebv Bořivoj od německého mis- 
sionáře byl křestěn, čehož by, mním, chlubiví Němci byli zazna- 
menati neobmeškali. Yelmi tedy nedůvodné jsou o křestu Bořivoje 
v Moravě přednešené pochybnosti od Dobrovského a jinde. Mlčením 
cizincův nelze poraziti výslovných svědectví spisovatelův domácích. 
Že všecko, co legendy vypravují, na př. o zneuctění Bořivoje u 
stolu Svatoplukova, zbouření Čechův a vyhnání knížete a d., s 
pravdou neobstojí, rádi připouštíme. Hlavní věc jest obrácení a 
křest, všecko ostatní jsou vedlejší přívěsky a přílepky. — Souvěký 
přípisek rkp. olomouckého z 12. stol. zní takto: Consecrarunt 
hi sancti viri (Cyril a Metod) etiam capellam b. Clemen- 
tis in confiniis Moraviae. Y litomyšlecké listině 1418 sečte: 
Sanct Clements-Kirche, die die erste ist im Behmen- 



laudt, geweinet toq heiligen Cyrilic et Methodio (Bo- 
ček). Dle pozdějšího Bočkova udání v starém directorium biskup- 
ského chrámu litomvšleckého výslovně stojí poznamenáno, že ostatky 
sv. Klementa v dotčené kaple spočívaly, byvše od sv. Cyrila před 
zavezením do Říma v ní uloženy. “ Sem připojíme ještě, co Šafařík 
výše napsal : 

„První křesťanští chrámové v Cechách byli jménu sv. Klementa 
zasvěceni; vědomoť pak jest, že Konstantin a Metod nejhorlivější 
ctitelé dotčeného Svatého byli, jehož ostatky oni z Chersonu do 
Moravy, odtud pak do Říma přinesli. Tak na př. kaple sv. Klementa 
v Litomyšli, o nichž teď z nově odkrytých pramenův vědomo, že 
ji ss. Konstantin a Metod posvětili, a že v ní tělo sv. Klementa 
na čas bylo uloženo; tak chrám u sv. Klementa v Levém Hradci, 
knížecím sídle na levém břehu Vltavy, nejstarší chrám v knížetství 
přažském; tak třetí chrám, rovněž jménem sv. Klementa vyznačený, 
na Vyšehradě. “ 

K tomu musíme ještě jinou zprávu vzhledem na křest Boři- 
vojův připojiti. Tato vypravuje, že Svatopluk, král moravský, chtěl 
1. 894 s Arnulfem, švakrem svým, vojnu začíti, do Velehradu, 
kde královská a biskupská stolice byla, povolá/ mnohá knížata, mezi 
nimiž také Bořivoj byl. Tu připravil jim veliký hod. Při této pří- 
ležitosti byl od sv. Cyrila pokřestěn Bořivoj a 30, dle jiných 50 
služebníkův jeho- Po několika dnech, rozžehnav se s králem a kní- 
žaty? přijal od biskupa požehnání a též jednoho zbožného kněze, 
Pavel Kaich jménem, s sebou do Čech na červený Hrádek, nyní 
Králové Hradec zvaný, vzal. Zde dal kníže kostel na jméno sv. 
Klementa, vystavěti, v němž kněz Kaich první mši sv. v Čechách 
sloužil. Chrám tento stojí dosaváde. 

Pelcl cituje z diplomu: Levigradec, ubi ch r is ti an i tas 
coepit, a praví, že na Levém Hradci nejprvnější chrám křesťanský 
vystavěn byl, nikoliv ale v Králové Hradci neb Litomyšli, jak tomu 
někteří chtějí. Položení jeho udává jako Šafařík na levém břehu 
Vltavy a připojuje, že tam dle Kosmy 1. 985 sv. Vojtěch za bis- 
kupa pražského zvolen byl*). 

Nejprvnější chrámy svatoklementské v Čechách byly tedy: v 
Litomyšli, v Král. Hradci, na Levém Hradci a Vyšehradě. Který 
musí se za nejstarší uznali ? Dle výslovného svědectví lytomyšlec- 


! ) Pelcl I. str. 141. 



219 — 


kého a olomouckého stál nejstarší chrám v zemi. nyní české zvané, 
v Litomyšli, protože město toto s okolím k diecési Cyrilově, jenž 
biskupem v Olomouci byl, patřilo 1 ), po tomto nepochybně na Čer- 
veném Hrádku, pak na Levém Hradci. Vezmeme-li to ostře, nebyl 
Bořivoj knížetem Čechův, nýbrž za stara tak zvaných Slávův v 
Bojémii, a Češi byli mu podřízení, neb již Hostivit, otec Bořivojův, 
vypudil panující rodinu českou z knížetství pražského. Dynastii 
tuto, jmenovitě Stojmíra, chtěli Češi opět na stolec pražský dosa- 
dit-í onoho času, když se Bořivoj pokřestiti dal, ačkoliv se to již 
nepodařilo. 

Uvážíme-li, že v kaplici litomyšlecké ostatky sv. Klementa 
odpočívaly dříve, nežli do Říma odneseny byly, nalezneme dobu, 
kdy se světila a kdy tedy i Bořivoj pokřestěn býti musel. Ha konci 
vlády papeže Mikuláše museli Cyril a Metod do Říma se dostavili. 
Mikuláš vládl 858 — 867, nástupcem jeho byl Adrian (867 — 872) a 
tento soudil Cyrila a Metoda, tedy asi 1. 867. Kaplice na pomezí 
moravském byla tedy jistotně 1. 866 vysvěcena, a toho času také 
Bořivoj křestěn, pročež chybil Kosmas a všichni, oniž za ním krá- 
čejí a jeho pokřestění na 894 kladou. Možná, že některý opisovatel 
Kosmy a nikoliv tento chybu tu udělal. Ostatně jest rozšiřování 
křesťanství v Cechách od křestu Bořivojova rozdílné. 

