Glass 
Book. 


K-2. 


/íH- 


nu  f 


a 


jeho  BUBoneioif. 


~/v/~y\AAA/v^-- 


\a  dějinách   a   rovnoprávnosti   založené  rozumo- 

vánic  rakouského  občana,  povinnou  učtou  a 

upřímnosti  ku  slavné  vládě  projevené. 


••«- 


Podál 

M.  D      Frant.  Cyrill  Kampelík. 


.  p*. 

X  a  k  1  a  <l  c  m    s  p  i  s  a  t  e  1  o  \  ý  m. 

Hradec  Králové  1860. 

ulav  a     Pospíšila. 


Němému  vlastní  strýc  neporozumí. 

PřísloYÍe. 
Mluv  pane  Martine,  ať  věc  tvá  nehyne. 

Též. 
Neškodí  pěknú  písničku  po  druhé  zazpívati. 

Líná  huba,  holé  nestěstie. 


Všem  šlechetným,  dělným,  obětavým 

Panům  a  Paním 

mezi    IStiiiiillioiiovýiui   rakouskými    Slovany, 

kteří -to 
s  našou  milou  Austriou  upřímné  mysle  ji,  a  moudře  k  tomu 


pracujou,  aby  volnost,  blahobyt,  moc  a  sláva  jeji 
zkveťly, 


U  KunČtickej  Hory, 
Zářij   1860. 


uctivš  zasvítil 
spisatel 


stránka. 

Uctivý  pohled  na  panovníka  naší  milej  Rakousie    .  3 

Historičuý  rozhled  na  pořiciu  veletoku  Dunaja    .  11 

Velevlasf  Rakousia         ......  20 

Dějepisný  pohled  na  rakouská  řfífa    ...  23 

Význam  národnosti  a  její  práva     ....  30 

JeŠtě  slovo  o  národnosti  a  co  na  ní  jest    .          .  40 
Více  blahobytu  by  Cechoslované  a  rakouští  Slované 
řabec  nabývali,    kdyby  o  důkladnou    všeobecnou 
známost    svého    národnieho    jazyka    náležitá    pe- 
čovali       ........  46 

Národnosti  Rakouska          .....  50 

Hlas  poctivosti  a  pravotnosti    v  domácí  žurnalistice 

nemeckej  .  .  .  .  .  .  .62 

Moje  poznamy  .......  63 

Bludná  domněnka  .  .  .  .  .  .66 

Imťamie,  lže  a  klevety  proti  Cechoslovanům  zaryté, 

jenž  organy  vlády  proti  nim  popuzuj ou            .  69 
Nynějšek  Rakouska,  a  jakej  politiky  mu  třeba       .  92 
Tuhá  politicná  vzájemnost   mezi  Austriou  a  rakou- 
skými Slovany        .         .         .         .         .         .  96 

Mocný  a  základní  živel  rakouského  císarstva  .          .  99 
Jak   se   to  dělo,    že   národnosti    v  Rakousku   silně 

procitly 102 

Slavná  Šlechta,  jsouc  zasloužilý,    osvícený    stav  ob- 
čanstva, zasluhuje  naší  úcty  a  šetrnosti       .          .  106 
Dělná  uherská  Šlechta  snaží  se  velmi  šlechetně  obec- 
né a  národnie  blaho  zvelebovati      .          .          .  114 
Panstvu,    vzdelanstvu  zbytečně   křivděno  bývá,  což 

obecnému  dobru  nemálo  vadí     .  .  .  .124 

Selský  -tav  dosud  málo  k  obecnému  dobru    přispěl 

a   málo  si   národnieho  blahobytu  všímá    .          .  127 
Vzdělansfvo   ujmu  trpí  v  právo  hlasovánia       .           .  132 
;ló   námitky  nepraktičných  idealistů  proti  pan- 
stvu         140 

Politika  západní  neprospívá  Rakousku    .          .          .  142 

a.  Pozorujme  jednotlivé  stavy  Austrie  .         .  145 

b.  „                  „           národy  rakouské            .  149 

c.  „  jak   by  se  Německo  s  Rakouskem 

asi  sloučiti  dalo            .....  157 


Obsah. 


stránka. 


Slovanská    národnost    v   Cechách,    na    Moravě,    ve 
Slezku  a  Slovensku  jest  velmi  důležitou  hradbou 
austrianskej  říše         .  .  .  .  .  .159 

Postavenie  Cechoslovanů  mezi  austrianskými  Slovany     169 
Na  juhový chode  velký  prospěch  kývá  Austrii      .  178 

Duchovnie  potřeby  třímavej  většiny,  ježto  blahobyt 

občanský  a  sílu  morální  Austrie  zakládají  .     188 

Prostředky,    jimiž   by   duchovnie   potřeby   třímavej 

většiny  snadno  ukojeny  byly  .  .  .  195 

Slovo  o  třebnej    opravě   na  Školách,    aby  proti  zá- 
kladnímu říšskému  zákonu  „rovnoprávnosti" 
hřešíno  nebylo  .         .         .  .         .         .205 

Ozvěna  političnej  snahy    z  po-Tisanska   ve  slavnej 

rozmnoženej  říšskej  radě         ....         209 

Vysvětlivky  o  Uhrách  a  Maďarismu        .         .         .213 
Juhoslované,    druhdy  uherskej  koruně  podřízení  na 
práva  přirozená    se  opírajíce   důvodně   se   bránili 
proti  nadvládě  maďarskej         .  .  .  .  222 

Pravdivý  obraz  nebožky   uherskej  ristavy  (konstitu- 
ce), po  níž  na  Tise  mocně  toužejí      .         .         .     224 
Praktika  maďaromanie  a  její  prospěch         .  .  230 

Chvalitebná  dělnosť  Maďarův  ....     233 

Slováci,    jsouce  od  maďaromanie  tryzněni  a  tupeni, 
pravým  obcanstviem,  vzdělániem  a  Člověctviem  u- 
herské  národy  daleko  přesahujou  a  proto  mají  v 
rovnoprávnej  Austrii  takovú  oprávnělosf  a  důstoj- 
nost jako  druzí  rakouscí  národové  .  .         235 
Austrianscí  Slované   jsouce   valnou  většinou  říše  a 
na  budoucnost   myslíce  spojujte    se  kolem    císara 
pána          ........     250 

Jaké  věci  by  rakouské  Slovany  na  Austriu  silně  a 
kouzelně  upoutaly  .....         252 

Budoucnost  naší  Austrie        .         .  .         .         .259 

„Rovná  spravedlivost  pro  každý  národ  a  jeho  řec" 
základnie  právné  pravidlo  v  Austrii  sjednotěnej 
není  na  její  severo-západních  končinách  náležitě 
ctěno  a  provedeno     .         .         .         .         .         .264 


Uctivj  pohled  na  panovníka   naší  milej  Rakousie. 

Slunce  jedno   za    všecky   hvězdy  slojí. 
Híháraji   Cechové. 

V  elevážní  občané  rakouští  najprve  obraťme  svůj 
uctivý  pohled  na  cisara  pana.  Jeho  důslojnosf  a  mi- 
losf  ovládá  34%  millionů  lidí.  Hleďme  naň  všichni 
duchem  srdečnej  upřímnosti,  důvěry  a  lásky.  On  jest 
blahomyslný  ochrance  rovnoprávnej  Rakousie,  a  neohro- 
žený zastávalel  pravdy  a  práva.  Jeho  Veličenstvo  je 
naj\yšší  duch  rakouských  národů.  Jeho  Apoštolstvie 
založeno  v  křesfanstviu,  jenž  lásku  a  rovnoprávnost  ne- 
jen mezi  jednollivcemi  ale  i  mezi  národy  tajuplným  slo- 
vem člověčenstvu  hlásá.  Jeho  Veličenstvo  je  tlukoucím 
srdcem  Rakousie  na  slředojužní  Europě.  K  Jeho  Apo- 
štolskej  Milosti  všichni  Rakusiané  bez  rozdílu  jazyka  a 
národnosti  důvěrně  se  obracujme  co  ku  svému  středu, 
odkade  naše  společné  blaho>  mír  a  bezpečnost  pramení. 
On  původem  svým  po  přeslici  pochází  z  Přemy- 
slovců, Luxemburců,  Jagailovců,  Habsburgovců,  po  meči 
z  Lothringovců.  Habsburci  císařem  Karlem  VI.  (otcem 
sla\nej  Marie  Theresie)  k  otcům  svým  se  odebrali.  Ačkoli 
ze  slovanského,  germánského  a  romenského  kmena  po- 
chází, přece  není  ani  Slovan,  ani  Němec,  ani  Vlach, 
Maďar,  Rumun  a  tak  třem  národům  v  Rakousii  původem 
náleže  jesti  tím,  čím  býti  má.  On  jest  jednotící  genius 
ríech  rakouských  národů,  horuje  nade  všemi  stranami 
a  stavy. 

1* 


—     4     — 

Němci  jenom  o  Habsburcích  stále  mluvějí,  jakoby 
o  ctnostných  Lothringovcích  věděti  nechtěli,  ale  to  se 
mi  zdá  býti  jenom  chytráctviem  proti  četným  ne-Němcům 
v  Rakousii,  aby  jakési  veřejné  míněnie  u  nevědomců  a 
němcomilů  utvořili,  že  císarstvo  ním  ovládané  také  ně- 
mecké jest,  poněž  panovník  poněkud  z  Němectva  po- 
chází. Kdyby  takový  omylný  výčet  proti  pravdě  a  životu 
necelil,  toby  vážné  německé  spisovatelstvo  podle  svěj 
logiky  carstvo  rossijské  také  za  německý  stát  pokládati 
a  psáti  mělo,  protože  její  slavní  panovníci  z  německého 
rodu  Holstein-Gottorp  pocházejí.  A  královstvo  graecké 
má  také  panovníka  z  Němectva,  teda  je  také  německý 
stát. 

Tato  oprava  lichého  pojemu  (ponětia),  jehož  nám 
dobře  počítaví  nepřátelé  u  každej  příležitosti  vtírají, 
pouze  z  citu  pro  právo  a  poctivost  vychodíc  zamítá  jen 
schytralý  klam  logičný,  který  v  táboře  naších  nepřátel 
daleko  rozšířen  jest,  aby  si  všeněmectvie  našu  velevlast 
rakouská  v  jakémsi   nápadnictviu  zachoval. 

Jako  rod  panujoucý  (dynastický)  pouze  rakouský 
nebo  austrianský  slově,  podobně  stát  na  pořičiu  dunaj- 
ském, ním  ovládaný,  rakouský  čili  austrianský  t.  j. 
samostatný  ne-německý  jest.  Rakousia  je  nutnými 
okolnostmi  ode  rozervaného  Teuíschlandu  osamostatněna, 
onaC    rakouská  velmoc  na  Europě. 

Tejto  pošetilosti  by  se  juž  učení  mezi  Němci  vy- 
hýbati měli;  neb  občanům  ne-Némcům  dáno  tím  příle- 
žitosti k  úsměvu   a   nevěře. 

Co  zde  jednotlivcům  a  hubařům  praveno,  proti 
žádnému  statečnému  národu  prosloveno  není.  Jest-li  náš 
císař  pán  žádnému  národu  v  Austrii  osoblivě  nenáleží, 
tím  lépe  pro  ni  a  její  budoucnost,  poněž  Jeho  Milosť 
nižádným  pokrevenslviem  ku  stranictviu  strhován  nejsa 
nad    národy    rakouskými    jak    ochrance    pravdy,    práva, 


krásy,  dobra,  jako  karate]  zbrodno  (nepravostí,  bezpra- 
via)  i  zločinu  horuje.  Čím  jeho  důstojenstvo  panovnické, 
a  jeho  mocné  žezlo,  co  symbol  (příznak)  najvyšší  vůle, 
zmnoženo  jest. 

Bez  krve   Bfth,  bez  rodu  král.     Příslovie. 

V  takové  nestrannosti  a  výšce  snaze  spravedlivým 
a  blahomyslným  otcem  národu  rakouských  rovné  oprá- 
vněných býti  muže,  neboí  mu  v  ničem  národnosf  vlastní 
nepřekáží.  Protož  bychom  se  měli  všichni  občané  ra- 
kouské říše  k  našemu  císaři  pánu,  jako  k  otcovi  se 
obraceti   a  jako  slunečnice  po   slunci  se   otáčeli. 

V  něm  a  jeho  důstojenství!  sami  sebe  ctíme,  v  něm 
ctíme  moc  a  svrchovanost  národů  v  jednotě  rakouskej 
spolčených.  3IiIujouce  jeho  císarskú  osobnosf  milujeme 
sebe,  tužíme  svornosf,  bezpečnost  a  obecné  blaho,  neboť 
On  je  duch  vládnoucí,  chránící  v  rakouskej  unione,  ko- 
lem jeho  trónu  se  jednota,  síla,  sláva  národů  rakouských 
proti  nebezpečenstvu  venkovskému  čili  zahraničnému  se- 
slreduje,  jich  budoucnost  a  blahobyt  pevnějších  základů 
nabývá.  A  to  právě  my  18te  millionoví  Slované  ra- 
kouští  na   mysli   přemítajme. 

Panovníka  svého  v  naší  milej  Rakousii  za  vtělený 
a  spravedlivý  zákon  nad  námi  vládnoucí  pokládati  nám 
třeba. 

Nechať  se  filosofové,  státníci,  demagogové  (lido- 
vůdcové)  o  najlepší  a  najlacinější  způsob,  jakby  náro- 
dové ovládáni  býti  měli,  chtíce  mnoho  blahobytu  poží- 
vati, jakkoli  mezi  sebou  hádají,  přece  žádný  stát,  žúdivÁ 
říša,  žádná  obec,  žádná  jednota  beze  stanov  a  zákonů, 
obstáli  nemůže,  má-li  pořádek,  bezpečnost',  účinlivá  vzá- 
jemnost, dělnosf  a  žádoucí  blahobyt  mezi  členy  docílen 
byli.  A  jo— I  i  v  mysli  naší  ideálu,  v  životě  jich  ne- 
bylo   a    nebude. 

Nižádná  vláda  beze  zákonů  a  rozkazů  se  ani  my- 
sliti  nedá,     a    všady    lidem    zákonův     poslouchali     nutno. 


6 


Kde  není  zákonu  a  poslušnosti  k  ním,  tam  zniká  hrů- 
zovláda  (terrorismus)  aneb  krvolačné  bezvládie  (anar- 
chia),  a  společnost  člověcká  čili  občanstvo  spouští  se 
do  víru  svých  vášní  a  náruživosti  bránou  najvětšího  práva 
i  najvětšího  bezprávia,  vrhá  se  konečně  do  proudu  krve 
svěj  a  slzí  svých,  záhubu,  spoušť  po  sobě  ostavujouc. 
Většího  nešfastia  pro  národy,  pro  stát  není,  jako  násilné 
převraty  a  v  nich  zniklé  války,  a  nekonečné  anarchie. 
Tomu  nešťastiu  jen  moudrými  zákony,  všeobecnou  ucti- 
vostí k  ním  a  jich  poslušností,  ať  už  zákony  ty  moudrý 
jedinec  nabyv  poradami  velkého  rozhledu  vážně  jako 
tichý  genius  proslovuje,  aneb  je  hlučný,  marnomluvný 
sněm  v  hádavém  a  odpíravém  hluku  stanovuje,  na  tom 
spása  nezáleží.  Neboť  i  sněmové  dosti  bludných  a  u- 
krutných  zákonů  stanovili.  Minulost  mnohých  národů  a 
zašlých  států  dosti  nás  o  tom   poučuje. 

Způsob    vlády    a    zákonodárstvia    blahobyt    národů 
nezakládá  jedině,    ale   duch  je   to    osvícený,    do  věku  a 
okolností  vhodný,    co  zákonům    a    vládě  činlivej,  právej 
bytnosti,   moci  a  dalekosáhlého  vlivu  dává. 
Ovce  bez  pastýřa  nečinějí  stádo. 

Staré  příslovie  praví:  „qualis  rex  talis  grex" 
aneb  u  nás:  „jakový  pán  takový  sluha,"  ačko-li 
mnoho  pravdivého  v  sobě  obsahuje,  přece  není  docela 
pravdivé.  Zdá  se,  že  povstalo,  kdy  jedině  všeliké  zlo 
králům  a  panovníkům  bezprávně  připisováno,  a  na  jich 
účet  pácháno  bylo.  Jsouce  spravedliví  pravdu  milujme 
a  mluvme.  Já  lidským  jednániem  a  pozorovániem  po- 
učen dokázati  se  osrněluju,  že  také:  „qualis  grex  talis 
rex"  t.  j.  jaký  národ  taková  vláda,  svoje  pravdy 
v  sobě  obsahuje.  Vláda  bývá  výkvět  ze  vzdělanstva 
(intelligencie)  národa  toho  nade  nímž  vládne,  a  zobra- 
zuje ctnoty  a  osvětu  jeho.  Vláda  vydavši  zákony  radí, 
kde  třeba  i  nutí,  ale  ctnoty,  činy  a  svědomité  plněnie 
zákonů  vůbec  občanům  vkouzliti  nemůže.  To  vše  z  ob- 


—      7      - 

Lcuiu  samých  vykvetati  má.  Pak-li  len  neb  onen  zákon, 
ač  kdysi  dobrý  ale  časem  a  okolnostmi  škodliv  se  oka- 
zuje, kdož  ho  najvíee  ve  škodlivosti  cítí,  ne-li  občané? 
Nuže  koho  povinnosf  blahomyslnú  vládu  na  nedostatky, 
mezery  takové  uctivé  upozorňovali  ?  —  A  kdož  jiní  než 
osvícení  a  dobromyslní  občané  mezi  národem  jsoucí? 
Jsou-li  ale  v  národe  odrodilci,  tmáci,  sobci  a  špinavci 
svůj  toliko  prospěch  hledajíce,  pravím  co  takoví  dbají 
o  národ  a  jeho  obecné  dobro  ?  Netečníci  nechá- 
vají všechno  jiti  jak  jde,  jenom  když  jim  špatné 
se  nevede;  zbujnélí  drzouni,  jenž  z  mozolů  cizých 
žijouce,  potem  národa  bohatnouce  ve  prostopášnosti  svěj 
zákonů  nad  sebou  neznají,  téch  a  takových  obecné 
dobro  nezajímá.  Vychovaní  lidé  pro  cizinu  a  modu, 
školami  odcizení  vzdělanci  po  jiném  národe,  po  jiném 
střede  (centrum),  po  jiném  téžišti  se  ohlížejíce,  zdaž 
budou  svoju  domovinu  a  národnosf  kdy  milovati  a  pro 
domácí  blahobyt  se  namáhati?—  Kdož  tu  nepozoruje,  že 
takoví  občané  jsou  samí  zrádcové  národního  a  státního 
blahobytu,  poněž  vládu  svou  k  opravám  uctivé  a  pou- 
člivě  nezbuzujou,  národ  a  stát  jeho  nevděčné  opouštějí, 
a  ne  toliko  opouštějí,  ale  cizý  národ  proti  svěj  domo- 
vině posilujou,  a  veřejné  míněnie  klamou.  A  za  takový 
plevel  v  státě  měl  by  vezdy  jen  panovník,  měla  by 
toliko  vláda  odpovídati  ? — Sami  občané  jsou  v  tom  ohle- 
du bez   viny? 

Jsou  příkladové,  že  králové  plakali,  trou  a  vládu 
nastoupivše,  jako  na  Polsce.  Jistě  k  tomu  příčiny  měli, 
nebo  rozumný  člověk  ničeho  bez  důvodů,  neporadiv  so 
s  rozumem,  neririívá.  Jcsli  domácí  zradou  nešťastný 
král  Přemysl  Otakar  v  bitvě  u  Marcheku  do  vřavy  sra- 
ženého boje  se  vrhnul,  aby  života  i  žalu  zbaven  byl, 
jistě   ho  jakýsi  bol   k   tornu  pudil. 


—     8      - 

Z  napověděného  každému  zřejmo,  zeť  i  vláda  ne- 
bo-li  řízenie  bývá  poněkud  odblesk  národův  a  osvíce- 
ných občanů  v  nich.  Otec  členy  svěj  rodiny  jenom 
poučovati,  k  dobru  je  naváděti,  zápovědmi  a  tresty  ode 
zla  odvraceti  může,  dále  jeho  moc  nesahá,  avšak  bohu- 
libé ctnoty,  mravnost',  šlechetné  činy  jim  dáti  není  s  to, 
ty  jen  ze  samočinnosti  rodinských  členů  samovolně  vy- 
nikati mají,  aby  právej  hodnoty  do  sebe  měly.  Vynutěné 
ctnosti  nemají  v  sobě  hodnoty,  poněž  jim  úmysl  a  vol- 
nost; schází.  Podobně  to  s  občany  stojí,  kdy  se  jak 
otroci  ku  svému  blahobytu  doháněti  dají ;  jak  chatrnej 
hodnoty  je  vynutěná  samočínnost  jejich! 

Náš  Lothringovský  panovnický  rod,  z  jehož  lůna 
náš  milostivý  císař  pán  pochází,  příkladnými  občanskými 
ctnostmi  a  lidomilstviem  se  vyznačuje.  Neuznalými  ba 
nespravedlivými  bychom  se  okázali,  kdybychom  takové 
ctnostě  slušně  neocenili,  za  příklad  si  jich  obravše.  My 
rakouští  občané ,  zláště  1  Stimillionoví  Slované,  všady 
sobě  ctnosti  všímati  a  vážiti  máme,  nechať  se  v  jakém- 
koli tvaru  (tvářnosti)  od  kohokoli  konaná  v  chýši  nebo 
v  paláci,   ve  sprostém  rouchu  nebo  ve  šperku  na  tróně 

zjevuje. 

Ctnost  najlepší  urozenost. 

Rakouští  národové  Bohu  světovládnému  děkujte,  že 
tak  v  dějopisech  zvaní  velcí  mužové  Gustav  Adolf, 
král  Švédů  ve  30tiletej  válce,  francouský  vojevůdce 
Condé,  Bedřich  (král  zněmčených  Slovanů  v  Prusách, 
dobře  znám  Čechům  ze  7miletej  války)  nad  vámi  ne- 
vládli, a  že  vaša  krev  a  zbožie  takovým  přechváleným 
velikánům  nebyly  svěřeny,  by  vším  tím  po  vůli  a  libo- 
sti byli  nakládali. 

Gustav  Adolf  říkával:  „Vitazstvie  jest  moje,  kdy 
ho  toliko  lidmi   dobýti  mám." 

Condé  zvolal:  „Co  se  kněz  onen  (kardinál  Mazarin) 
tak  satoní  ?  jedna  noc  v  Paříži  dá  víceru  lidí  život, 
než-li  jich  v  poslední  bitvě  zhynulo !" 


—      9      — 

Bedřich  pruský  křičel:  „Ihr  Racker,  wollt  ihr 
ewig  leben?!"  mezi  Plaňany  a  Kolínem  v  Čechách  na 
svoje  hranaté  granátníky,  když  jim  udatnému  rakouské- 
mu  vojsku   pod   vojevůdcem   hr.  Daunem   ustupovati   bylo. 

Napoleon  1.  předstihnul  tyto  hrdiny  v  krveprolevániu, 
pohrdav  životy  lidskými,  jež  mu  národ  francouský  byl 
svěřil.  Jsa  olicírem  myslíval,  že  z  mrtvol  lidských  mo- 
sty postaví,  a  v  úřadních  novinách  vyhrožuja  králům 
národúv  na  Europě  chvastavé  (chlubně)  oznámil:  „Každý 
rok  mne  400.000  lidí  dáno  v  moc,  jimiž  mně  po  li- 
bosti  naložili   volno." 

A  tito  Europané  nalézali  mezi  mužemi,  jenž  pro 
volnost  (svobodu),  rovnoprávnosf  a  lidomilstvie  (humani- 
smus) hořeli,  mezi  volnomyslnými  lidomily  (filanthropy) 
nejhorlivějších  pochvalců,  jenž  je  až  do  nebe  vynášeli. 
Naopak  zase  takové  panovníky,  jenž  vroucí  lásku  k  li- 
dem, ku  svým  bližním  dělně  jevili,  jako  andělově  strá- 
žní národům  a  jich  potomkům  dobročinili,  sotva  na  pa- 
něl  lidstvu  uvádějí,  málo  je  oceííujou,  aby  jich  krásnými 
příklady   následovníků   na   Europě  zbudili. 

Lidomilná  náruživosf,  křesťanská  láska  k  bližním 
má  rozněcovali  a  oduchovati  panovníky  národův!  My 
lepší  zásady  v  ohledu  tom  nemáme.  Vznešené  povolá- 
me bývalo  u  moudrých  panovníkův  a  příkladných,  „šfa- 
sniti   lidi.   blažiti   národy." 

Římský  samovládce  Markus  Aurelius  Anloninus 
přijmím  filosof  napsal  sobě  tuto  zásadu  do  svých  zápisků 
následnými  slovy :  „Hleď  abys  nepřepínal;  af  se  nezka- 
zí. Deb  stává  se  to.  Zachovaj  se  teda  prostým,  dobrým, 
neporušeným,  opravdovým,  laskavým  a  ve  slušných  prá- 
cách  stálým;  přicin  se.  ahys  takovým  ostal,  jakým  tě 
hlosofia   učiniti    chtěla." 

Vclkomocnému  náleží  právo  dobroěinií  i  proti  vůli 
národa.  Právo  národíiv.  nespravedlivost"  prováděti,  bez- 
právie   kolem  sebe   páchali,    naprosto  zavrhuju,    ale   s  kaž- 


—      JO     — 

dým  poctivcem  silně  věřím  v  právo  lidomilného  pano- 
vníka, pošetilý  věk,  bezumné  stoletie  moudrou  násilou 
k  rozumu  a  lidskosti  přiváděti,  snášelivosf,  lidomilstvie 
mocně  proti  násile  zhoubných  předsudků  a  sobeckých 
krufáků  zastávati. 

Kdo  zlosynum  promíjí,   dobrých  ubijí. 

Živo  věci  k  tomu  nepřivoluju— a  snad  všichni  do- 
konalci  v  Rakousii  a  jinde  se  mnou  stejně  smýšlejí  — 
že  pletichy,  zpronevěra,  zanevřeme  na  lidi,  zisk,  chva- 
stavosf  (chlouba),  a  nemilosrdná  úskočná  politika  jsou 
takové nelíbezné  vlastnostě,  jenž  příjmiem  „velký"  pano- 
vníka odůstojniti  a  oslaviti  nemohou  a  také  nemají,  aby 
ctnost'  opačně  nesnižovaly.  Svatě  jsem  přesvědčen,  že 
by  žádný  mocnář  přijmiem  „velký"  oslavován  býti  ne- 
měl, jehož  také  dobrým  poctivcem  jmenovati  nelze. 

„Nemluvte  mi  o  velikosti  charakteru  (povahy),  dlu- 
žno na  svůj  prospěch  pomýšleti!"  mluvil  Bedřich  král 
Prušáků,   odtrhší  nám   Slezko,  Kladsko,   Lužice. 

„Já  byl  člověk  najprve,  než-li  já  se  stal  císařem, 
a  toč  moja  najkrásnější  vlastnost'."  Tak  mluvil  velekněz 
humanismu  na  tróně  rakouském,  slavný  lidomil  císař 
Josef  27.  února  1766  u  požáru  ve  Vídni  na  Marxo- 
vej  linii. 

„Zachovajte  mně  svoju  příchylnosf,  můj  milý  Papini, 
a  buďte  ubezpečen,  že  bych  se  rmoutil,  kdybyste  mne 
jako  člověka  si  nevážil — naj slavnější  to  ty  tul  me%i 
všemi,  jichto  mne  dáti  l%e*  týž  Lothringovec  a  ve- 
lekněz lidomilstvia  psal  k  Mikulášovi  hraběti  Papini-mu 
ve  Forli. 

Kdo  slavný  císař  František,  děd  našeho  milostivého 
panovníka  byl,  jenž  na  bráně  dvorskej  velkou,  zlatou 
literou  své  heslo  napsati  dal :  „Justitia  regnorum 
fundamentům"  ^Spravedlivost  říši  základem^  všem 
Rakusianům  dobře  známo.  Miloval  zákonitost,  cenil  a 
chránil    svoje    rakouské    Slovany,    a    byl   velký    příklad 


—     H     — 

praktičnosti.  A  lilo  náš  císař  pán  obe  slavná  jména 
Lothringovcfl   ne  bez    významu   má. 

Jeho  Milost  nás  císař  pán  František  Josef  v  ne- 
snázích trón  jednej  velmoci  europskej  nastoupiv  šťastné 
započal.  Popřej  mu  národovládný  Báli  šfaslie,  aby  mou- 
drými  a  šlechetnými  rádcemi  podporován  navzdor  ne- 
bodám   blahodajně   dokončil. 

Konečné  všichni  i  Stimillionoví  rakouští  Slované  a 
3millionoví  Rumuni  (majíce  dobru  třetinu  slovanštiny 
v  reci  svěj)  zláště  se  o  to  přičiňme,  abychom  našemu 
císaři  pánu  občanskými  ctnostmi,  láskou  k  zákonitosti, 
důvěrnou  obětavostí  a  věrností  aspoň  poněkud  panovnické 
pece  snadnili,  vládu  jeho  mocnu  tužili.  V  nesnázích 
od  nás  mužně  podporován,  tím  větší  sílou  svého  ducha 
i  svého  srdce,  moha  se  na  nás  spoléhati  co  panovník 
mocnej  Rakousie  v  každej  nehodě  důrazně  jednati  a 
blahobyt  svých  národů  zdárně  zakládati  bude.  My  jsme 
Jeho  a  On  je  náš.  Tělem  i  dušou  buďme  všichni  po 
veškerej   rakouskej   říši  svojef  Jeho. 


Ilisťoiiciiy  rozhled  po  poričiu  veletoku  Dunaje. 

Lepší  hrst  pravdy,    než-li  mech  smyšlenek. 

Idea  čili  myšlénka  ochrannej  říše  na  Dunaji  juž 
dávnof  od  státníků  a  panovníků  v  těchže  krajinách  vtě- 
lována   byla. 

Juž  hrdinský  Samoslav   (Samo)  Slovan   srbský  z  ny- 

Rfíšflě    (Meiweo)    láskou    k   národu    svému   a  jeho 

nosti  jatý  v  7mém   věku  (echy,   Moravany,    Slováky 

i  Slovince   íKorutance)   do   boje  veda,    v  tuhých    bitvách 

ukrutné,   násilnické   Avary  potřel,    jejich   l<v,ké  jařmo    na 

časy  zničiv.      Tak   velkú    obrannú    říšu   ci   unionu 

na  Labi,   Moravě   a   Dunaji  proti  nim   a  jiným   nepřátelům 


~~      12      - 

slovanského  národa  ustavěl,  r.  627.  Dokud  žil  a  35 
let  vládnul,  slavně  stála  i  nepřátely  šeredně  odrážela. 
Dokázalf,  že  toliko  jednoty  třeba  Slovanům,  aby  zacho- 
vali samostatnost  svoju  a  dobyli  vlády.  Samova  říša 
sahala  na  juhu  k  Alpám  štýrským,  na  východ  za  Talry, 
na  severu  asi  k  řekám  Sprevě  a  Havelě,  na  západě  ke 
Smrkovinám.  Jádro  stálu  toho  byly  Čechy  a  hlavní  sídlo 
snad  Samonice  (teď  Semonice)  v  Hradecku,  o  nich  po- 
věst mezi  lidem,  že  tam  stávalo  někdy  velké  město. 
Odstraněné  nebezpečenstvo,  a  prastará  lidovládná  roz- 
drobnělost  Slovanů  nesmírně  po  volném  individualismu 
(osoblivosti)  se  ženoucí,  tak  to  dovedly,  že  se  nadějná 
ochranná  uniona  čili  Samova  říša  rozpadla  po  smrti  jeho, 
roku   662. 