Žeby se křest jeho při svadbě Svatoplukově se sestrou Boři- 
vojovou byl přihodil, jak se Šafařík z výpovědi letopisce Fuld. : 
„Sclavi Marahenses nuptias fa.ciunt, ducentes eujus- 
dam ducis filiam de Bohemanis," domnívá, není průvodně, 
neb natčený annalista znal Svatopluka i Bořivoje dle jména a byl 
by v pádu tom jistě napsal, že onen sestru Bořivojovu, jehož 
Borivej píše, za manželku pojal. Pak jest historicky pojištěno, že 
Svatopluk sestru císaře Arnulfa, dceru krále Karlomana, za man- 
želku měl. I české kroniky vypravují, že Svatopluk, chtě vojnu s 
císařem Arnulfem, švakrem svým, začíti, povolal k sobě do 
Velehradu mnohá knížata, a přistrojil jim slavné hody. Ze Arnulf 
švakrem Svatoplukovým byl, o tom se čte, žeby ale byl Bořivoj 

l ) Cestu jelio k Litomyšli lze dle nízkých, krubo z kamene vykřesaných 
a jemu vůbec připisovaných křížů stopovati, z Olomouce ířaklem, Doubravicemi 
^Moravičanami, Jaroměřicemi, Kornicemi a Trnávkou, poněvadž se u všech 
jmenovaných osad takové kříže nalézají. Byla to snad jeho co nového biskupa 
první pastýřká cesta a. to několik let před Kaichem směrem tímto. 



— 220 — 


švakrem jeho, o tom není nikde zmínky až na čas Palaekého a 
Šafaříkův 1 ). 

Rok 871 není z té příčiny příhodným pro křest Bořivojův, 
proto že roku toho Slavomír velkoknížetem moravským byl. Rok 
894 uznal sám Šafařík za velmi pochybený, nezbývá tedy nic jiného, 
leč 866 za rok křestu Bořivojova přijmouti. Času toho nastoupil 
také Svatopluk vládu co spolukníže Rastieúv. Tu když přišel ku 
dvoru Bořivoj, aby panovníkům holdoval, byla nejlepší příležitost 
jeho ku přijetí kristověry nakloniti 2 ). 

Nyní ještě něco o podání, jehož Kosmas, Stránský a j. sdělují, 
že Svatopluk co řeholuík mezi mnichy na hoře Zobora umřel. 
Pilař, odvolávaje se na Annal. Francof. a Hermana Contr. k r. 
S99, vypravuje zase, že tu míněn Svatoplukův syn tohož jména, a 
tento že mezi poustevníky u hory Zoboru při Yahu žil. Sklíčen 
od nepřátel, odřekl se vlády a odešel mezi řeholníky, mezi nimiž 
život svůj dokonal. Z toho pošla prý natčená bájka, kterou Kosmas 
a jiní, nemajíce žádného důvodu pro sebe, staršímu Svatoplukovi, 
jenž na konci života svého hav řeholnický na se oblekl, připsali 3 ). 

O Svatoplukovi starším to jistotně pravda není, že ale Svato- 
pluk mladší v neštěstí svém, jak se ukáže, u řeholníkův na hoře 
zoborské útulku hledati a život svůj dokonati mohl, jest pravdě 
podobno. Z podání těchto se vidí, že oba Svatoplukové, otec i 
syn, v chrámě na řečené hoře pochováni jsou byli. Na tom nedá 
se pochybovati. Jméno Zobor (Oco-bor, Otcův-bor) svědčí samo 
sebou, že na hoře této posvátný bor č. var (ovarované místo, zá- 
pověď) již v předkřesťanském věku, potom v klášter řádu sv. Be- 
nedikta a svatyni Rodičky Boží (v Lavru) proměněný, stál. Co se 
udání Kosinová týká, že Svatopluk, oblečen v hav řeholnický (cu- 
culum monasticum índuisse) život svůj dokonal, jest prav- 
divé, ale jen v tom smyslu, jak se to často i jinde stávalo, že se. 
panovníci na smrtelném loži do hávu mniškého obléci dali, v tomto 
skonali a pochováni bývali. 

Pilař praví, že stáří Svatoplukovo při smrti jeho neví, čte 

‘) Palacký. Dějiny nár. česk. I. atr. 132. 

9 Dle pověsti byl křestěn v chrámě av. Yita ve Yelehradě. Z chrámu 
tohoto lze podnes v Starém Městě (antiqua civitas Raatici) u ITh. Hra- 
diště základy viděti. 

3 ) Pilař I. p. 41. 



se ale, že byl 64 let starý a 2ti let panoval. Když rok smrti jeho 
jest 894, jest rok nastoupení vlády jeho 566, právě ta doba, v 
které křestěn byl Bořivoj. Bylo mu již 36 let. když od strýce svého, 
rozumí se, s přivolením knížat za spoluvládce přijat byl, co se ne- 
pochybně slavnostným způsobem stalo, pročež to valné shromáž- 
dění knížat na Velehradě a slavné hodování, při které příležitosti 
Bořivoj, nepochybně jediný nekřesťan mezi nimi. křestu sv. došel. 
Velkoknížetství nebylo dědičné, jak toho příkladův máme, a závi- 
selo od svobodné volby knížat celé Velkomoravy, ačkolvěk se pří 
volbě této vždy ohled na panující již a osvědčenou rodinu více 
méně, když také ne vždy, brával. Podobný sněm svolal bezpoehyby 
Svatopluk také 1. 894, aby syn jeho Mojmír za nástupce volen a 
přijat byl. Sněm tento přijal Kosmas mylně za dobu křestu 
Bořivojova. 

Že Svatopluk nad Polskou panoval, dosvědčuje Nestor'). 

Úsudek cara řeckého Lva VI., Mudrce, o Slávech. 