Na  počátku  9ho  věku  blahomyslný  Mojmír  pano- 
vník na  Moravě  ustavěl  obranná  říšu  proti  podmanivým 
Frankům,  jenž  rádi  pohanské,  zláště  slovanské  národy 
násilně  křestíce  velké  desátky  za  to  na  nich  vydírali. 
Křesťanské  náboženstvo  lásky,  bylo  jim  toliko  záminkou, 
aby  druhé  národy  drancovali  a  porobou  spoutali.  Sídlel 
na  Velehradě. 

Po  něm  ji  zveleboval,  siřil  a  tužil  šlechetný  Ra- 
stislav (Rastic),  který  se  z  područia  králův  německých 
vydobyl,  s  Bulhary,  svými  to  pokrevnými  sousedy  do- 
bré přátelstvie  choval,  a  svaté  apoštoly  Slovanův  Cyrilta 
a  Methoda  si  na  graeckém  císaři  Michaelu  vyžádal,  kteří 
na  Moravě  liturgiu  slovanská  zavedli,  arcibiskupstvie  Ve- 
lehradské založivše.  Ale  závistivá,  pošetilá  ctižádosť  a 
zráda  domácích  krátkozrakých  příbuzníků  rázem  překa- 
zila všechny  jeho  snahy  velké.  Zrada  domácí  vydala 
dobrodějného  Rastislava  zkáze,  uvalivši  národ  svůj  v  ne- 
bezpeč, která  vlast  moravská  nesmírně  spustošila.  Kře- 
sťanští Němci  jej  zrazeného  jali,  oči,  nebeský  dar  světla 
jemu  vyžáhli  a  kdesi  v  Němcích  ho  do  kláštera  ubohé- 
ho strčili.     Neníli-pak    to    hrozná    násila    proti    právům 


—      13     — 

mezinárodním?  jak  bychom  to  nazvali,  kdyby  soused 
do  ftivnosté  souseda  svého  vraziv,  tam  pustošil,  oči  mu 
vyloupal?  A   tak  skončil   násilou  sousedů  najvýtečnějšf  a 

o  národ  svůj  velozasloužilý  panovník  slovanský.  To  se 
stalo  r.  STO.  A  tak  dobrbdějný  panovník  Slovanů  a 
ctitel  člověčenstva,  jenž  práva  jejich  moudře  hájiv,  bla- 
hobyt zakládav,  žádnému  národu  neubližoval,  kdesi  tra- 
dičně vzal  za  své.  Panuja  dobročinil  od  roku  846  až 
do   r.   870    teda  čtvrt  stolelia. 

Pak  se  tamže  po  něm  opět  tejto  myšlénky  „obran- 
nej  říše"  horlivě  ujal  jiný  Mojmiroviě.  Byl  to  smělý 
ctižádostivý  Svatopluk  pokrevník  a  zhoubce  Rastislavův. 
Zpáchaný  zločin  nad  panovníkem  a  národem  svým  svíral 
svedomie  jeho.  Od  Němců  zajat  a  vězněn  přemý- 
šlel co  zrobil.  Vší  sílou  se  jal  nahradili,  co  provinil 
a  pokazil.  Na  Moravě,  na  Labi,  Vltavě,  Odře,  na 
Váhu,  Hronu  a  Dunaji  ústavě!  velká  obranná  říšu 
proti  výboj  nos  ti  (oíTensivnosli)  západních  franckých,  ně- 
meckých křcsfanů.  Tak  znikla  velko-moravská  říša , 
která  pod  mocným  a  opatrným  panovníkem  Svato- 
plukem na  středili  Europě  utěšeně  zkvítala.  Svato- 
pluk zmnoživ  moc  svoju  na  najvyšší  stupeň ,  stal 
ge  Němcům  svou  vládou  strašným,  spojil  též  zadu- 
Bajskoo  Moravu  a  mnohé  jiné  vlastě  slovanské  až  po 
Dél  o  [Magdeburg)  nad  Labem  se  svou  říšou.  Ale  král 
Svatopluk  jaksi  málo  poučen  z  minulosti,  nezíraje  do  bu- 
doucna, znamenitá  obranná  ří^u  slovanských  kmenů  sje- 
dnoténých  na  střediné  Europy  na  zkázu  vydal  dvoum 
lehkomyslným  svárlivým  synům,  Velko-inoravskú  říšu 
rofkoaoval  mezi  ně  jako  nějaké  zbožie  r.  894.  Než 
lynové  darební  byvše  z  ní  kusami  podělení,  prosti  vší 
lásky  k  národu  svému,  jako  pošetili  ctižádostivá  mezi 
sebou   se   o   trón   otcovský   rvali,    domácí   občanská   válku 


—      14      — 

roznítivše.  To  byla  německému  císaři  Arnulfovi  žádoucí 
doba,  by  moc  sjednotěných  slovanských  svých  souseda 
podkopal  a  zvrátil.  Přivolal  Maďary,  lid  divoký  a  ukrut- 
ný jako  Avarové  (obrové)  na  říšu  velko-moravskú.  Že 
západ,  vida  takové  sprosťáky  mezi  sebou  se  o  panstvie 
nad  celkem  svářející,  toho  použil,  snadno  sobě  mysliti 
můžeme,  aby  je  i  jejich  říš  ochrannú  zkácel.  Biskup 
Wiching  na  Moravě  pastyřujoucý  také  tu  krajanům  svým 
hodně  pomáhal,  tajně  Moravany  proti  sobě  dráždiv.  Do- 
cíleno, že  synové  Svatoplukovi  Mojmír  a  Svatopluk  o  trón 
otcovský  se  hašteříce  strašnou  válkou  občanskou  národ 
svůj  vraždili.  Cechové  vidouce  jak  si  rozbroj  na  Moravě 
po  rozumu  šlape  a  nemohše  zuřící  bratry  a  unionu  do 
svornosti  uvésti,  pomyslili  na  své  zachováme;  majíce 
Němce  za  zádami  z  uniony  pošetilých  svárlivců  vystoupli. 
Kde  se  dva  perou,  třetí  nepřistupuj. 

Němci  majíce  v  čele  patriotu  a  bystrého  Arnulfa 
jednali  moudře  a  praktičně,  neboť  se  povinně  starali 
o  sebe  a  svoje  zachovánie,  o  Slovany  se  starati  nebylo 
jim  povinno,  kteří  se  sami  opouštěli,  nesvornostiu  se 
drobíce  a  vraždíce. 

Na  cizý  koláč  oči  nevyvaluj,  ale  o  svůj  pečuj. 

No  rozkusovaná  říša  moravská,  proti  níž  se  Němci 
a  Maďaři  sbratřili,  nemohla  zahraničnej  závisti  a  žárli- 
vosti, byvší  v  jednotě  a  síle  domácím  rozbrojem  zem- 
dlena i  zradou  domácích  holomků  a  nevděčníků  podko- 
pávána, náležitě  oddolati.  Mojmír,  jeden  ze  synů  Sva- 
toplukových dosti  hrdinský  proti  návalům  maďarským  a 
německým  se  bránil,  až  na  bojišti  vzal  za  své.  Velko- 
moravská říša  byla  najprve  nerozumem  a  soběctviem 
Svatoplukovým  podlomena,  občanskou  válkou  dvou  po- 
šetilců o  trón  rozhroutěna,  konečně  vpádem  zuřivých 
nepřátel  snadno  dohořená.  A  tak  roku  907  z  juho- 
východní  strany  od  Maďarů,  ze  západu  od  Němců  bořena 
klesla.     Na   velké  neštěstie  Europy    moc  a  samostatnost 


15 


slovanskcj  Moravy  z  dějin  světa  zmizela.  Větší  díl  slo- 
vanského obyvatelstva  bud  strašnými  bitvami  mezi  sebou 
a  se  vrahy  svými  zahynul ,  anebo  po  Karpatách ,  do 
Bulhar,  Chorvat  a  jinam  se  rozutíkal,  a  na  zemi,  potem 
a  krvej  Slovanův  vzdělanej,  duchem  sv.  Cyrila  a  Met- 
boila  osvicenej,  zarazila  surovosf  Iron  svůj,  co  hrozný 
příval   po   Europě  se  rozlévajíc. 

Idea  móravskej  říše,  která  se  jako  zóra  nadějně 
na  slredinč  Europy  po  jeden  lidský  věk  zableskla,  jest 
i  proto  památná,  že  proudem  svých  řek  ku  greeckému 
císarslvu  unášená  o  jeho  přátelstvie,  o  jeho  vědy  a  osvětu, 
o  jeho  náboženstvo,  majíc  šlechetného  Rastislava  v  čele, 
se  ucházela.  Západu  jemnější  Helenismus  pochopiv  úlohu 
svou,  hned  jí  poslal  dva  filosofy  bratry  sv.  Cyrila  sv. 
Methoda  ve  gracekej  osvětě  dospělé  a  slovanského  ja- 
zyka v  mlailej  říši  panujoucího  dobře  vědomé,  aby  v  ní 
lásku  ChrisloYu  zvěstovali  a  příehylnosf  Hellenům  mezi 
Slovany  získali.  Takto  měla  křesfanstvicm  osvěta  hel- 
lenská  přímo  do  středu  Europy  z  byzantského  císarstva 
se  slunečním  papryskem  prouditi.  Její  úpad  i  tím  ury- 
chlen byl,  že  svou  polohou  do  třenice  mezi  zapadnou 
a   východnou   Církvej   se   dostala. 

Ctnostní  bratři  a  osvícení  filosofové  sv.  Cyrill  a 
sv.  Method  zvěstovali  Slovanům  Christovu  na-uhu  o 
lásce  k  bližnímu,  národním,  živým,  do  srdce  vnikaje- 
cím  jazykem.  Jemnocitní  Slované  radujouce  se  z  Bož- 
ského lidomilného  uěenia,  hromadně  se  hrnuli  ku  kře- 
sfanstviu,  aby  v  lásce  pokresleni  byli.  Z  toho  vzešlo 
ZáSUe  biskupů  němeekých,  kterým  se  to  němčinou  a 
latinou  nehrabe  dařilo,  a  kteří  sobě  osobovali  po  kon- 
činách slovanských  víru  svou  rozšiřovati,  více  světských 
užitku  než-li  záslužného  skutku  hledajíce,  a  proto  obou- 
zeniem,  uskoky,  zradou  tajně  i  zjevně  válčíce.  To  bylo 
hlavní  příčinou,  proč  Slované  od  juho-\ vchodu  radostno 
přijímali  křesíanshie.    a    proč  samého    daru  toho  ze  západu 


—      16      ~ 

nepraktičně  podávaného  přijímati  nechtěli.  A  může  jim 
to  rozumný  poctivec  měli  za  zle?—  Každý  člověk,  ná- 
sledovně i  národ  po  lepší  bezpečnosti  se  ohlíží,  aby  se 
blahobytu  dodělal. 

A  však  tehdejší  výboj  ní  Němci,  zbořivše  velko- 
moravskú  říšu  pomocou  Maďarů,  velkého  zla  i  hoře 
z  toho  ubozí  zakusili.  Hrůza,  žár,  spoušť,  krveprole- 
vánie  přikvačily  na  južné  Německo,  ztrativší  taras  pevný 
na  moravskej  říši,  drančivý  maďarský  národ  na  100.000 
koních  se  loupeživě  rozjížděl,  ve  strašných  bitvách  Němce 
svoje  bývalé  spojence  porážel,  a  vítězně  s  nesmírnou 
kořislěj  vracel  se  domů,  spoušť  a  hromady  pobitých 
Němců  za  sebou  nechavje.  #)  Nářku,  hoře,  pláči  ne- 
bylo konca.  Konečně  Němcům  pomohli  Čechové  ma- 
ďarská surovosť  ztrestat  ve  strašlivých  bitvách,  a  posléze 
český  biskup  sv.  Vojtěch  dokončil  dílo,  zjemňujoucí 
křesfanstvie  mezi  nimi  hlásav.  Pobořeniem  velko- mo- 
ravskej říše  bylo  docíleno,  že  hellenská  osvěta  v  proudu 
svém  do  nitra  Europy  překažena  kolem  Europy  po  břehu 
středního  a  atlantského  mora  putovala,  z  národa  na  národ 
přecházejíc.  A  tak  hellenská  vzdělanost;  a  uma  byvši 
též  od  Turků  vypuděná  přešla  postupmo  na  Vlachy, 
z  Vlachů  na  Španěly  a  Franky,  odsud  na  Anglíky, 
Nizozemce,  Dány,  Němce;  a  včil  europeismem  sesílená 
vrací  se  po  tisíceru  let  na  národy  slovanské  na  Labi, 
Dunaji,  Savě,  Dravě,  u  siného  mora,  na  Visle,  Volze 
usídlené. 

Rakousia  má  vznesenu  úlohu,  lidomilně  protříbenú 
osvětu,  umy,  průmysl,  občanstvie,  blahobyt  po  Dunaji  a 
po  břehu  středního  mora,  přirozeném  to  těžišti  svém, 
kmenům  slovanským  a  Rumunům  na  juho-východě  pra- 
klyčně  podávati,  chce-li  sympathiemi  daleko  za  hranice 
působiti,  umem  a  srdcem  národy  sobě  nakloňovati. 


*)    Viz   všeobecný    dějepis    občanský   od  Jos.  Fr.  Smetany.    Praha 
1847,  Díl  II.  str.  391. 


—      17     — 

Mezi  Přemyslovcem!  zas  Boleslavovo,  Břetislav, 
Vladislav,  Otakar  v  12tém  a  1  Stém  veku  vtelovali  velko- 
moravská říšu,  ale  každý  z  aich  v  jiném  směru  t.  j. 
do  jiného   uhlu   světa. 

Boleslavové  praktičně  tlačili  do  Slovanstva  na  Vý- 
chod. Říše  Boleslava  II.  Nábožného  (r.  9G7  — 999) 
obsáhla  Čechy,  Moravu,  Stezko,  južné  Polsko,  Halič  až 
ke  Lvovu,  celé  Slovensko,  velká  knížata  Kyjevská  byli 
sousede   Cechů?. 

Přemysl  Otakar  vléloval  ji  více  k  juhu  a  sinému 
moři.  Jeho  lidomilné  zákonslvo  rovnost'  všech  jedno- 
tlivců před  zákony  vymahajecí,  jeho  nadobyčejně  dělný, 
na  rovnoprávnost  a  spravedlivost  dotírajecí  absolutismus 
(neobmezená  vláda  na  tróně  jsoucího)  jeho  dynastická 
(mocné  panovnická)  snaha  kruté  kolikráte  proti  feudální 
aristokralii  vystoupivší,  zbudily  proti  němu  zášť  a  zradu 
doma  takovú,  že  tragičně  na  rovině  u  Marcheku  ve  hlo- 
moze bitvy  úmyslně  život  svůj  skončil,  r.  1278.  Pa- 
mátné, žcf  on  politikou  svou  ku  západu  směřuja  něme- 
ckým živlem  výsadami  městskými  hojně  nadaným  slo- 
vanskú  národnost  i  feudální  arislokralismus  dusil,  v  jeho 
saloně  oblibou  německy  mluveno  a  Němcům  stát  ve 
státě  činícím,  přednost  dávána,  německý  mrav  u  jeho 
dvora  zaveden.  Ně  mech  ie  svým  rycerstvem  zajalo  vr- 
tby chlumy  na  západním  Slovanstvo,  jak  to  jména  hradů 
končící  se  na— berg, — stein,  —  burg,  —  fels  až  podnes 
dosvědciijou.  Vládní  jazyk  byl  latina,  dvorskou  modo- 
vou  reci  zněla  němčina.  Tuhá  slovanská  národnost1  teda 
d\ouma   živloma  byla   dušena. 