Tento panoval mezi 886- — 911 a vydal následující pochvalné 
svědectví o Slávech : „Národy Slávův bývali vždy pohostinství nad 
míru milovní (h o s pi t a 1 i ta t i s, n es c i o qu o m o d o dicam, supra 
modům studiosissimi), jehož zanedbání ještě nyní za hřích 
pokládají a je v tétéž míře, jako za starodávna provozují. K po- 
cestným, k ním přišlým, chovali se vždy dobrotivě a milosrdně, 
přijímavše je laskavě, poskytovavše jim přístřeší a vždy s nimi bez 
ublížení a křivdění zacházivše. Jeden po druhém provázejí je z 
místa na místo, aby bezpeční, chráněni a potřebnou potravou opa- 
třeni byli, svěřovavše je jeden druhému. Stala-li se pocestnému z 
nedbalosti toho, jemuž svěřen byl, nějaká křivda, hned mu ten, 
jenž mu ho svěřil, vojnu vypověděl, maje za to, že cizince pomstiti 
vyšší jest snad zachování sousedské lásky. Od jakživa považovali 
též za slušné ve válce zajatých nikdy doživotně, jak to jiní náro- 
dové činili, v nevolnictví držeti, nýbrž ponechávali trvání zajetí 
takřka na vůli zajatého, určivše mu služebnost’ pouze na nějaký 
čas. Po vypršení jeho mohl každý, chtěl-li, vrátiti se ku svým, při 
čemž mu vždy slušná mzda na rozchodnou se vyplatila; chtěl-li 

') Srjatopluk že bježa v Ljachy; — pribježa n pustinjn mežju Ljachy 
a Cze chy. Izd. Timsfe. str. 102, 124. 



však zústati u nicli, mohl to též, ale jako svobodný a přítel jejich 
učiniti. Ženy jejich zachovávají čistotu v největší míre; mnohé po- 
kládají smrť chotě svého za svou vlastní a berou sobě samy život, 
v ovdovělosti žiti nechtíce. Na střídmosti nechávají sobě mnoho 
záležeti, nestojíce o panské živobytí a lahůdky pokrmné, aniž o to, 
aby peněz nabyli; o věc takovou nedávají sobě žádné práce 141 ). 

Mojmír III. 

894 — 907 . 

Nyní přistoupíme ku vládě nešťastných synův Svatoplukových 
a ku konci velříše moravské, držíce se zpráv Konstantina Porf., 
co svědka nejbližšího, a Hildegarda hradišťského, svědka domácího, 
ač ovšem pozdějšího. Dle těchto zanechal Svatopluk, jak ostatně 
již řečeno, tré synův, Mojmíra, Svatopluka a Svatoboje. Nejstarší, 
Mojmír, následoval otce ve velkoknížecí důstojnosti, maje Moravu, 
Čechy, Srbsko, Slezsko a vrchní .vládu nad Polskou. Bratři jeho 
byli mu podřízení. Svatoplukův úděl bylo Nitransko neb krajina 
považská v severních Uhrách až k Sedmihradům po řeku Temešu, 
Svatoboj měl úděl panonský, polední Uhry od Štýrska až k Alutě 
se sídelním městem Vešprímem. Svatopluk sídlil v Nitře a Mojmír 
ve Velehradě. 

Úhlavním nepřítelem říše moravské byl, jak již známo, císař 
Arnulf, nástrojové jeho, jimiž.jí podkopával, byli zlořádný Vichink, 
biskup bavoroposavský") a známý nešlechetník Aribo ;f ). Druhým 
nepřítelem byli Maďaři, o nichž Thurocz pravdivě dí, že je Mojmír 
jakožto rolnické osadníky do země své přijal a jim kraj země dle 
řek Aluty, Maroše a Temeše vykázal 4 ), z čehož zřejmo, že i Ma • 
ďaři byli dobrovolně co osadníci přijati, nechť již k službě vojenské, 
neb k obdělávání polností, jako spíše Sarmaté (Metanastae), Groti, 
Huni, Avaři, ano ještě i Kumani. Němci byli co kušatýři již př. 
Kr. do germánské Svévie přijati. Bájkavá historie vše to ale jináče 
obrátila. 

’) Leonis imp. Tactica 1. 102 a d. 

*) Tohoto bavorského Yichinka matou historici s Vichrném, biskupem 
nitranským a po Metodovi arcibiskupem moravským (.903 — 914), jenž pád říše 
moravské přečkal. Viz staromoravské církevní děje str. 90. 

*) Annal. Fuld. ap. Pertz. I. 419, 

*) Thurocz. Cliron. II. c. 3. 


228 — 


Třetím nepřítelem Moravanův byli jejich vlastní sourodáci, 
totiž Čechové, a tito uvalili na ceLé západní Slávstvo pohromu ne- 
zhojitelnou. Jakmile skonal Svatopluk starý, odtrhly se Cechy od 
Moravy, spojivše se s franckým Arnulfem. To zavinil Bořivoj před 
smrtí svou 1 ). K dovršení nesnází těchto venkovních přiloučila se 
ještě nesvornost bratří, podněcována nástrojemi Arnulfovými. 

Zůstaňme při odpadu Čechův, jehož Šafařík na léto 896 klade, 
státi. O něm píše Pelcl takto: „Knížata česká znamenavše, že v 
Moravě veliké různice mezi syny Svatoplukovými vznikly a že 
krajiny mezi sebou rozdělivše, již se o hranice a jiné podíly hádají 
a lid válečný jeden proti druhému sbírají, tudy soudili, že od nich 
mnoho dobrého k očekávání nemají. Sbromáždivše se tedy u kní- 
žete pražského Spitihněva, s ním se radili, zdaližby pro zemi českou 
prospěšněji nebylo, kdyby se od Moravy odtrhli a rádějí se opět 
s císařem smířili. Po dlouhém rokování na tom se usnesli, aby se 
Spitihněv a bratr jeho Vratislav s jinými knížaty a pány českými 
do říše vypravili. Nedlouho potom, dozvěděvše se, že císař Arnulf 
do Řezná měsíce července přijde a v tom městě sněm obecný držeti 
bude, hned se též na cestu dali, aby se tam také na ten čas do- 
stali. Kronikář tehdější praví, že všecka knížata české země, mezi 
nimiž Spitihněv a Vratislav nejpřednější byli, ku králi přijeli 2 ). Tu 
se tedy ti Češi před císaře postavili a jej o to žádali, aby jich pod 
ochranu svou a celé říše opět přijal, přislibujíce, že tu roční daň 
raději jemu, nežli Moravanům odváděti chtěji. Císař ta knížata 
velmi přívětivě přijav, každému z nich ruky podal, s nimi se přá- 
telsky smířil a je zase pod ochranu říše vděčně přijal. A tak v 
Řezně ještě za několik dní ti Češi pobyvše, s císařem se rozžehnali 
a s veselím se domů navrátili 23 ). 

Čin tento od Čechův spáchaný jest černou skvrnou v historii 
Slávstva a Čechův zvláště. Ty nechť soudí Libuše sama, o níž stará 
báseň pěje: Toť Libuše, Čechův česť a chlouba. Tato 
soudí takto : 

„Nechvalno nám v Němcích iskati pravdu ; 
u nás pravda po zákonu svatu, 

‘) Analeet. Yindob. I. p. 527. 

2) Ibi de Slavonia duces omneš Baemaniorum, ijuorum primores erant 
Spitignevo et Yratizla, ad regem venevunt. Analeet. Yindob. I. p. 527. 

*) Pelcl I. str. 147. 



224 — 


juže prinesechu otci naši 
v sieže žírné vlasti přes tři řeky.* 

Nechvaluo to v pravdě pro národ český, že zaprodal sebe a 
západní Slávstvo. .Odtržení Čechův od Moravy klade Pelcl, jako 
Šafařík na 1. 895, a my soudíme, jako mnozí jiní, že toho ještě 
Bořivoj původcem byl. V životě jeho musel rok 894 něčím význam- 
ným se státi, protože Kosmas křest jeho na rok tento klade. Ne- 
přihodilo-li se natčené odtrhnutí za živobytí jeho, tedy událo se 
při nastoupení vlády syna jeho Spitihněva, neb Kosmas připisuje 
mu dva syny, tohoto a Vratislava, o nichž se při onom vyslanství 
zmínka činí. 

Nad tím vedl Mojmír III. vyslanstvem stížnost u císaře, že 
odpadlíky od něho přijímá, k čemuž Šafařík dle pravdy připojuje: 
Mínil nepochybně Cechy a lužické Srby 1 ). Nepořídiv 
ničehož, vpadl do Čech, a vojnu tuto popisuje Pelcl takto: 

„Mezitím Moravané velmi hořce to nesli, že se Češi od nich 
odrazili a opět k říši německé připojili. Usilovali se nad nimi z 
té příčiny pomstiti a protož sebravše se, nepřátelské vpády do 
české země činívali a ji hubili (897). Že jim Češi odpírali, o tom 
se pochybovati nemůže. Když ale jich moci oddolati nemohli a 
začasté od nich poraženi bývali, museli císaře za to žádati, aby jim 
proti těm nepřátelům pomočen byl. — Kronikář, který nám o té 
věci zprávu dává, takto ji vypisuje, řka: Stalo se toho času, když 
císař Arnulf v městě Eezně přebýval, že knížata země české do 
toho města přijeli, kteřížto před císaře předstoupivše, jemu veliké 
dary na zlatě a stříbře přinesli a odevzdali. I přednesli mu žádosť 
svou a celého národa českého, aby jim totiž proti Moravanům na 
pomoc přispěti ráčil, jemu předpokládajíce, kterak od nich začasté 
převeliké škody trpějí a poražení bývají 3 ). A tak češi po krátkém 
čase odpuštění vzavše a též od něho všelikými dary potěšeni byvše, 
vesele se opět do své vlasti navrátili (laetabundos donoque 
honorát os). A tak ti poslové, že věci své k dobrému české země 
vyřídili, s veselím od knížete Spitihněva přivítáni byli.* 

Ti poslové museli býti z Přelouče, když se radovali nad tím 
nad čím se celé Slávstvo podnes rmoutí a zaéež se stydí. Nepo- 

l ) Star. sl. str. 806, pozn. 58. 

*0 Contra eorum inimicos, .Marohabitas scillicet, aquibus saepe durissime 
comprimebantur. Anna]. Fuld. ad ann. 897. 



ehopujeme. jat se nad zaprodáním svy«n cizincům rado váti u ještě 
zlatá a stříbra přiložili mohli. Toť politika véru jen prospěchářská.’ 
Tak odsloužilí se dobrodincům svým Bojo-Moravanům, oniž je někdy 
s otcem Cechem jakožto soukmenovce milostivě mezi sebe přijali. 

Objasnivše odtrhnutí Čechův od Hořavy, vrátíme se zase do 
této. abychom zvěděli, kterak zde císař Arnulf nakládal. Nástrojem! 
svými, Tichinkem a Arifcein, rozněcoval jiskru pedezření a nedů- 
věry mezi bratřími tak, že se brzy v srdcích jejích v hubící požár 
roznítily. Příměří, mezi Arnulferu a Mojmírem 1. SS4 zavřené, stalo 
se ze strany onoho na oko, v tajnosti se plazící politikou pracoval 
neustále na vývraíu říše velkomoravské. K cíli tomuto kráčel trojí 
cestou, roznítil totiž válku mezi bratřími, odloučil Čeclxy od Moravy 
a přivábil Maďary do Panonie. A í se skutečně, že do- Gepidie při- 
jaté od Mojmíra Maďary penězi pohnul, aby se vzbouřilí a do Pa- 
nonie vpadlí. V boji proti ním padl tamní mladý kníže Sšvatoboj. 
Dle podání utopil sc v Iiabč na útěku (ok. S90). Potom pokračo- 
vali Maďaří dále. 