Od  těch  dob  zůstala  politika  na  Labi  západní  a 
více  méně  Qémecká,  živel  německy  lepší  místa  zajímaje 
a  domácí  živel  drze  Škadliv,  rozdmychoval  doutnajecí 
jiskru,  která  pro  národoosl  a  její  opravnélosl  hárajecím 
husitsivem  \   plamen  válečný  se  znala.  To  bylo  naděle- 

2 


-     18     ~ 

nicko  Přemysla  Otokara,  klerý  se  slovanskou  národnostiu 
rady  sobe  nevěděl. 

Výborný  státník  a  hospodář  lidomilný  Karel  Lu- 
cemburský, šlechetný  otec  vlasti,  tlačil  více  svoju  říšu 
severozápadně,  kde  ještě  na  dolením  Labi  Slované  žili, 
obracel  se  také  k  Dunaji,  zamýšlel  Vltavu  s  Dunajem 
spojiti  což  nynější  železnica  uskutečnila,  A  kdyby  jen 
duch  jeho  v  traditionalním  státnictviu  toliko  byl  půl  sto- 
letia  na  Labi  zavládnul,  jistě  by  to  na  Europě  jinako 
vyhlíželo,  než-li  jak  to  teď  pozorujeme.  Polabští  Slo- 
vané byli  by  ještě  na  živu  a  v  moci. 

Za  Luxemburců  a  Habsburgovců  zláště  Čechosío- 
vané  mocně  k  tomu  pracovali,  aby  na  Dunaji  pod  spo- 
lečným žezlem  mocná  říša  proti  Islámu  znikla.  Abych 
dokázal  co  pravím,  zpomeňme  si  na  Habsburgovca  La- 
dislava pohrobka,  kde  Kašpar  Šlik  z  Holiče,  Oldřich 
z  Rosenberka  pán  český  a  bývalý  majetník  rozlehlého 
vojvodstva  Krumlovského  na  južných  Čechách,  hrdinský 
Jan  Jiskra  *)  z  Brandýsa  a  jeho  Taborité  obětavě  k  tomu 
pracovali,  krev  svou  prolévajíce,  aby  na  Dunaji  ze  Slo- 
vanstva mohutné  mocnářstvo  ustaveno  bylo.  Juhoslované 
jim  šli  také  bratrsky  v  ústrety,  poň  Islám  krutý  mečem 
ohněm,   porobou  je   dávil  a   trýznil. 

Konečně  to  podotknouti  dlužno,  že  idey  (velké 
myšlenky)  v  duchovním  světě  mnohá  stoletia  semotam 
blýskajíce  se  neztrácejí,  a  že  stále  v  proměnách  proble- 
skujou,   dokud  se    nevtělejí. 

Podobně  idea  ochrannej  říše  na  rozsáhlém  pořičiu 
velkotokého  Dunaja,  je  prastará  i  přirozená,  historičná, 
i  několikráte  vlělovaná.  Nynější  rakouské  císarstvo  ne- 
povstalo náhodou  a  bez  úměru  (plánu).  Životozpyt  (fy- 
siologia)  nám  dokázal  pravdu,  že  na  národův  tvářnost, 
zrůst,  letoru,   duševnost,  plocha   vlasti,  říše,  a    podnebie, 


*)    Cti   životopis   Jana  Jiskry    z  Brandýsa    od  Dra.  H.  Jirecka,    viz 
Perly  české,  Praha   1855  sir.   76, 


—      19      — 

kde  sobe  potravy  dobývajíce  žijou  a  tyjou,  znamenité 
účinkuje.  Dále  i  to  za  pravdu  uznali  dlužno,  že  do- 
brá, trvanlivá  strojina  (organismus)  státu  či  říše  a  její 
moc  od  toku  rek,  od  útvaru  hor  a  rovin,  od  národnosti 
občanu  od  sympathie  neb  antipathic  pomezních  národů 
silně  záleží. 

Slovem,  ze  všeho  toho  vysvítá,  že  jakýsi  ponut 
(instinkt)  národy  na  Labí,  Moravě,  Váhu,  Tise,  na  Du- 
naji, na  Visle,  Dravě  a  Sávě  slále  k  unione  nutkal,  aby 
se  proti  výbojnosti  nepokojných  národů  bránili  a  sebe 
zachovali.  Rakouská  monarchia  faktičně  (dějinně)  mezi- 
národní snášelivost  čili  foederatismus  vzdělávala,  a  ná- 
rody  dle   tej   zásady  odjakživa   ovládala. 

Sjednocovánie,  seřádenie  národův  podle  sebe  jest 
velká  idea  budoucnosti,  je  to  idea  křesťanská,  lidomilná 
blahomyslná,  t.j.  v  konavém  živobytu  k  míru,  a  blahoby- 
tu vedoucá,  na  obranu  (defensivnosf)  se  obmezujoucá, 
války  z  vášní  lidských  zniklé  zamitajecá.  Dávnověká 
idea  podmanivosti,  odnárodňovánia,  poroby,  zotrocovánia 
t.  j.  kde  národové  nadvlády  druhého  národa  podřízeni 
a  jako  zbožie  jemu  v  drženie  dáváni  bývali,  náleží  su- 
rověj pohanskej  minulosti.  V  probudilém  a  pokročilém 
v  19tém  věku  málo  juž  ohlasu  mezi  hodnými  národy 
nalézá,  protože  výbojem  (oíTensivností)  jenom  zbytečné 
války  vzněcuje,  národy  maří,  krajiny  pustoší,  člověčen- 
stvo hubí.  \ebof  národové  křesfanstvicm  lépe  osvíceni 
a  uvědomeni,  nechtějí  už  tomu  věřili,  že  by  tu  proto 
byli,  aby  proti  sobě  meč  tasili,  jako  dravci  se  vraždili, 
a  vzájemně  se  v  blahobytu  pro  nic  a  za  nic  zará- 
želi. 

Základní  myšlenky  říše  Rakouskej  mírnosf,  spra- 
vedlivost a  obrana  dosud  trvají,  co  ji  člověčenstvu  a 
jeho  národům  ctihodná  činí,  a  pěknú  budoucnost  jí  za- 
ručuje. 

Kdo   dobro   činí.   tomu    zlo   neuškodí. 
Co   Bftli   ipojil,   toho   nerozlučuj   či 


-      20      - 

Velevlasť  Rakousia. 

(Obraz  zeměpisný.) 

Ne  tak  rosa,  jako  pot,  činí  úrodná  pole. 

Říkával  car  Petr  Velký. 

Vlasf  rakouská  rozprostírá  se  mezi  západní  a  vý- 
chodní Europou,  jejížto  juh  (jih)  Sáva  a  siné  moře 
ošplounává.  Je  to  přeúrodná  plocha  11.240  čtverco- 
vých mil  obsahujoucá,  kde  štědrá  příroda  všechny  svoje 
dary  hojně  rozsela.  Pro  svoju  obsáhlosf  3tí  místo  mezi 
státy  europskými  zabírá.  Velko-toký  Dunaj  nese  ji  na 
svém  pořičiu,  který  víc  jak  třidcatero  řek  z  alpinských 
a  karpatských  hor  sobě  přibírá.  Přes  (V3)  dvě  třetiny 
Rakousie  na  jeho  úrodném  pořičiu  se  prostírá;  proto 
Dunaj  180  mil  od  bavorských  hranic  až  na  turecko 
pomezie  ju  protéká.  Dunaj  jest  její  srdečnica  (aorta) 
čili  velká  životní  tepna. 

Hojnosf  plodin  naší  krásnej  Rakousie  je  podivu 
hodná,  v  ohledu  tom  se  jí  žádná  říša  na  Europě  nevy- 
rovná. Přechválená  belle  France  (krásna  Francia)  má 
jednotvárné  krajiny.  Španěly  mají  mnoho  skalin  holých 
a  vysočin  suchoparných.  A  co  jsou  zelené  pahorky  na 
britanských  ostrovech  proti  krajinám  utěšeným  naší  ve- 
levlasli? 

A  co  má  sever  a  východ  na  Europě,  trochu  je- 
zer, nesmírných  stepů  nepřehledných  sněhových  spoust. 
Nedivme  se  tomu  kdy  se  velký  ruský  národ  ze  sever- 
ných  mrazů  ku  teplejšímu  juhu  tlačí,  na  lenivého  zhej- 
ralého  Turka  se  dere,  který  na  překrásných  úrodných 
krajinách  choruje  a  sotva  se  pro  Europu  uzdraví.  Je  to 
přirozený  ponut  ruského  národa.  Není  velké  příjemno- 
ty  ve  přírodě,  kde  člověk,  kde  národ  s  mrazem  a  ji- 
nými   nehodami    zapasif    má.     Mně    hodný  Rosian   před 


—      21       — 

lety  na  Vídni  upřímně  pravil,  že  časem  až  na  severu 
lesy  spálejí  do  teplejších  krajin  se  postěhujou.  Stepy 
a  mraz  donutily  národy,  že  se  k  juhu  a  na  západ  jako 
roje  včel  hrnouce  stěhovali  tiché  národy  vybouřivšc  a 
organismy  států  jejich  roztrhavše  a  podmanivše.  Alpin- 
ské  půvabné  krajiny  jakou  rozkošej  nás  naplňujou !  Kde 
se  jim  cos  na  Europě  vyrovná?  Přeúrodné  roviny  Ba- 
nátu  vojvodiny  Srbskej,  a  Moravy  nepřehlednými  zvůra- 
mi  (co  zvoráno)  nás  potěšujou.  Průmyslné  hory  v  Če- 
chách, na  Moravě  a  Slezku  také  uctivého  pozoru  zaslu- 
hujou,  ač  bychom  z  nich  četné  vzorné  osady  (kolonie), 
pak-li  svému  prospěchu  rozumíme,  — na  řidko  zalidněné 
a  úrodné  krajiny  naší  velevlasti  vyváděti  měli,  aby  u- 
bohé  obyvatelstvo  jejich  osláblým  průmyslem  a  bidou 
traplivě  nehynulo  nezakrsalo.  *)  Od  mnohých  přechvá- 
leny  průmysl  žebrací  a   mrzačí  lid   na  těle  i  na   duši. 

Kde  je  na  Europě  zlatonosnější  země,  jako  slynou 
naše  Sedmihrady?  Kde  více  stříbra,  mědě,  železa,  soli, 
výborného  drva  jako  na  slovanských  Karpatech,  pravěké 
útočiště  a  ochraniště  to  Slovanů,  kdy  se  na  ubohé  ne- 
šfastie  a  pohromy  ze  všech  uhlů  světa  hrnuly!  —  Olovo, 
cín,  stříbro,  železo  v  Cechách,  rtuf  ve  Krajině,  výborné 
železo  ve  Štýrsku,  síla  soli  ve  krajině  nad  Enžej,  v 
Solnohradách  a  v  Haliči,  nesmírná  ložiska  uhlí  na  tisíce 
let  v  Cechách,  okazujou  neocenitelné  faktory  průmyslu, 
bohatstva  i  moci.  Síla  léčivých  zřídel  a  teplíc  v  Če- 
chách a  na  Uhrách  choré  k  sobě  požívá.  O  ty  by  se 
rakouští  Slované  zláště  starati  měli,  chtíce  sobě  a  dru- 
hým  pohratymcúm   dobročiniti,   pohodlie   a   blahobyt  roz- 


Viz  :  Moje  průmyslné  Návrhy.  Hradce  Královi'-  |S.>9.  Dobrým 
úmys'etn  já  to  vydal,  ale  bohužel,  jsem  blat  volajcuho  na  pou- 
lit Majetnější  obran  nedbá,  a  chudý  dbáti  ncmú/.c,  kdyby  chtěl. 
A  přece  se  to  obou  týká!  Má  práca,  snaha,  i  těžko  nabyly 
náklad   pidnou  snad   do  trtiia ! 

Jiná  doba,  jiná  mdloba. 


—      22      — 

množiti.  Patřme  na  Rakousiu  našu  vzavše  rozum  do 
hrsti,  co  jednej  krajině  schází,  druhá  tím  oplývá,  a  pro- 
to národovládným  Tvůrcem  k  tomu  povolány  jsou,  aby 
velký  celek,  totiž  rakouská  říšu  vytvářely,  a  rovnoprávní 
národové  na  nich  ochránnú  svornú  jednotu  kolem  spra- 
vedlivého panovníka  chovali,  chtějí— li,  aby  se  všem  v  ní 
dobře  vedlo,  blahobytu  a  moci  přibývalo. 

Rakousia  je  více  rolnický  než  průmyslný  stát, 
v  tom  spočívá  její  duševna  i  tělesná  síla,  i  radostná 
zdravá  budoucnost  Půda  její  pracovitým  rukám  všeho 
přehojně  poskytuje,  co  si  jen  lidské  živobytie  přeje. 
Orba  a  hlavně  orba  to  jest,  kterou  velký  národ  slo- 
vanský, žádného  národa  nepodmaňuja,  neodíraje  neotro- 
ěuja,  v  takovém  davu  nepříznivých  okolností  a  strašných 
pohrom  svou  bytnosf  (jsoucnost)  zachoval,  a  netoliko 
ve  zdraviu  zachoval  ale  i  v  nesmírná  sílu  se  rozmnožil ; 
a  orba  v  najširším  smyslu  to  bude  —  ne  pak  šmejdy 
židovské  a  kramárstvie  průmysl  zbožňujoucí,  —  která 
jsoucnost;  jeho,  dálibůh,  na  Europě  věkostálú  udělá,  ne- 
boť orba  naj pevnějším  základem  zdravoty,  síly,  mravno- 
sti a  spokojenosti  jeho. 

Moc,  pýcha,  a  trvanlivý  prospěch  velevlasti  rakou- 
skej  zláště  na  orbě  svého  pevného  základu  má.  Intelle- 
ktualní  (rozumový)  rozvoj  (rozvíjím)  rakouských  národů 
spočivaj  na  blahodárnej  a  zdravej  orbě.  Rolnické  ástavy, 
školy  hojně  na  všech  končinách  Rakousie  zařízeny,  a 
jimi  získaná  práca  milujoucá  vzdělanosf  pěkně  ju  odrů- 
zní  od  západních  říší,  u  nichto  vzdělanosf  na  jiných 
živlech  vykvetla.  Keď  takto  v  nitru  svém  osoblivá  svoju 
bytnost'  zachová  dle  přirozenosti  vlastní  ju  rozvijíc,  ra- 
kouská říša  blahodějně  na  svoje  sousedky  působiti  bude, 
poně  morovině  lichej  jalověj  vzdělanosti,  zdravé,  dobře 
zachovalé  živly  co  taras  postaví.  A  moudré  jest,  kdy 
v  rolnickém  státě  peněžitá  síla  jedině  průmyslu  obrácena 
není,   aby  orba  a   její  ástavy  nemdlely. 


-      23      — 

Proto  Rakousia  jest  až  přirozené  bohatý,  nevyčer- 
patelný a  juž  přírodou  mocný  stát,  poň  (quia)  se  vel- 
kou hmotnou  (materiální)  sílou  honositi  může.  A  když 
její  obyvatelstvo  na  školách  praktiěně  (pro  život  vhodné) 
zaříděnýeh  národními  do  duševoosti  mluvícími  jazyky  dle 
lidomilné  pedagogie  vzděláváno  bude,  aby  přírodopisem, 
luěbou,  silozpytem  atd.  poučeno  vlastnost  svých  zemí  a 
hor  poznalo,  strojstvem  a  řemeslovědou  plodiny  z  půdy 
vydobyté  výborné  spracovati  vědělo,  není  pochyby,  že 
rakouské  eísarstvo  velkým  bohatstvem,  blahobytem  jesto 
slavnější  a  mocnější  bude.  Aby  se  to  dělo,  k  tomu 
všichni  intelligentní  rakouští  Slované,  slovem,  časopisy, 
knihami,  ústavy,  školami  a  zláště  měšcem  domáhati  se 
mají.  Slovem  i  poloha  její,  pak-li  sympathiami  a  lido- 
milnou  politikou  ku  středomoří  a  po  Dunaji  se  dobývati 
bude,  neobyčejní!  moc  i  vážné  slovo  na  Europě  jakož 
i  skvělú   budoucnost  jí  pojišťuje. 