Brzy vypukla také válka mez: Mojmírem a Svatoplukem, 
bratrem a knížetem nitranským. Tento byl přemožen a na Moravu 
do vězení vsazen. Arnulf ujal se ho a poručil Luitpoldovi a Ari- 
bovi, jakož i knížeti chorvatskému Bracislavovi do Panonie a Mo- 
ravy vpadnoud a ji hubiti. Město, v němž Svatopluk uvězněn byl. 
bylo zapáleno, tento byl vysvobozeu a do Bavor zaveden 1 ). Sklíčen 
pak nehodami těmito, odebral se do kláštera na hoře Zoboru v 
knížetství svém nitranském a vstoupil nepoznán, jak se praví, mezi 
řeholníky 2 ). Mojmír se ubránil. L. 890 umřel nejúhlavnější nepřítel 
Moravy císař Arnulf, byv otráven a vzav přesvědčení, ze podkopal 
prastarou ústavu říše moravské, s sebou na věčnost. Následovníkem 
jeho byl sedmiletý synek jeho Ludvík IV., Dítě přizvaný, na sněmu 
ve Forchheimě vyvolen a korunován 3 ). Místo něho vládli arcibiskup 
mohučský a Ota Osvícený, vévoda saský. Jíž zmíněný Luitpold, 
vévoda bavorský, byl nejvyšším vůdcem vojenským, a vedl ale Annal. 
JTuld. vojnu s Moravany. L. 901 byl mezi Mojmírem a Ludvíkem 
Dítětem uzavřen mír v Řezně. 

l ) Annal. Fuld. ad ann. S93 a 399. — Herm. Centr, ad auu. 399. 

s ) Annal. Francof. a Herm. Coašr. ad ann. S99. 

3 ) Arnulf měl ještě staršího syna. Svatopluka', jemuž Svatopluk starší 
kmotrem při křestu byl. Byl ale již králem v Lorarinkách. Toho =obé knížata 
nevyvolili. Padl y bitré 1. 901. 


15 



— 226 — 


Nyní obrátíme se k třetímu nepříteli Velkomoravy, k Maďarům. 
Návodem franckým učinili útok na Moravu pánonskou a opanovali 
ji. Y bitvě s Arpádem pozbyl, -jak jsme již pověděli, nejihladší 
Svatoplukův syn, Svát ob oj, živdt. Aby pak Mojmír Maďarům lépe 
'Odpírali mohl, uzavřel smlouvu s králem Ludvíkem, čímž se však 
chyba Arriulfova napraviti nedala. Brána ku zkáze moravského 
Slávsťva, jedenkráte otevřena, nedala se více zamknout!; Maďaři 
seděli Moravanům jako hmyz na krku. Ještě odporovalo se jim až 
do léta 906. L. 902 byli v Korutanech od Bavorův a v Moravě 
od Moravanův pobiti 1 ), načež se do Itálie obrátili. Poplenivše tuto, 
vrazili (904) opět do Moravy, pleníce a hubíce vše všude, daleko 
široko 2 ). Yojsko bavorské, moravské a české, proti ním postavené, 
muselo návalu jich ustoupit! 3 ). L. 905 a 906 byli ještě od Moj- 
míra přemoženi a nazpět zahnáni*). Času toho hledal tento pomoci 
u cara řeckého a krále bulharského 5 ). Y Carhradě vládl Lev YI., 
Mudrc (886 — 911), a král bulharský, syn Michala Boriše III., zval 
se Simeon (892 — 927). Pomoc nepřišla žádná. Maďaři, předvídajíce 
to, obořili se s dvojnásobnou silou na říši velkomoravskou a vy- 
vrátili ji do kořene. V měsíci srpnu 1. 907 byla svedena hrozná 
bitva u Prešburku. Mladý král Ludvík, poslední z rodu Karolingův, 
vyvázl sotva s životem, vůdce pak jeho, již jmenovaný vévoda ba- 
vorský Luitpold, a poslední velkokníže moravský Mojmír III. padli 
mečem nepřátelským. 

Tak vzala prastará, již sta let př. Kr. založená podunajská 
velříše, Celtica, Istriania, Suevia, Marcomannia a doma Yelkomorava 
zvaná, konec svůj. Z rozvalin jejích, abychom zde pravdivých slov 
Šafaříkových užili, kořistili mimo Maďary Frankové, Češi a Poláci. 
Šafařík dí o pádu Yeíkomoravy: „Ráz ten uhodil do srdce Slávstva. 
Dřevní obyvatelstvo, co ho smrti neb poroby ušlo, rozutíkalo se 
do Tater, Bulhar, Chorvat a jinam, na zemi pak, potem a krví 
Slávův vzdělané a duchem ss. Konstantina a Metoda osvícené, za- 
razila uralská surovost’ mocný trůn svůj“ 8 ). 

’) Herm. Contr. ad ann. 902. 

3 ) Anonym. Belae not. c. 33. 

*) Luitprand 1^2. c. 1. — Anon. Belae not. o. 35. 

Annal. Saxo ap. Eckard. I. 288. 

y ) Anonym. Belae not. c. 38, 39. 

*) Star. al. str. 807. 



— 227 


Konst. Porř. praví ovšem také: „Torcae itaque profligati fu- 
gientes et terram ad sedes colendas quaerentes, Magnam Moraviam 
ingressi, incolas ejus expulerunt, ibique sedes suas posuerunt, 
tenentque etiam in hodiernum usque diem. — Inde Magna Moravia, 
baptisrao earens, quam Turcae devastarunt, cujusque prinčeps olim 
fuit Sphendoplocus® 1 ). 

Slova tato nemohou se doslovně v plném smyslu za pravdivá 
přijmouti, že totiž Maďaři obyvatelstvo vyhnali. Co by si byli po- 
čali? Kdo by je byl živil? Že Slávy přemohli, mnoho krajův po- 
hubili, jest pravda, nikoliv ale, že Moravané, Slováci, Srbové a j. 
byli z Uher vytáhli. Stala se domluva s Maďary, jimž se jakožto 
vítězům něco země odstoupilo, ovšem dle jich libosti ta nejúrodnější 
uprostřed Slávův, mezi něž se jako železný kliň zaklinovali. Po 
ukončené válce zaujali kraj tento, jehož podnes v držení svém mají. 
Základ vlády a vše ostatní zůstalo staré, slávské. Vymínky pokoje 
byly též snesitelnými. Tak stojí tu Sláv kolem Maďara téměř již 
1000 let, a historie, jak dalece povědomo nám, nevypravuje, žeby 
se>kdy bylo Slávstvn proti Maďarům pozdvihlo. Tehdejší Maďaři 
byli také daleko moudřejší nynějších, oni museli moudře jednati a 
obvyklý způsob vlády a pořádky staromoravské přijmouti neb po- 
nechati, tedy nebyly proměna a novota tak nápadnými a citelnými, 
konečně když ani kristovém nepronásledovali, ba brzy se s ní 
spřátelili a sami ji přijali, jak o tom v církevní historii širší 
řeč jest. 

Rozpad Velkomoravy popisuje Pelcl takto:. „Od toho času 
Češi pod ochranou císařův německých za. třicet let pořád sběhlých 
pokoje užili. Ale ne tak Moravani, na které se přenáramrié neštěstí 
svalilo. Přitáhl totiž okolo toho času z Asie a od móřé černého 
národ před tím v Evropě neznámý a neslýchaný. Byl velmi zuřivý, 
udatný, bojovný a ukrutný lid, jemuž kronikáři Huní říkají, ne 
proto, žeby Huni neb Avaři byli, ale že sobě země Hunův pod- 
manili a je osadili. Sami mezi sebou a jazykem svým se Maděry 
nazývali a podnes se tak jmenují. My jim Uhři až do dnešního 
dne říkáme, protože se v Uhřích osadili. Ti Uhři tedy okolo toho 
času (897) do krajin, které k Moravě náležely, vpád učinivše, všecko 
ohněm a mečem hubili a sobě nejen krajiny při Dunaji, ale také 
nynější Moravu podmánili, syny slavného Svatopluka vyhnavše neb 


') Const. Povphyr. e. 38 — 40, 


15 * 



v. bitkách zahladivše. A tak celou tu říši moravskou, která dosti 
mocni, a rozšířená byla, vyvrátili a zkazili. Uliři na tom dosti ne- 
majíce, faké vpády do říše německé a do Bavor činívali a ty kra- 
jiny. přenáramně hubili, tak že jim žádny oddolati nemohl. Spitihněv, 
jako muž opatrný, znamenat, že se ani Moravané, ani Němci těm 
udatným Uhrům ubrániti nemohou, obávaje se, aby též do země 
české pevpadli a jí neh ubili, umyslil raději s nimi smlouvu přátel- 
skou učiniti, nežli od nich podmaněn býti, vida také, že mu ochrana, 
od císaře připověděné, nic platna býti nemůže, poněvadž se sami 
Němci těm nepřátelům ubrániti nemohli. To všechno bedlivě uváživ 
následující smlouvu s knížetem uherským, Žulta zvaným, učinil, 
aby totiž knížeti pražskému tou díl Moravy od hranic českých až 
k řece Moravě náležel, Uhrám pak Češi ročně nějaké daně dávali. 
To se mělo 897 stá ti “ J ). Ví se však jistotně, že léta tohoto Velko- 
morava pod vládou Mojmíra U.I. stála, tedy jí Žulta toho času roz- 
dělovati. a Spitihaěv před 907 ničehož z ní kupovat! nemohl. Má-li 
udání toto něco pravdivého, ač o tom velice pochybujeme, do sobe, 
tedy mohlo se to jen mezi 907 — 920 státi, neb 921 umřel dle Pelela 
Spitihněv, co jiní zase jináče udávají. Tak píše Šafařík : „Mojmír ještě 
900 a 906 odrazil útok Maďarův 2 ). V následujícím rozdrobení mezi 
Němce, Uhry, Poláky a Cechy dostala se těmto příležící částka 
Moravy, nevědomo jak daleko do vnitra země a do Slezska, 908. 
Kníže Spitihněv umřel ok.;912“ 3 ). 

Dále píše Pelcl: „Spitihněv ale tudy, že dotčený díl Moravy 
k zemi české dle té úmluvy obdržel, velmi se na jiná knížata česká 
zmocnil, tak že jemu a náměstkům jeho více nežli dosavad zavázáui 
a poddáni býti museli, co také nejstarší spisovatel života sv. Yácslava 
dosvědčuje, že totižto Spitihněv jiné obyvatele země české mocí 
svou převýšovaP). Že pak ten díl Moravy od té doby vždy k Čechám 

9 Pelol I. str. J 30 ad. — 13x parte vero Bobemorum fixit (dux Žulta) 
metas usque ad fluvium Morava sub táli eonditione, ut dux eorum annuatim 
tributům persolveret duoi Hungariae. Anon. Bolae not. o. 57. To se týká kní- 
žete moravského (bojemoslávského) Rastislava II., jenž hned po smrti Moj- 
míra, III. od Moravanův zvolen byl a od 807 — 920 panoval. Tento hájil a bránil 
dle možnosti zbytek Moravy proti Joupeživým sousedům. 

2 ) Ungarii eaeduntur a Marahis. Annal. Saxo I. 238. 