Práca   člověka  živí,  zahálka  maří. 
Na  sebe  dělati  není  hanba. 


Dějepisný  pohled  na  rakouská  říšii. 

Svornostiu  malé  věci  rostou,  svárem  pak  se  velké  rozpadujou. 

Nynější  Rakousia  naša,  neznikala  i  nerostla  loupe- 
živými  výbojemi  a  válkami,  to  je  dějinná  (facticná) 
pravda.  Zrůstala  znenáhla  sňatky  manželskými,  smlou- 
vami a  volbami  národu  a  panovnických  (dynasticných) 
rodů  Přemyslovců,  Laxemburců,  Jagailovců,  Arpadovcu, 
Habsbnr^ovcíi,  Lolhriogovců. 

Malé    arcikoíŽetstvo    pod  Enžej    a    nad  Enžej    čili 
Rakousy   bylo   Bavorskou    markou  (hraniěnou  ozbrojenou 
končinou)  zahynulej  německo-římskej  říše. 
Roku    i  111    bylo   na  vojvodstvo  zdústojněno; 
„      1192   Štýrsko, 


24 


„      1232  Krainsko  bylo  k  němu  přivtěleno. 

Potom  se  to    Přemyslu  Otakarovi  II.  králi 
českému  sňatkem  dostalo,    po  jeho  hrdin- 
ském pádu  zradou 
„      1276  u  Marcheku    (na  rakouskej    rovině)  přišlo 
to  k  hraběcímu  domu  Habsburskému,  který 
se  tu  pevně  usídlil. 
„      1331   Korutany  (Horutany,  Karantani), 
,      1363   Tyroly, 

„      1383  Krajinu    okolo    Terstu  (Triest)   smlouvami, 
sňatkami  dostal. 

Přemyslovci  po  meči  1306  vraždou  v  Olo- 
mouci   (snad  to  pomstěnou  (nemesis)   vy- 
hubených   slovanských  Vršovců,    horlivých 
to  národovou)  vymřeli. 
Přemyslovna  Eliška,    vedeniem  stavů  českých    do- 
nesla rodu  Luxemburskému    skrze    Jana    krála    manžela 
svého  královstvo  České,    duchem    a    pomocou  královstva 
Českého  i  královstvo  Uherské. 

Rod  Habsburgovců  sňatkem  přišel  do  příbuzenstva 
se  slavným  rodem  Luxemburským,  který  také  r.  1437 
po   meči  vyhasnul. 

Ferdinand  arcikníže  rakouský  maje  Přemyslovnu  — 
Luxemburgovnu  Annu,  sestru  krála  Ludvika  v  Čechách 
a  Uhrách  za  manželku,  byl  od  stavu  českých  sněmem 
v  Praze  na  uprázněný  trón  český  r.  1527  slavně  po- 
volán, zvolen  a  korunován.  Nedlouho  po  tom  Uhří  vli- 
vem Čechův  zvolili  sobě  také  Ferdinanda  za  krála.  Če- 
chové a  Uhři  měli  teda  společného  panovníka.  Touto 
dějinou  rod  Habsburgovců  dostal  základ  pevný  ku  svěj 
moci   a  slávě. 

V  minulém  18tém  věku  byly  přivtěleny  Sedmihra- 
dy,  Halič  s  Bukovinou  i  Venecia. 

Kehdy  mocným  vlivem  Napoleonovým  a  jeho  vál- 
kami v  našem   19tém  věku    domírajecí    římsko-německé 


císarstvo,  které  milliony  Slovanň  na  vysokém  stupni 
vzdělanosti  a  oběanstvia  byvších,  na  Labi  a  Baltu  bud 
vyhubilo  buď  zněmeilo,  se  rozpadlo,  prohlásil  se  r.  1805 
poslední  římsko-německý  císař  František  II.  maje  svůj 
vlastní  zděděný  stát  na  Dunaji,  za  císara  svých  zdědě- 
ných zemí  rakouských  toho  jména   I. 

Kdo  o  svěj  ruce  byli  muž,  nebuď  pod  cuzou. 

Touto  dějinou  podunajské  císarstvo  Rakousia,  jak 
obnovené  vtělcnie  velkomoravské)"  říše  do  řady  patera  #) 
velmocí  na  Earopě  co  samostatné  rakouské  mocnářstvo 
vstoupilo.  A  však  nedělo  se  to  rozkazy,  mandáty,  aneb 
diplomaticnými  marnomluvnými  zápisy,  ale  vše  z  povolná 
nenucené  a  řízením  Vyšší  Moci,  jenž  mravné  hodné  ná- 
rody pod  ochranu  berouc,  násilnické  národy  ale  všeli- 
kými  metlami   trestá. 

Tak  se  stal  slavnej  paměti  praktičný  a  spravedlivý 
cí>ař  František  pravým  otcem  rozlehlých  vlasti  rakou- 
ských (pater  patria?),  vybaviv  je  z  manstvia  i  služby 
Německa.  Chtěje  objasniti,  co  tu  praveno,  následné  o- 
povídám.  Byli  časové,  kdy  římsko-německý  císař  za 
prvého  monarchu  na  Europě,  za  světskou  najvyšší  hlavu 
křesfanstva  pokládán  byl.  Dědičné  jeho  země,  jež  přímo 
ovládal,  činily  jeho  domácí  a  osobní  moc.  To  byl  osud 
po  kolik  století  naších  rakouských  zemí.  Toto  najvyšší 
dústojenslvie,  jehož  se  smrtelníku  na  tomto  světě  dosta- 
lo, dávalo  tomu,  jenž  na  domněle  slavný  thron  hrdých 
Césarů  dosednul,  velká  úlohu,  aby  se  čestně  na  něm 
udržal.  Jeho  vlastní  rodinská  moc  jen  tomu  sloužila, 
aby  mocnosf  německého  císara  a  řimskej  říše  na  Něm- 
cích  ustavenej     zmnožena   byla,    jeho   vlastní  země    byly 


•)  N.-i  Enropě  se  dosud  patero  velmocí  Čili  pělivládie  fpentarchia) 
prvej  třídy  vyvinulo,  a  sire  BakOQfta,  Etotsia,  Francia*  Britania, 
Pnula.  Tyto  velmoci  netoliko  Eoropon  a!c  téměř  celým  světem 
více    nu-ně  vládnou  ndy    národfi?  blízkých    ■    dalekých 

■■■— lité  púsobOjí. 


—      26      — 

cosi  vedlejšího,  a  jeho  národové  pod  vlastním  žezlem 
bývali  sloužící  tejto  říše  německej.  Ale  během  časův, 
kdy  bělmo  a  mlha  před  očima  národův  zmizely,  blesk 
a  sláva  tejto  německej  koruny  se  zatemnily,  a  její  mo- 
cnost zemdlela,  která  nesmírné  soběctvie  jednotlivých 
říšských  stavů  obmezovati,  zradu  a  zpronevěru  německých 
knížat  překaziti  a  trestati  měla,  ale  pro  mdlobu  nemohla. 
Síla  bez  rozumu  sama  se  kazí. 

Juž  za  prvých  věků  byli  králové  Němců,  kteří 
moudře  rozumovali,  že  by  na  svoje  vlastní  a  dědičné 
země  péči  obraceti  měli,  kecF  jim  všelikými  stranami 
rozervánu  němečku  říšu  zvelebovati  nelze,  aby  po  vroucí 
žádosti  osvětu  a  blahobyt  šířili.  Nebo  co  počne  si  mo- 
cnář v  takovej  rozervanej  říši,  kde  stavové  pra  nic 
o  něj  o  blaho  obecné  nedbavše ,  jeho  řízeniu,  jeho 
zákonům  se  dobrovolně  podrobovati  nechtěli?  Žalost  a 
hoře  svíraly  ducha  jeho.  Tak  smýšleje  jednal  lidomilný, 
nábožný,  moudrý,  ještě  po  půl  tisícoletiu,  za  otca  vlasti 
slavený  Karel,  praktičný  král  a  najlepší  hospodář  na 
bývalém  českém  tróně.  Rozsáhlost  dědičných  zemí  mohla 
sice  důstojenstvie  řimsko-německých  císařů  jednomu  pa- 
novnickému rodu  co  dědičnost  pojistit,  jak  to  u  rodu 
Luxemburského  a  pak  zláště  u  rodu  Habsburského  po- 
zorujem.  Avšak  rozšířená  moc  domácí  na  dědičných 
zemích  založená  nebyla  více  s  to,  bývalý  blesk  a  dří- 
vější vliv  mocný  německého  císara  zpružiti,  aby  vniter- 
né věci  Německa  řádně  a  zdárně  říditi  mohl. 

Čítajíce  dějopis  Rakousie,  dozvíme  se,  že  země 
z  nichž  teď  sestavena  jest,  vlivem  a  působeniem  Bohe- 
mismu  čili  Cechoslovanů  kolem  společného  dědičného 
panovníka  svého  se  více  víceji  jednotily  a  v  jednotě 
tužily,  co  mezi  tím  římsko-německá  říša  více  víceji  se 
rozpadávala.  No  přikvačila  na  ňu  Pomstěna  (nemesis) 
z  mohyl  a  hrobů  porobených ,  trýzněných,  občansky 
vzdělaných,  polabských  Vendů,  Slovanů.     Reformacia    a 


«—      27      — 

za  ní  sledujoucí  dlouho  Irvajeci  náboženské  války  k  upa- 
dli ji  sklonily.  A  voní  užasneme  nad  soudem  Vyšší 
Moci  národy  ovládajecí,  vidouce,  jak  v  ponémčených 
krajinách  Teutschlandu,  kde  slovanská  národnost  navzdor 
přírodě  samej  všelikou  násilou  proti  právům  národův 
trýzněna,  hubena  byla,  najvíce  protestanstvie  znikalo,  a 
dosud   najvčtší   moci  svěj   má. 

Opak  tomu  důležitost  a  hodnota  dědičných  rakou- 
ských zemi  zrůstala.  Vkročily  v  to  dějiny,  jenž  dyna- 
stickému jednotícímu  vlivu  silně  prospěly.  Krvavý  den 
r.  i  620  na  Bílé  Hoře  u  Prahy,  osvobozenie  uherských 
národů  od  jařma  krutého  nesnášelivého  Islámu  dynasti- 
ckému (panovnickému)  rodu  velmi  přispěly,  že  přemo- 
žené krajiny  silnější  páskou  v  jednotu  spojeny  byly. 
Pragmatičná  sankcia  císara  Karla  VI.  (otca  to  slavnej 
císařovny  Theresie)  konečně  to  zákonitě  před  Europou 
rozhodla,  Rakousiu  za  nedělitelná,  oelkovitú  prohlásivši. 
Posléze  do  úplnej  samostatnosti  rakouská  říša  na  Europě 
jako  velmoc  vstoupila,  kehdy  poslední  německý  císař 
toliko  jméno  pouhé  a  stín  důstojenstvia  maje  římsko- 
německej  koruny  se  odřeknul,  která  odporem  odstředi- 
vých krajišf  (markgrafů)  druhdy  na  záhubu  polabských 
Slovanů  vyzbrojených  a  nyní  osamostatnělých,  moci  a 
důležitosti  pozbyla.  Piakouská  koruna  pojavši  pod  žezlo 
své,  mimo  jiných  národův,  západní  Slovanstvo  a  kus 
Juho-SIovanstva  větším  leskem  zářila,  větší  mocou  a  tě- 
hou  na  Europě  působila  než  domírajecí  Teulsehland. 
No  nutnými  nevyhnutelnými  okolnostmi,  moudrý  císař 
František  veden  němečků  korunu  složiv  r.  1805  rakou- 
ské mocnářstvo  za  císarstvo  prohlásil.  Touto  památnou 
dějinou  naša  slavná,  o  Eoropu  zasloužilá  říša  rakouská 
do  jiného,  pro  nás  veledůležitého  studium  co  velmoc 
europská  vstoupila.  Vším  prá\cm  sluje  rpalcr  palria'" 
t  j.    otec   vlasti   rakouskej. 

Nesmí   nám   býti   příčina   neznáma,     proč    chtíc    ne- 


—      28     — 

chtíc  naša  milá  Rakousia  od  Teulschlandu  čili  Německa 
odstoupiti  a  na  sebe  se  obmeziti  donutěna  byla,  i  to 
třeba  nám  důkladně  věděli,  proč  slavný  a  spravedlivý 
císař  František  významné  přijmie  pater  patriae  od  ra- 
kouských národů  dostal.  I  všichni  rozumnější  Němci, 
kteří  nám  na  příklad  svou  národnosf  milujou,  siřeji  a 
srdnatě  bránějí,  tuto  nevyhnutelnost  bolným  srdcem  u- 
znali,  že  Rakousii  vlastní  dráhu,  chtíc  se  zachovati, 
na  Europě  mezi  státy  nastoupiti  bylo  nutno.  Západní 
Slovanstvo,  jmenovitě  Čechoslovanstvo  od  kolika  století 
k  tomu  pracovalo,  aby  ustavičným  sluhou  pánovitého 
Německa  nebylo,  které  na  dolením  Labi  a  na  Baltu 
pobratymce  jeho  nekřesťansky  trýznilo,  ze  člověčenstva 
vypuzujouc  hubilo.  Takovou  to  snahou  západního  Slo- 
vanstva, jak  výše  okázalém,  nahrnulo  se  tolik  dotěra- 
vých  hluboko  cítěných  potřeb,  a  tak  nutivý  stav 
věci  na  horním  Labi  a  Dunaji,  že  silněji  na  dějiště  ži- 
vota vystouply,  než  lidská  vůla,  jížto  nutno  bylo  ve 
směru  tom    dějstvovati   (dějstvo  rozvinovati). 

Časopis  Lloyd  stoje  na  stupni  Němectva  (v.  Nro. 
81,  roku  1851)  dobře  se  o  tom  jádřil:  „Rakouský 
stát,  tak  se  zveličiv  zmohútněl,  že  osoblivú,  na  sebe  se 
ohlížejícú  politiku  voliti  nutěn  byl,  pak-U  se  udržeti 
a  zachovati  chtěl.  Stal  se  z  něho  velký  a  důležitý 
úd  státův  na  Europě,  jeho  zájmy  (interessy)  tak  zrostly, 
že  jich  za  hranicami  u  mocnářů  brániti  dlužno  bylo. 
Tyto  zájmy  se  ale  Teutschlandu  bud  zcela  netýkaly, 
aneb  jestli  se  ho  týkaly,  nebylo  lze  dorozuměnia  i  pů- 
sobenia  u  německého  soustatia  (spolku  států)  nalézti. 
Rakousia  byla  teda  nutěna  ve  mnohých  věcech  svou 
vlastní,  samostatnú  dráhu  nastoupiti,  a  jak  v  nitru  svém, 
tak  za  hranicami  volnost"  a  sílu  v  pohybovániu  svém 
chovati.  K  tomu  bylo  třeba,  by  vládní  moc  v  nitru 
svém  zapevnila.  Všechny  niterné  záležitostě  byly  neod- 
byty,    niterné    státní    právo    bylo    jen  slabě    nakresleno 


—      29      — 

aneb  starou  praxí  (zvykem  a  mravem)  ustaveno,  po 
pravdě  ale  ještě  stanoveno  nebylo.  K  tomu  přikročily 
rány  a  zírá  ty  válečných  let,  finanční  nesnáze,  mimo  to 
byl  obecný  blahobyt  dlouhou  obětavostí  znuznen.  Samé 
to  úlohy,  jenž  vládu  do  tuhej  práce  zabírajíce  myšlenku 
jí  vnucujou,   že   vykonavši   vše  to,   svému  účelu   dostála." 

Dobře   tomu   kováři,  jenž  na   obě   ruce  kuje. 