9 Star. sl. str. 782. 

9 Progenie clarior et potentia in cives eminentior. Yita s. Yencesl- 
Ottoniana. 


— 22i < — 

náležel. také se z toho soudíri může. poněvadž obyvatele te .-trajii.y 
téměř až k řece Moravě mnohem více s jazykem českým, nežli v 
ostatní Moravě se srovnávají. Proto však velikého jíněna 
zasluhuje, že kus Moravy k Cechů rn připojíš a runy 
knížetství pražské nad jiné vyvýší!. - 

Spisovatel života sv. á áeshivn neví pranic o připojení Moravy 
k Čechám a důvod ze stejnosti nářečí nemá té nejmou sí p atnosti- 
Stejnosf tato nedatuje teprv od 1. Sil t po ICr.. nylirž jest prastará, 
hned od původního osazování se Bejův č. Bojéinův a Ošův č. Ošurúv 
pocházející. Tito hýli slováckého a ouino hojéinskélío >•. moravského 
nářečí. Krátký smvsl této dlouhé řeči jest ten. že no rozpadu á oiko- 
raoravv tato dle úmluvy řekou Moravou ve dvé rozdělena byla a 
jihovýchodní část až po řeku Moravu a po moratské stiwiohorí u 
Napajedel k Uhrám připadla, kde podnes měsra Osrímh. Hradiště 
a Brod příjmy uherský neb uherské nesmi. Ostatní, západní část. 
jak daleko do nynějších Čech zasahovala, zůstala knížeti, ale nikoliv 
českému, nýbrž moravskému, jehož sobě Moravané po smrti Moj- 
míra LIL v osobě domácího knížete Ka&fislavu 11. hned zase vy- 
volili. Proto zasluhuje Spiril mě v velikého jména, že kus těla matky 
Moravy urval n k Čechám připojil. Maďarům pak zaú roční poplatek 
slíbil? Y tom nevidíme slávu, když si od Maďarův kus země koupil. 
Spatná sláva, založená na měšci. Ostatně může v pokoji i.4:>o *fvan. 
neb to pravda není. 

Šafařík vyslovil se, že, surovost uralská založila v Moravě 
mocný trůn svůj. Nejsme přátelé zpupných Maďarův, musíme přece 
a!e odvětiti, že národ teiuo plemene sunnatomedského. nikoliv 
uralského, daleko tak surovým uebyl. jak sobě jej Šafařík přeUsta- 
voval. iíadaři usadili se bytelné ve Yeikornoiavé i. VloT a již i. 
GT2, tedy za 65 let, nečinil se kníže jejich třejsa pokřestiri a přijal 
kněze křesťanské, neb lépe řečeno, že od nich. uniž tu již byli. 
učení křesťanské přijal. Sv. Yojrěcb musel, jak se ví. z Pech odejiti 
a hle! uralský surovec, kníže Maďarův, přijal lni ochotné a nechal 
syna svého Yojka od něho pokřestiři (995). Yojko. pod křestním 
jménem Stepán, dosedl 99 7 na trůn a tu snažil se všemožně kristo- 
vém v národu svém zvelebovat!, založiv arcibiskupství v Usttihomě. 
desatero biskupství a kláštery. Kdyby staří Maďaři byli jako ny- 
nější se starším usedlým obyvatelstvem zacházeli, jistě by se nebyli 
tak dlouho v Uhrách udrželi. Ale rvze maďarská šlechta vvmřela 



— 230 


dávno a ta. která se dnes za tukovou vydává, jest vesměs šlechta 
staroslávská, starou herská, která se pouze pomaďařila a daleko 
horší pravých Maďarův, skutečně surově, násilně a bezohledně na- 
proti jinokmennému obyvatelstvu se chovající, jemu se odcízující, 
sebe osamotňující, pročež dlouhého trvání míti nemůže. Zde platí 
přísloví, že Poturčenec (Maďarou) horší jest, nežli rozený Turek 
(Maďar). 

Základ vlády maďarouherské zůstal moravoslávskv, jak to 
Decretum sancti 8 tep li a ni vysvědčuje, a nebyl, jak by to 
Kemci rádi měli, nach dem Master der deutschen Lebcns- 
verfassung zřízen. Slávi stáli tu vedle Maďarův rovnoprávní, 
jako v bývalé Moravě, také Jstrianie a Svévie zvané. Již ok. 350 
př. Kr. slula tato Morava Isrrřania (říše podunajská) a ještě 
za sv. Tácslava ok. 930 Svévie (Slavie), jak se vidí ze slov le- 
gendy: „Ad eum ceu apes ad alveolaria. haud seeus sacerdotes, 
levitae plurimique famuli Christi confluo.bant de Bavariorum, Sue- 
vorum aliarumque proviuciarum loeis“ '). Svévi jsou zde Bojémo- 
Moravnué. 

A podstatě stává staré Velkomoravy podnes pode jménem 
císařství rakouského. Jakási prastará, vrozená sympatie při- 
vedla porůzné země jeho do bývalé jednoty, pod jedno žezlo, jen 
že jiného jména, přece ale sta romoravského nabyly. Jméno Rakousy 
zachovalo se po části obyvatelstva staromoravského, po obou stranách 
Dunaje seděvšího, po Rakušanech (Řekošanech, Ítekačích), obyva- 
telích na velřeoe Dunaji, co jen slávský překlad starého jména 
Istrianii jest. a dle těchto jest pozváno císařství rakouské, nyní bo- 
hužel rozdvojené, jemuž pouze část Slezska, nyní v držení Prusův, 
a krajiny Srbův v Mišensku a Lužici, pak některé kraje nad Čechami 
k úplnému starému celku scházejí. 1 náš nejjasnější císař pán jest 
původem svým Sláv, rod jeho jest prastarý a datuje z věku Celtů v 
(čeledních otův, patriarchův). Kolébka jeho, prastarý Abs- ě. Habs- 
burk, stojí v bývalé župě vindické, tedy slávské, ve Yindiškově 
(Windischgau) ve Švycařích. Starý rod Habsburkův psával se hra- 
bata z V endův (comites a V e n d i s). 

Vykladači němečtí odvozují ovšem jméno Abs- č. Habsburk, 
nedbajíce ani trochu starožitnosti jeho, z nynější němčiny, ale jak? 
Jedni pravěji, že znamená tvrz. v níž. majetek (Hab und Gut) 


l ) Vita «. Veneesl. Ott. 


— 231 — 


bezpečně zachráněn jest. Druzí odvozují je od krahujcův (Ha- 
bichtsburk), a někteří zašli sobě pro ně až do Říma, vykládajíce je 
dle tamního aventínsbého kopce na Aventins- č. Abentinsburg. 
Také vvkládá se na Habensburg od baben (míti). Konečně praví 
se také že zakladalel bradu veškeré své jínění (seine Hábe) na 
stavbu jebo vynaložil, pročež jej Habsburg (hradem jmění svého) 
pozval 1 ). 

Tu máme těch německých výkladů na výběr, jen že vykla- 
dači neshodou svou prozrazují a dokazují, že jménu nerozuměli, a 
že toto německé nebylo a není. Jméno to pochází od Celtův, pročež 
musí se význam jeho v celtičině hledati. Potom víme, že veškerá 
stará místná jména měst, hradův a jiných osad patronoinická jsou, 
a že vždy jméno zakladatele svého hlásají. Zakladatel Habsburku 
zval se A b č. A b i š (otec), pročež hrad po něm A b i š- neb s 
přídechem Habiš-burik (Abišův hrad). Berik, birik, borik, buvik, 
jsou názvy staroceltické pro hrady neb gorody, jichž Němci ve 
formách berg a burg podrželi. 

I Yindobona (Vindovina), osada Vindův (Vídeň), nyní místo 
Velehradu závaží říše rakouské, jest dědictvím moravovindickým. 
Sláva tedy státu rakouskému po všechny věky věkíiv ! 


l ) Yiz Allgem. histor. Lexieon. II, S. Til 


OBSAH 


Struna Strana 

Úvod ...... 5 . Setnnon ..... 110 

Původiště Moravanův . . 12 • Přimnut ..... 111 

Původní obyvatelstvo Yelkomoravv 16 ' Ošinuch ..... 112 

Náhled Šafaříkův o Bojích . 21 ; Vitovar č. Yitobor (Yiduarius) 112 


Doba původního přibytí osadníkův 


Yitrodůr (Yitrodorus) 


. 

116 

do Morav .... 

27 

Gabin (Gabinus) 

. 


119 

Pravlast Čechův a příchod jejich 


FritigiI (Fritichilus) . 

. 

. 

120 

do Bojémie .... 

31 

Radegost a Fritigilda (Radegostus, 


Původní vlast Čechův dle Šafaříka 

35 

FritigiI dis . 



121 

Původiště Markomanův a Kvadův 

39 

Svaten 



123 

Krok 

42 

Babík Valotnír . 



125 

Krok 11. 

44 

Hořeslav 



133 

Libuše ..... 

44 

Otakar (Odoacer) 



133 

Arjovič (Ariovistus) 

40 

Marot .... 



134 

Krítažír (Oritasivus) . 

51 

Oudimír (Dithmarus) . 



135 

Trut ...... 

53 

Svatoš 



137 

Marohud (.MarobudusJ 

57 : 

Samomír 



141 

Boj mezi Marobudem a Armiiiem 

63 

Úsudek cara byzantského Maut 

icia 


Konec vlády Marobudovy . 

66 ■ 

o Slávecli 



145 

Oat-valda ^Oatualda) . 

70 

Ronila 



14S 

Yaňo (Yauěk, Vannius) 

71 ' 

Svatoš IX. . 



149 

Yaňčo a Sudislav (Vangio a Sido) 

74 

Samo .... 



150 

Sudislav. — Trut li. (Italicus) . 

75 $ 

Kojeta 



16 4 

Italik. — Radislav . í 

76 ' 

Marot 11. 



165 

Radislav. — činibcr . 

76 ' 

Vladuch 



166 

Mravy a obyčeje iávévův . 

73 

Hormidor . 



170 

Trut lil. (Tlldruň) 

37 

Saruoslav 



172 

Yaro-brat (Yarobertus) 

89 

Lech .... 



176 

tíerj-brat (Heribertus) 

90 

Mojmír 



181 

Arjogost (Ariogustus) 

90 

Mojmír II. . 



133 

Markoxnír (Marcoinarus) 

90 

Rastislav 



194 

Yálka markomanská . 

92 

Slavomír (Sclagamarus) 



199 

Arjogost II. (Ariogaesus) . 

99 

Svatopluk . 



200 

Gajovomír (Gaiovomarus) . . J01 

Úsudek cara řeckého Lva 

VI. 



Argunt (Arguntlius) . . . 102 ! 

Mudrce o Slávech 

. 


221 

Atal c. Atalíšek (AttaJus, Attaliscus) 103 > 

Mojmír III. 



222 


Ukromír (Ucromarus) . . 107 I 





Hrubší chyby v textu. 


Strana 10 

řádek 2 

s 

hora 

ctí: 

: Pyrrhonist 

místo 

i Phyrhonist 

TI 

10 

fl 

14 


11 

9 

Pri tze 

9 

Gritze ; 

9 

36 

11 

5 

z 

dola 

9 

řeky 

9 

věky; 


41 

9 

11 

s 

hora 

9 

germanus 

9 

Germanus ; 

TI 

50 

T). 

16 


9 

9 

Teuto 

9 

Tento ; 

TI 

61 

H 

8 

z 

dola 

9 

jedna 

9 

jedná; 

TI 

75 

TI 

7 

s 

bóra 

9 

neublíživ 

9 

neublíživ; 

TI 

78 

9 

7 

z 

dola 

9 

ovce 

9 

ovoce ; 

TI 

92 

« 

16 


9 

9 

válka 

9 

válkou ; 

TI 

93 

TI 

14 

s 

hora 

9 

Karnuntu 

9 

Karmun tu; 

9 

99 

11 

3 

z 

dola 

9 

incly tus 

9 

inchytns ; 

TI 

106 

11 

8 

a 

hora 

9 

gla golici 

9 

Glogalici ; 

TI 

156 

9 

13 

z 

dola 

9 

ježto 

9 

jenžto ; 

9 

169 

9 

10 

8 

hora 

9 

p o u ží va ti 

9 

poučí váti ; 

9 

175 

» 

12 

Z 

dola 

9 

bydliště 

9 

bydlyště ; 

9 

192 

9 

6 


9 

9 

Slavoj 

9 

Zaboj; 

TI 

217 

9 

8 

s 

hora 

9 

všecka 

9 

všecků 