Po  smrti  otea  vlasti  císaře  Františka  r.  1835  pře- 
jal vládu  Rakousie  Ferdinand  1.  dobrotivý.  V  tom  sa- 
mém směru  (kam  směřuj  u)  rozvíjel  její  sílu  a  zakládal 
blaho  národův  rakouských.  Uznal  a  provolal  rovno- 
právnost národův  a  volné  vyj  a  dřen  i  e  myšlenek  slovem 
a  písmem.  Převrat  r.  1848  povolal  našeho  milostivého 
císaře  pána  Františka  Josefa  1.  na  trón  Rakousie, 
který  pomocou  a  obělavosliu  svých  vérných  18limillio- 
nových  Slovanů  domácích  a  zahraničných  ji  sestřediv 
utužil  a  rovnoprávnost  národův  rakouských  a  volné  je- 
venie  myšlenek  slovem  a  písmem  svatosvalě  potvrdil  a 
opětné   zaručil. 

Vděčně  nám  uznati  dlužno,  že  rakouská  říša  čili 
Austria  nikda  v  takovej  jednotě  a  morální  síle  nebyla, 
jako  ji  včil  vidíme.  Ztráta  Lombardie  jí  neuškodí,  ani 
ju  nezemdlí,  když  přírodě  rozumu  a  vhodnosti  do  času 
co  kněžka  moudře  obětovati  bude.  Jistou  nádějou  kojil' 
se  můžeme,  že  naša  Rakousia  pěknú  budoucnost  má, 
pak-li  my  18ti  millionoví  rakouští  Slované  jsouce  její 
zaklad  a  moc,  svému  prospěchu  a  povolániu  celek  činíce 
porozumíme,  konservatismus,  zákonitost"  a  pokrok  stálý 
z  oka  nespustíme,  a  silnej  vzájemnosti,  potřebám  val- 
ných obětí  doneseme.  Bratrsky  ruce  sobě  od  Krkonoš 
až  k  Savě,  od  Šumavy  až  za  Lvov  podavše,  na  minulá 
všeliká  prikořia  i  bczpravia  Zapomenovše  okolo  Ironu 
milostivého  Františka  Josefa  pevné  se  sjednoťme,  práva 
jarej  národnosti,  blahobytu  rozviňme. 

!ému  jevnOj    že    základy    nsSÍ    rakoofikej    ií 


~      30      - 

dobrovolnost,  humanita  (lidskost),  vzájemná  ochrana  ná- 
rodův  i  časová  potřeba,  no  a  nejsou  morální  a  tím 
samým  trvanlivé,  poněž  poctivé?  Neboť  jak  by  lze 
bylo  tolikero  kmenů  slovanských  a  jiných  národův  v  je- 
den mocný  celek  státní,  v  celkovitú  strojinu  sjednotiti, 
čili  unionů  národů  na  velikánském  řečišti  veletoku  Du- 
naje v  takovej  moci  způsobiti?  Převraty  r.  1848  mo- 
hly ji  sice  rozvyklávati,  jak  se  to  v  Debrečině  a  ve 
Frankobrodě  mocně  dělo,  ale  zhroutif  ji  do  Dunaje  ne- 
mohly, protože  Konservatismus  (záchrana)  18ti  millionů 
Slovanů  rakouských  v  lůně  jejím  a  vydajná  pomoc  se- 
verních Slovanů  její  jsoucnost  hrdinsky  pojistili.  A  kdy- 
by ji  hned  nepřátelé  naši  na  Europě  nad  našemi  hla- 
vami rozbořili,  západní  Slovanstvo  a  Juho-Slovanstvo 
sebere  se  jako  obrovský  hrdina,  aby  ji  zase  postavilo, 
sobě  a  Europě  prospělo.  Bděte,  probuzujte  dřímavé, 
mraka  na  Europě  vystupujou,  hromová  blýskavica  pov- 
stane. Blaze  národu,  který  svého  těžiště,  svěj  národno- 
sti, svého  dynastičného  rodu  se  třímaje  v  síle  a  jednotě 
uchystán  bude,  nebol;  búrou  převalen  nebude, 
Svorně  a  společně  přemůžem  i  čerta  konečně. 


Význam  národnosti  a  její  práva. 

Národ  nedbaje    o  svou  národnosf, 
Nepečuje  o  domácí  blaženosf. 

1.  Slovo  národ  uvádí  nám  na  mysl,  část  člově- 
čenstva jednoho  původa,  juž  nevýslovná  Bytnost,  co 
svrchovaná  příčina  všech  příčin,  do  života  zavolala,  davši 
jí  osoblivú  povahu  a  řeč,  aby  ju  (ji)  ode  druhých  ná- 
rodů různila  i  rozmanitost  ve  přírodě  tvořila.  Národ  je 
teda  jakýsi  obličej,  výrazná  tvářnost  člověčenstva.  Kolik 
národů  tolik  obličejů  jeho.  Národ  je  hromada  jedno- 
tlivců   a    rodin    společným    mravem,     zvykem,    jazykem 


-      31      — 

k  sobe  poutaných  a  sobě  náležejících.  Národ  je  to, 
co  se  ve  Člověčenstva  narodilo,  aby  jemu  sloužilo.  Více 
národu  původem  a  jazykem  příbuzných  zoveme  kmen 
Člověčenstva.  Tak  na  pi\  Slované  jsou  mohutný  kmen 
člověčenstva,  jeho  rozličné  větve  šlovou  národové  slo- 
vanseí,  jako:  Cechové,  .Moravané,  Slczáci,  Slováci,  Sor- 
bové  (Lužičané),  Poláci,  Rosini,  Rusové,  Slovinci,  Hor- 
váté.   Srbové,   Bulhaři   atd. 

Slyšíce  proslovif  „národ"  hned  nám  na  mysl  tane 
jakási  zlástní  osobnost  či  individuum  v  moři  národův, 
jakýsi  organismus  (strojina)  tisícerých  rodin,  který  se 
po  rovinách,  úvalech,  hornatinách  naší  zemskej  koule 
rozhostil. 

Jako  rodina  sestává  ze  clenu  rodinských,  tak  ná- 
rod je  velikánská  hromada  rodin  zláštními  vlastnostmi 
označených. 

2.  Zpytujem-Ii  dále,  co  je  národ,  národnost, 
snadno  se  dovtípíme,  že  každý  národ  jesti  jakési  „já(( 
t.  j.  zláslní  osoba  člověčenstva  na  světě.  Jako  člověk 
beze  vlastní  vůle  a  žádosti  na  svět  došel,  podobně  ná- 
rod beze  svoje  vůle  nevystíhlým  Tvůrcem  na  svět  po- 
staven a  přírodou  dále  rozmnožen  byl.  Tisícoletie  mohlo 
minout,    než-li  velký   národ  zniknul. 

Myslíce  na  národy,  jak  znikly,  po  zemskej  kouli 
se  rozplemenily,  a  co  juž  národů  na  světě  pohynulo, 
válkami  se  povraždilo  a  vyhubilo,  co  jich  příroda  snad 
sama  zemětraseniem,  povodněmi  a  převraty  zemskej  kůry, 
morem,  hladem  a  jinak  pohrobila,  přesvědčíme  se  o  vě- 
ku člověčenstva  a  konečně  na  nevyzpytatelnou  Moc  do- 
cházíme, která  osudy  lidstva  i  jeho  národův  tajemně 
řídí. 

AvSak  národ  každý  ná  svůj  národní  ráz  (karn- 
kter),  jrn/  z  jeho  dofOVDOati  či  národnosti  pramení. 
Poloha,  sousedstvo,  náboženstvo,  vláda,  dějiny,  povaha 
vlasti,   potrava,   práce,   výchova,    přetrpené   pohromy,   vše 


-      32     ~ 

to  silně  působí  na  ráz  národa.  Ráz  čili  povaha  náro- 
dní jeví  se  smýšleniem  a  jednániem  veškerého  národa  i 
jeho  nepokažených  národovou.  Dle  toho  jmenujou  Čecha 
tklivým,  Moravana  rozmyslným,  Slováka  žalným,  Němca 
hloubavým,  Angličana  zádumčivým,  Francousa  pohyblivým, 
Vlacha  prchlým,  Turka  lenivým  a  j.  Vlastnostě  výše 
jmenovány  tam  se  pěkně  okazujou,  kde  národ  city  a 
myšlénky  svoje  volně  jeví,  jako  kdy  národní  slavnostě, 
hry,  tance,  zábavy,  veselky,  svatby,  pohřby  (tryzny)  a  j. 
slaví,  a  svoje  písně  zpívá,  ve  příslovích  svoju  filosofiu 
a  morálku  oznamuje. 

Z  toho  následuje,  že  lidomilné  státnictvie,  chtíc 
moc  a  důstojnost  svého  státu  zmnožiti,  pružiti,  a  velký 
stupeň  blahobytu  rozvíjeti,  musí  národy  dle  národního 
rázu  školami  odchovati,  aby  veškeré  síly  a  schopnostě 
jeho  ku  blahobytu  státu  obracejíc  užitkovati  mohlo. 

Národný  ráz  je  neomylným  pravítkem  nebo  ředi- 
dlem pro  vychovánie  národa,  jak  se  o  tom  slovutný 
paedagog  c.  k.  školní  rada  p.  Wenzig  co  rozmyslný  du- 
ševědar  velmi  lidomilně  a  důkladně  vyjádřil.  (Viz  mu- 
sejnika  na  r.  1858  svaz.  i.  str.  25:  Myšlénky  o  vy- 
chování na  základě  národního  charakteru).  Na  tento  člá- 
nek pozornost  obracím.  Pravdy  a  zásady  tam  prosloveny 
a  skutkovány  výborně  by  naší  rakouskej  říši  prospěly, 
intellektualní  a  morální  moc  její  zpružily,  a  její  důstoj- 
nost a  vliv  na  Europě  blahodajně  zvýšily. 

3.  Rozmanitost;  věcí  po  veškerenstvu  je  zákon  tvo- 
řívej Moci,  jemuž  příroda  také  podrobená  jest.  Rozma- 
nitost národův  na  světě  je  makavý  následek  zákona  toho. 
Světovládná  Moc  bez  účela  zákony  přírodě  nedala.  Cho- 
robná filosofia  našich  sousedů  všechno  chce  na  jednu 
formu  natahovati,  zjednotvárniti,  t.  j.  rozmanitost  život 
budící  slrnulej  jednotvárnosti  podrobiti;  jejich  učenost' 
to  nazvala  universalisovati  (upovšechňovati).  Následovně 
rozmanitost  národův  pokládá  ona  za  jakýsi  nedostatek 
člověčenstva.     Ale  to  je  klam  a   blud. 


—      33      - 

Každý  národ  jest  v  sobe  uzavřený  organismus 
(strojina)  na  světe,  který  po  svěj  přirozenosti  zrůstá, 
krčte,  stárne  a  hyne,  jako  jednotlivý  člověk.  Pravda  věk 
poctivých  a  střídmých  národúv  tisícolelie  přesahá,  pravda 
i  to,  že  národ  svým  nerozumem,  svou  chábností  sám  se 
hubiti  a  záhy  vymírali  může.  Ale  jarý,  četný  národ 
rozumu  lidského  a  svých  práv  vrozených  pevně  se  tří- 
maje (drže),  proti  důstojnosti  člověčenstva  nebrojc,  ne- 
obyčajně  velkého  veku  dosahuje.  Jak  rychlo  by  člově- 
čenstvo dráhu  svého  rozvoje  (rozvíjím)  proběhlo,  kdyby 
dle  německej  chorobnej  filosofie  toliko  jeden  národ  je- 
dnej řeči  byl,  jak  rychlo  by  lidstvo  k  výši  se  neslo, 
odkad  každý  krok  ve  zpátečnosf  se  měnivá  a  do  zkázy 
strhuje. 

Kdyby  v  člověčenstvě  byla  jednotvárnost,  jak  ho- 
nem by  nastala  mdloba,  choroba  nebo  ztrnulosť  v  něm ; 
ale  rozmanitosf  národův  na  světě  napíná  duševně  i  tě- 
lesné síly  jejich  a  člověčenstvo  stále  k  lepšímu  pokra- 
čuje. Ochoří-li  jeden  národ  a  hyne-li  (n.  př.  Turci  bý- 
valí ukrutníci  a  světoborci),  je  tu  druhých  národů  jarých, 
kteří  se  chystají  jeho  místo  zajmouti  a  platnější  službu 
člověčenstvu  konali.  Jako  búry  moře  rozvlííujouce  vod- 
stvo promíchávají,  aby  stojíc  se  nekazilo,  podobně  slou- 
žejí  rozmanití  národové  člověčenstvu,  jsouce  vlny  v  oke- 
aně   (moři)    národu. 

4.  Veškeru  duševnosf  národa,  jsouci  základem  ži- 
vota jeho,  a  úhrnkem  vrozených  neprodajných  práv  jeho, 
jmenujeme  národnost'*  kterou  se  národ  jako  zláštní  o- 
SOba  ve  Společností  národúv  na  světě  vyznačuje.  Ale 
tuto  národnost  dala  národu  příroda,  do  níž  ho  Vyšší 
.Moc  zavolala.  Příroda  mu  dala  svojslva  (zláštnostě)  ta- 
ková, jimiž  od  jiných  národu  se  různí,  jako  lípa  ode 
dubu,  jelen  od  medvěda  svými  vlastnostmi  se  liší.  Av&ak 
národ   sám   si  je   nedal.    Svojslva    národnosti  jsou :   zrůst 

(rhi,  tvárnost  (fisionomie),  povaha  ducha,  rcc  %vy- 

3 


34 


ky,  mravy,  národní  písně,  pořekadla,  pověste  (zkaz- 
ky), báchory,  báje,  tance,  hry,  pověry,  kroj. 

Ptáka  poznáš  po  peří,  vlka  po  srsti, 

a  člověka  (národ)  po  řeči,  kroji  a  chodu. 

Z  tváří  mysl  září.     Příslovia. 

5.  Že  člověk,  co  jednotlivec,  má  svoje  práva  vro- 
zená jež  sebou  na  svět  přináší,  všichni  filosofové,  právní- 
ci na  Europě,  a  všichni  rozumní  mezi  všemi  národy  na 
světě  jednohlasně  doznávají.  Neboť  co  by  slabé  děti 
před  barbarstvem  (ukrutnictviem)  a  tyranstvem  zrostlých 
silných  lidí,  jenžby  je  kolikráte  vztekem  rozdrtili,  chrá- 
nilo, ne-li  práva  slabšího  proti  silnějšímu,  která  jim  pa- 
třejí  ?  —  a  která  všichni  rozumní  lidé  mlčmo  uznávajíce 
šetrně  se  k  ním,  co  ku  slabším  spoluobčanům,  chovají? 
A  to  každý  přírodě  věrný  byť  i  po  europsku  necivili- 
sovaný  národ  na  světě,  třeba  se  kulturou  a  fabrikami 
na   knihy  nehonosil,  slovem  činem  uznává. 

Za  hlas  Boží  mají,  v  čem  se  všichni  srovnávají. 
Každý  kraj  svoje  právo  má. 

Člověk  má  vrozená  práva  k  tomu,  aby  jestoval 
(jest— jestuju  existo),  rozvíjel  se,  raduja  se  ze  života 
zachoval  se  zdráv  a  blažen  až  do  najdalší  smrti. 

Má-li  člověk  jednotlivec  vrozená  práva  svá,  tím  pl- 
něji má  jich  národ,  co  hromada  člověku,  jednotlivců. 
Má-li  člověk  u  svém  člověctviu  svoje  práva,  svou  dů- 
stojnosť,  má  zase  národ  u  svěj  národnosti  oprávněnosť 
svou. 

Národ  má  neprodajné  nezrušitelné  právo  k  tomu, 
aby  jestoval,  volně  se  rozvíjel  a  sebe  zachoval,  dokud 
na  světě  žije  a  v  tak  vysokém  stupni  (intensivně)  a 
v  takovej  rozsáhlosti  (expansivně),  dokud  tím  práva  sou- 
sedních národů  neruší. 

Jaká  práva,     takové    povinnostě.      Žádný    schopný, 


~      35      - 

dokonalý  národ  nesmí  a  nemůže  svým  národním  povin- 
nostem se   vyhýbati,  leda  by  se  sám   k  smrti   odsoudil. 

Co  právo  chce   míti.   lomu  nutno  jíli. 

6.  Národnost  a  oprávněnost  (úhrnek  práv  ná- 
rodních) je  to  totožné  (identičné).  Národnost'  nejvíce 
jazykem  vyznačena  jest.  V  jazyku  svém  má  národ  své- 
ho tisícověkého  ducha,  jenž  z  pokolenia  na  pokolenio 
přechází.  V  jazyku  jeho  jest  duševnosf  otcův  a  matek 
schována,  v  něm  má  národ  soustavu  svého  smýšlenia, 
rozum  svůj,  lilosoíiu  svou,  archiv  ctností,  dějů,  zkušeno- 
stí a  podání  svých.  Národní  materský  jazyk  poskytuje 
mu  najvšeobecnější,  najlaciuější,  najsrozumitelnější  střed- 
stvo  (prostředek,  media),  aby  se  zdárně  vzdělával,  šle- 
chtil, řídil,  obecné  dobro  svoje  šířil  a  tužil.  Cizým, 
vypůjčeným  jazykem  nikda  toho  tak  rychle,  zdárně  a 
všestranně  nedocílí.  Důkaz !  Jak  dlouho  latina  duševně 
dusila  národy  křesťanské,  no  národové  krněli,  věda  ostá- 
vala v  koutech  učenců,  na  život  jejich  velmi  slabě  pů- 
sobila. Jak  mile  se  národové  národních,  živých  jazyku 
BVýcfa  ujali,  vědy,  zkušenostě,  prospěchy,  valem  proudily 
do  lidu,  všady  se  to  honem  v  životě  lepšilo  a  blahobytu 
přibývalo. 

\árod,  jenž  nedbá  o  jazyk  svůj,  dbáti  nemůže 
Též  o  rozum :  s  obojím  na  bludu  ještě  vizí. 

Vezdy  jazyk  s  rozumem  jdou  spolu  k  vycvičenosti, 
Jen  že  rozum  napřed,  pak  mu  jazyk  pomáhá. 

Starý  Veríovec. 

Národní  jazyk,  veškeru  národa  jsoucnost  přejímaje, 
jedině  na  duši  a  cit  jeho  důrazně  působí.  Národní  jazyk 
je  národu  alfa  a  omega  (začátek  a  konec)  všeho.  Národní 
materská  řec,  je  teplé  slunko  na  obzoru  národnosti, 
pak  pro  mládež  jeho.  Kdo  mládeži  ubohej  mysl 
nizymi  iermi  zakaluje,  drze  jí  národní  jazyk  ostouzí, 
takový  bohaprázny  paedagOg  zamraaijo  jí  nebe  duševno, 
otupuja  ji  v  citu,  kazí  jí  rajský  dětinský  vek,  její  my- 
Mcnie  ponořuje  v  mlhu,  slovem  jest  její  i  národa  naj- 
it 


—      36      — 

větší    škůdník    a    ďábel  temnoty.     Nikdo  se  nemůže  po 

druhé  dítětem  státi,  aby  svůj   dětěnčí  ráj  opakovati  mohl, 

jehož  inu  potutelní  cizáci  a  škudníci  zkazili. 

Čítat  dávné  jazyky  a  cizým  rozumět 

Dobře  jest,  však  otcovsky  třeba  napřed  umět. 

Dávno  juž  ode  všech  znamenitých  paedagogů  (vy- 
chovatelů mládeže)  a  duševědarů  (psychologů)  u  všech 
hodných  a  rozumných  národů  na  Europě  za  nevyhnu- 
telno  uznáno,  moudrými  vládami  nařízeno,  aby  útlá  mlá- 
dež, jak  mile  to  lze,  v  národní  řeči  cvičena  i  vzdě- 
lávána byla.  A  který  národ,  buďto  domácími  nevděčníky 
a  škůdníky  zrádně  balamutěn  a  škrtěn,  aneb  módou  a 
cuzinou  mýlen,  národní  svůj  jazyk  ze  škol  sám  vypu- 
zuje  aneb  oň  nedbá,  cizým  řečem  přednost  dávaje,  svůj 
národní  hanebně  peskuje;  ten  a  takový  národ  svoju  ná- 
rodnost' a  její  práva  zavrhuja,  svou  jsoucnost  v  záhubu 
vrhá,  je  sprosťák  a  ničema  mezi  národy,  a  osvědčuje, 
že  dobrého  rozumu  nemaje  v  blahobytu  svém  si  pře- 
káží sám. 

Který  četný  národ  svoje  útlé  schopné  dítky,  své 
potomky  krásnej  přednosti  národní,  totiž  dojemného 
materského  jazyka  zbavuje,  takový  národ  šlape  si  po 
svěj  důstojnosti,  po  svěj  historii,  po  právech  svých  ne- 
prodajných,  a  to  je  nepřirozené,  nerozumné,  hanebné 
a  zrádné.  Takové  samovolné  tupenie  materského  ná- 
rodního jazyka  velmi  krutě  se  mstí  na  obecném  dobru. 
Jak  to?  Protože  cizou  řečej  dítky  vyučovány  smyslu 
dobře  nechápajíce  jenom  papouškujou.  Všechny  pojemy, 
představy  jako  v  mlze  lapajíce  rychto  zapomínají  a  sku- 
tečných pro  život  třebných  vědomostí  málo  nabývají. 
Národním  živým  jazykem  vědomostě  dítkám  podávajíce 
zcela  jiného  prospěchu  nabudeme.  Dítky  v  materském 
národním  jazyku  najživěji  myslejí  a  cítějí,  a  tuto  pravdu 
mně  všichni  poctiví  duševědaři  a  slovutní  peedagogové 
na  Europě  doznají.     Na  rozumu  chatrný  národ  stává  se 


—      37      — 

cizými  řečmi  na  školách  ještě  bídnější;  ncbof  v  mládeži 
úllej  sám  se  vyzouvá  z  národnosti  a  z  práv  svých,  sám 
si  jazyk  vyřezuja  hubí  sebe,  potomky  v  budoucích  po- 
koleních, podvrací  si  obecné  blaho,  a  odsuzuje  se  k 
smrti  sam. 

S  hloupostiou  nouzn  sousedí. 

Avšak  Bohu  díky,  náš  nynější  slavný  a  lidomilný 
ministr  kultusu  a  učby  v  naší  rakouskej  říši  doznávaje 
se  ku  přirozenej  a  praktičnej  učbe  znamenitě  školy  a 
methody  učebné  juž  opravil,  co  zlomysl,  předsudek  a 
nerozum  za  minulých  roků  byly  pokazily.  Úcta  i  sláva 
mu.  Obecnému  a  mravnímu  blahu  v  rakouskej  říši  pe- 
vného základu   dává. 

Kdo  se  za  národní  jazyk  stydí, 
Hoden  potupy   všech   dobrých  lidí. 

7.  Xárodnost  je  osoblivá  individuálnost  národa, 
jeho  vlastní  prirozenosf,  jížto  se  ani  sám  vzdáti  nemůže 
a  nesmí,  ncchcc-li  sám  sebe  jako  šílenec  hubiti,  rovno- 
váhu a  pokoj  mezi  sousedními  a  spolčenými  národy 
rušiti,  bezpečnosf,  moc  a  sílu  říše,  kde  žije,  podvraceti. 
Či  myslejí  mudráci  jakousi  lichou  kulturou  nafouknuti, 
že  národ  svou  národnosf,  svoju  to  přirozenost,  veškeru 
summu  vrozených  nezrušitelných  neprodajných  práv  svých 
na  národnosti  založených,  celu  svou  duševnosf,  jako 
starornodní  okimělý  kabát  po  libosti  svlecti  může?  My- 
slejí to  lstiví  světlonoši  vyzáblého  srdca,  že  hodný  a 
četný  národ  ze  svěj  přirozenosti,  již  mu  příroda  dala 
se  vyzouti  může  jak  by  chtél?  Kažte  mužovi,  aby 
ženskú  prirozenosf  s  celým  příslušenstvem  na  se  přijal 
stav  se  ženštinou!  aneb  ženská  se  proměnila  v  mužské- 
ho !  —  No  a  vy  pošetilci  cos  takového  od  slovan- 
ského  národa  žádáte!      Dobře   u   nás   říkávají: 

Breptavý  naj\íce   chce   mluviti,  kulhavý   choditi, 
slepý   viděti,  bezruký  dělali,  a  blázen  mlu\ili. 


~-     38      — . 

8.  Národnosť  je    svatyna   národního    ducha, 
kterú  sobě  dokonalý    a    zasloužilý  národ    leckomus  pr- 
zniti  nedá.     A   proto  láska  k  národu  výše  stojí  a  větší 
hodnoty   v  sobě  má,    než-li  láska    k  vlasti,     která    nás 
živí,    svými    horami,    lesy,    řekami  chrání.     Od    severu 
stěhujouci   se  národové  mohou  nás    z  vlasti,    která   pří- 
rodě náleží,    přesilou  vytisknouti,    zámky,  města,   dědiny 
požárem  zpustošiti,  co  nám  prospěje  láska  k  vlasti,  ne- 
budeme-li    jinej    dělnej    lásky    míti?  —   A  která    láska 
pak  nám  mile  pokyne?     Láska  k  národu  svému!     Svůj 
ku  svému    se    pohrne,    a    k  národu,    ku  svěj  to    rodině 
přilne    a    s  národem,    se  svým    příbuzenstvem,    potáhne 
každý  dále,   jinou  vlas!,   jiný  kus  přírody  v  jiném   uhlu 
světa  hledaje. 

Proto    kdo  svůj  národ  nemiluje,    proti  vlastní  krvi 
bojuje. 

Dobře  nám  zapěl    do  srdce  slavný  básník  na  Du- 
naji mezi  bratry  Slováky : 

Nepřipisuj  sváté  jméno  vlasti 
Kraji  tomu,   v  kterém   bydlíme, 

Pravou  vlasť  jen   v  srdci  nosíme, 
Tuto  nelze  bíti  ani  krásti; 

Dnes  neb  zítra  vraha  zemi  másti, 

A  lid  v  jařmě  jeho  vidíme, 
Přece   kdy  se  duchem  spojíme, 

Vlasť  je  celá  v  každé  svazku  části: 

Vzácný  ovšem  citu  nevinnému 
Jesli  háj  tenv  řeka  chalupa, 
Kterou  praděd  nechal  vnuku  svému  ; 

Ale  meze  vlasti  nerozborné, 
Jichž  se  bojí  tknouti  potupa, 
Jsou  jen  mravy,  řeč  a  mysle  svorné. 

Slávy  dcera  zn.  244, 


—      39      ~ 

9.  Národnost,  co  stálá  osoblivá  přirozenost  ná- 
roda i  neprodajná  nczrusitcbná  oprávnělosf jeho,  je  také 
proíi   posvátnosf. 

A  tejto  starověkoj  národnosti,  má  se  národ  živý, 
schopny,  pružný,  zasloužilý,  všemi  mellami  mrskaný  a 
zku>oný  k  vůli  některým  barbarským  pisálkům  a  kněh- 
kopcftm  našich  západníku  odríeti  a  zhostiti,  aby  více 
knéb,  časopisů  ze  svých  fabrik  mezi  odrodilci  zrádnými 
u  nás  odbyli?  .Má  si  po  rozumu  šlapati,  proti  přírodě 
brojiti,  svoje  práva  mařiti,  obecné  blaho  si  kaziti  a  sebe 
jako   silence  vražditi? 

Mluv  každý,  co  by  jej  ctilo. 

To  jest  odpověď  oněm  chytrákům  aneb  barbarským 
pošetilcům  a  hubařúm,  vychloubavším  se  kulturou,  jenž 
nám  nestydatě  cpou  zdravému  rozumu  a  člověcenstviu 
vzdorujouce,  že  bráněnie  národnosti  slovanskej  v  Cechách, 
na  Moravě,  ve  Slezku  a  Slovensku,  že  zastáváme  ná- 
rodnosti 1  Sti  millionových  rakouských  Slovanů,  je  nati- 
onalitatsliebhabcrei ,  nationalitátsschwindel,  separatismus, 
sondergeltiste  atd.  My  víme,  co  víme.  Ctihodný  německý 
národ  dává  nám  lepší  příklad  na  Holstýně  a  Slesvigu, 
kde  svoju  národnosf  statečně  bráně,  za  žádné  sonder- 
geluste,  nationalilatsliebhaberei  a  j.  proti  Dánům  ji  ne- 
pokládá. 

>'ckopaj   ohně   mečem. 
Bezprávie  bezprávicni  nepotlnčuj. 

1<>.  Práva  národnosti  jsou  také  práva  člověčenstva, 
z  nichž  také  práva  mezindrodnia  jako  květ  z  poupěte 
vyblcskujou.  Pak- li  vosměs  všeobecnú  morálku  státňv 
aneb  právo  mezinárodní  uznáváme  —  a  to  na  Kuropě 
ode  všech  lidomilných  panovníků,  hodnýrh  národů  uznáno 
jest,  nelze  jinako  mysliti  a  absurda  Se  uvarovati,  než-li 
že  národnost  co  dusevnosf  národů?  právem  mezinárodním 
Setříti  a  jí  průchodu  dávati  nutno,  Kdyby  se  to  nedělo, 
incie    (zaruecnie)    BVé    jsoucnosti   by   národ- 


—     40      - 

kove  proti  velkým  národům    měli?     Za   jakou  horu    za 

jakou  skálu  by  se  ubozí  skryli,    aby  je  velcí    národové 

nezavalili?    aby  je  jako   draví  Avarové    sevřevše  neodí- 

rali,  aneb  jako  germánští  Vandalové  jejich  vlastě  v  poušť 

neobraceli  ? 

Z  toho  každému  rozmyslnému  vysvítá,  že  národnost; 

co  ďuševnost  národa  právem  mezinárodním  a  proto  člo- 

věčenským  šetřiti  dlužno,  a  to  nejen  na  oko,    ut  factum 

esse  videatur  —  ale  dělně,  poctivě  a  spravedlivě. 

Národ  bez  národnosti,  člověk  to  bez  duševnosti. 
Právo  má  tenký  nos. 


Ještě  slovo  o  národnosti  a  co  na  ní  jest. 

Příklad  veliký  řečník. 

Přehledněme  trochu  minulosť  našu  na  Vltavě,  na 
Labi,  na  Moravě  a  jinde.  Bídný  stav  národnosti  slo- 
vanskej  v  těchto  končinách  zobrazuje  na  konci  17ého 
věku  šlechetný,  svého  národa  milovný  a  k  vládě  upří- 
mný Bohuslav  Balbin  v  apologii  *)  svěj,  kde  národnost 
slovanskou  zláště  českou  proti  násile  nepřátel  brání. 

„Vlasf  naša,  dí  on,  splodila  ohavný  spůsob,  že 
my  mezi  všemi  národy  jazyk  svůj  v  ošklivosti  máme, 
že  u  nás  za  chvalitebnou  vlastnost'  pokládáno,  nebýti 
rozeným  Čechem,  Moravanem  a  j.,  kdežto  jakémukoli 
neznámému  cuzinci  špatných  mravů,  duševně  a  vědecně 
nevzdělanému  přednost  dávají  před  Cechem,  Moravanem, 
Slovákem  vzdělaným,  učeným  a  dobře  zachovalým.  Vše 
co  domácí  jest,  odporné  a  hnusné  býti  nalézáme,  a  tak- 
též našim  materským  národním  jazykem  opovrhujeme. 
Jsouf  přemnozí,  na  něžto  bych  mohl  prstem  okázati, 
jenž  takovou  nenávisti    ku  slovanskému    jazyku  zahořeli, 


*)  Bohuslai  Balbini  dissertatio  apologetica  pro  lingua  slavonica  pra?- 
cipue  bohemica.  Pohrobný  tento  spis  Balbinuv  vydal  F.  M.  Pel- 
zel,  Praha  1775. 


-      41      — 

/-■  slyšíce  někoho  v  Cechách,  na  Moravě,  Slovensku  Česky 

mluviti,  velmi  uraženi  se  bytí  domnívají  a  hněvem  rozsá- 
páni jsouce,  i  hned  velí.  aby  Cech.  Moravan  atd.  buď  hned 
umlknul,  aneb  prve  se  klidil.  A  my  tak  jsme  zaslepení  a 
blbi.  že  ani  neznamenáme,  kam  takovéto  hanebné  jednánio 
vedet*     To  psal  Bohuslav  Balbin  r.   1670! 

.Tuž  tenkráte  bylo  na  Vltavě,  na  Labi,  Moravě,  v  Slož- 
ku a  Kladsku  síla  zrádných  odrodilefi,  co  potomečku  oněch 
14ti  leehu,  jenž  k  Němcům  do  Kezna  se  utekse  (r.  845) 
velezradu  proti  panovníku  a  národu  svému  kuli,  že  do  ro- 
zumu živoveci  a  do  svěj  povinnosti  přijíti  nemohli.  A  hic 
tehdejší  velká  vrstva  odrodilcu  juž  nechápala,  že  si  sama 
jako  nosorožec  po  mladých,  také  po  právech  a  po  rozumu 
sdapala,  ačkoli  před  50  lety  dobrý  bojovník  Pavel  Ješín 
syndikus  nov.  města  prazkého  rázně  k  rozumu  mluvil : 

-Kdožkoliv  teda  milovník  jest  země  české,  v  ní  pře- 
bývati, v  ní  zvolněji,  než-li  kde  jinde,  se  živiti,  v  ní  vět- 
šího pohodlia,  než-li  kde  jinde,  požívati,  v  ní  hojněji,  než- 
li kde  jinde,  úrodami  zemskými,  a  k  zachovániu  života 
tohoto  potřebnými  aneb  k  rozkoši  sloužícími  věcmi  oplý- 
vati chce;  nechaf  také  práva  její  u  své  váze  zanechá,  ja- 
zyka netupí,  jemu  zvyká  a  tak  s  národem  českým  netoliko 
kabelej  a  měšcem,  ale  také  myslej  a  srdcem  se  Yáže  a 
spojí." 

A  víte  kdo  byl  onen  šlechetný  bojovník  Bohuslav 
Balbin.  jenž  po  dloubej  dřímotě  národa  českého  na  dušev- 
nem bojišti  pro  čest  a  právo  člověčenstva  se  jevil? —  Byl 
to  řízením  národovládnej  Prozřetelnosti  jeden  muž  z  pamá- 
■m -li"  ráda  na  Labi,  na  Moravě,  .listě  by  to  v  Čechách, 
na  Moravě,  v  Kladska  ;•  Slezka  vyhlíželo  lépe,  kdyby 
lo  36.000  duchaplných,  vzdělaných;  dělných  rodin 
Aidami  katho!  poněkud  bylo  smířilo,   po  Eu- 

Imerice    se    bylo    těžkým    srdcem    ncrozprchlo. 
ní    nespokojenci  jako  demagogové  a  agenti  po  Eu- 

4 


~~      42     — 

ropě  se  rozprášili  a  30ti  létá  válka  Europou  zatřásajíc 
prolévala  lidskou  krev,  vraždila,  ochudila  národy,  krásně 
obdělané   a  zvelebené  krajiny  v  pouště  *)  obracujouc. 

Dále  praví  upřímný  Bohuslav  Balbin:  „Jiní  slabochové 
znamenajíce,  kterak  cuzinci  se  vtírají  do  vysokých  svět- 
ských i  církevních  úřadů,  k  tomu  mlčejí  a  mezi  sebou  se 
vychloubají,  že  po  vznešených  úřadech  nebažíce,  slávou 
vezdejší  opovrhujou;  a  takto  opovrhujouce  slávou  přece 
mezi  svými  chtěji  se  oslaviti.  Takovým  ale  způsobem  vše- 
cky duševní  a  hmotní  síly  země  do  rukou  protivníků  slo- 
vanského jazyka  více  vícejí  přicházejí,  čímž  veškerý  ná- 
rod nemalú  ujmu  trpí. 

Poznám.     Tak  jednali  mnozí  urození  páni  u  nás,   že  se 
praktičnou  výchovou  a  ráznými  studiemi  neuschopnili, 
aby  rakouskej  říši  a  obecnému  dobru    svými  talenty 
účinlivě  prospěli.  Tak  jednali  naši  spoluobčané  Poláci 
vyhýbavše  se  státním  službám,  po  Europě  rejdíce, 
Bohuslav  Balbin  dále  pokračuje: 
„Ano,  slyšel  já  sám  nejednoho    z  rádců  zlých  mlu- 
viti, žeby  se  měli  vŠecci  Staročeši  ze  země  českej  vyvésti 
a  do  moře  uvrhnouti.  Tenkráte  prý  by  tepruva  konec  byl 
zpourám!     Avšak  takovéto  zpoury   a    odboje  vězící  pouze 
v  kotrbě  oněch  protivníků,  přejou  sobě  tito  lichometní  (fa- 
lešní) lidé  nad  míru,  aby  ze  statků,  potu,  slzí  a  krve  Če- 
chův  tím   hojněji  těžiti  a    četné  pokuty    po  zemi    sbírati 
mohli." 

Tito  zrádcové  právo  a  panovánie  za  jedno  pokláda- 
jíce, stavějí  panovníka  nad  zákon,  tvrdíce,  že  nikoli  král 
pro  národ,  nóbrž  národ  pro  krála  stvořen  jest,  a  proto  že 
každá  vůla  tohoto,  byf  se  Božskému  i  lidskému  zákonu 
protivovala,  vyplněna  býti  musí." 

Tiže  vinen,  kdo  ku  zlému  radí. 


*)  Cítaj  o  tom  děje  královstva  Českého.  Nově  sepsal  V.  Vladivoj 
Tomek.  Praha  1850.  Knihy  osmé  a  deváté.  Tuto  knihu  všem 
rakouským  Slovanům  velmi  schvaluju. 


—     43      - 

To  je  dobrá  rada  pro  mísil  nicky  napoleonismus,  který 
proti  národům  kanóny  vystupoval  a  jich  dobro  panovníky 
z  tronú  metal,  a  pak  aby  svatému  Petru  na  učtu  Boží  da- 
rované krajiny  po  libosti  odtrhoval,  a  národům  válku 
vypovídal. 

Dobrý  Balbin  mim  vypravuje,  že  za  jeho  veku  zi- 
sk uditi  ví  rádcové  císařům  německým  a  králům  českým 
\/.tl\  a  stale  radili,  že  ťreba  k  tomu  hleděti,  aby  národ 
iVsk\  a  moravsky  těžkými  daněmi  a  břemeny  byl  vysílen 
a  národní  jazyk  jeho  vypleněn  ;  neboť  prý  dokud  se  toho 
nestane,  nemůže  panovník  spoléhati  se  na  věrnost  Čechův 
a  Moravanův.  Kdož  tu  nepozoruje  lícoměrný  farizeismus 
západníků  ?  No  polepšil  *)  se  za  dnu  našich?  Pročež  bdě- 
me vzavše  rozum  do  hrsti!  Ohlížejme  se  po  minulosti  co 
dědové  zkusili,  učme  se  z  jejich  chyb,  abychom  je  hloupě 
neopětovali  ze  zákonnosti  vystupujouce.  Máme  velký  lido- 
milný  zákon  rovnoprávnosti  před  sebou. 

Kdo  právo  naduživá  neb  neužívá,  snadno  ho  zbaven  bývá. 
Práva  bdícím,  ne  spícím  sloužejí.     Říkávali  dědové. 

Tentýž  Balbin  pro  slovanskosť  svého  národa  zaujatý 
nám  v  latinském  spisku  svém  opověděl,  že  až  do  roku 
1620  téměř  po  celých  Cechách  česky  mluvili.  Vypravuje 
žef  až  do  onoho  času  pouze  české  písemnoste  do  desk 
zemských  kladeny  býti  směly.  Za  jeho  veku  ještě  prý 
jazyk  český  v  Budějovicích.  Krumlově,  na  Teplicích,  Te- 
ple Chotěšově,  Kadani  atd.  panoval. 

Zlo  se  ne-utají  a  s   dobrým  můžeš  před  Boha  i  před  lidí. 

Ještě  jiný  příběh  co  vysvětlivku  k  národnosti  podá- 
^  m,     Druhdy  v  Drne  u  bývalého  c.  k.  gubernia  řádně  a 


*)  Zde  vám   milí   Cc<  hoslovanr   schvaluju,   co  nám  vysoce   zasloužilý 
občan   a   obratný    natávatel    naií    oprávněnost]  .-i  cti  bývalý  p. 

redaklor  mttMJofkl  rokn  1849  ve  4třm  svazku  ?tr.  114  ozná- 
mil ve  Manka  ..>Vo  minulé  boje."  Čítajíce  čit-tjte,  berle  na 
rozum   a    k   ardri. 


—     44     - 

lidomilně  úřadoval  nebožtík  J.  Šmid  prvý  gubernialní  rad- 
da  a  téměř  duch  gubernia.  Byl  to  slavný,  zkušený,  děl- 
ný, říši  rakouskej  a  císaři  pánu  věrně  oddaný,  pro  blaho 
obecné  zajatý  úřadník,  velmi  učený  pán  a  bystrý  právník. 
Velkej  vážnosti  a  úcty  netoliko  u  gubernia  ale  i  na  Mo- 
ravě a  ve  Vídni  měl*  Byl  rodák  z  České  Třebovy.  Znal 
a  psal  dobře  česky,  polsky  a  dalmatinsky,  neboť  na  Pols- 
ce a  v  Dalmatinsku  byl  úřadoval.  Slovem  byl  to  ctihodný 
a  velevážný  úřadník,  který  čechoslovanskému  úřadnictvu 
čest  dělal.  Jsa  ředitelem  gubernialní  úřadovny  dozíral  na 
všechny  praktykanty  a  kandidáty  úřadnické,  jich  vice  jak 
40  bylo.  Známo,  že  tehda  mnohý  právník  skončiv  studia 
sváj  mnohá  léta  od  rodičů  ustavičně  podporován  státu 
zdarma  sloužil,  prve  než  mu  ze  státní  pokladnice  něco 
platu  dáno  bylo.  Mnohý  rodičům  svým,  bratrům,  sestrám 
majetnost'  o  svěj  nevinně,  i  proti  svěj  vůli  ztenčovati  mu- 
sel. 

Stalo  se  jednoho  času,  že  dva  krajští  komisaři  a 
jeden  radní  právník  na  Moravě  od  gubernia  v  jednom 
zasedaniu  (sesii)  stanoveni  býti  měli.  Na  krajské  komi- 
sarstvie  přemnozí  kandidáti  ze  mnoha  končin  říše  rakou- 
skej se  hrnuli,  zláště  z  Vídně.  Rekomendacie  ode 
státních,  dvorních,  vládních  rad  a  od  jiných  pánů 
blízko  státního  vesla  jsoucích  se  křižovaly.  Zasedánie 
bylo  tuhé  i  mnohému  přikré,  podobajíc  se  více  turnaji  du- 
chovní. Ten  z  pánů  gubernialních  rad  usiloval  o  toho 
rekomendovaného  kandidáta,  onen  o  jiného,  boj  byl  urpu- 
tný. Rada  Smid  a  direktor  gubernialní  úřadovny  nechav  boj 
všelikých  důvodů  a  rekomendac  hodně  vybouřit  vystoupil  pro 
kandidáty  (čekance)  domácí  gubernialní  úřadovny  a  rozené 
Moravany,  řka:  kandidáti  rozenci  z  německých  krajin  če- 
sky neznají,  to  vím,  byf  by  vysvědčeme  z  českej  řeči 
měli.  Náš  císař  pan  (František  I.)  v  najnovějších  ča- 
sech   opět    co    najpřísněji    přikázali    ráčil,     za    příčinou 


-      45      — 

jakého  příběhu .  ze  krajští'  úřadnici,  jsouce  usta- 
noveni k  tomu,  by  přímo  (unmittelLar)  s  obyvately  je- 
dnali, á plná  a  důklad nú  -známost  národního  jazyka 
míti  musejí,  a  že  volíce  a  představujouce  osoby,  na  pouhá 
uilania  spoléhati  se  nemáme;  nobrž  že  přímo  od  každého 
zpravea  terně  (yom  jedesmaligeu  Landeschcf,  teda  guber- 
natora,  nejvyššího  purkrabího)  pevné  dokázáno  býti  musí, 
lil  ujisťurunie  a  al/ezpecoránie  o  dokonale]  zná- 
mosti narodni  reci  také  pravdivé  jest. 
(Cis.  k.  rozkaz  15ho  prosinca  1834 

podpis  František  I.  m.  p.) 

Pone  z  nich  žádný  dostatečnej,  zákonitej  kvalifikacie 
(uschopnenia)  nemá,  dle  zákona  na  Moravě  mezi  slovan- 
ským lidem  uradovati  nemohou. 

Jáf  ale  dobrým  svědomiem,  dva  čekance  rozené  Mo- 
ravany léta  juž  na  úřadě  pracujoucí  z  naší  gubernialní 
úřadovny  představuji],  jichto  schopnostě  a  pilnost  dobře 
znám,  a  císaři  pánu  a  moravsko-slczkému  c.  k.  guberniu 
pevné  za  to  račím,  že  dokonale  český  jazyk  znajíce  a 
mluvíce  pravopisné  a  srozumitelně  v  něm  píšou.  Zákon 
takovú  uschopnělosf  žádá,  my  pánové  jsme  za  to  odpo- 
vědni. NaŠí  domácí  cekanci^  jež  já  představil,  zákonem 
obdržojí  uprázněná  místa,  a  nikdo  jiný. 

A  vi;ivf  bylo  konec.  Kdo  molť  proti  takovej  logice 
odporovati,   jenž  zákon  ctila? 

Jen  slovanská  národnost',  zákon  a  svědomité  vykoná- 
váme jeho    odstivily    cizáky.     za  to    národovce,    jak    sluší 

rifl  paribus)  stanovily    na  místa  schopné  muže,  ulch- 

rodinám. 

Ptám  <«• :  leží  něco  důležitého  v  národnosti  a  v  její 
právech  pro  n  jeho  rodinj  ? 

M    to  býti  statečnému,    starověkému  a  zasloužilému 


—     46     — 

národu  lhostejno,  jakým  jazykem  kdo  v  jeho  vlasti  mluví 
a  jednánie  vede? 

Pravím :  bludné  a  obecnému  dobru  záhubné  je  pře- 
mnohých netečníků  mineme,  žeby  to  lhostejnou  věcej  bylo 
jakýmkoli  jazykem  občané  hovořejí  v  domovině  svěj. 

Jazykem  se  najvalněji  národnost  jeví,  potlačovániem 
jeho  národ  v  bídu  hmotnou  a  mravní  klesá. 

Co  máme  o  těch  občanech  po  slovanských  končinách 
souditi,  jenž  na  svých  hostincích,  kavárnách,  skladech, 
krámích,  školách,  branách,  ulicách,  placech  a  j.  slovan- 
skému národu  nesrozumitelné,  neslovanské  nápisy,  štíty 
zavěsujou? 

Co  nám  mysliti  dlužno  o  těch  lidičkách,  jenž  svým 
dítkám,  svým  potomkům  dle  kalendářů  na  křestu  sv.  divná, 
Slovanům  nepovědomá  jména  zahraničných  Církví  dávají, 
a  významná  jména  svatých  a  světic  z  domácí  slovanskej 
Církve  jako  na  rozum  padlí  zcela  zavrhujou?  Ctějí  tito  li- 
dičky svou  národnosf,  svou  oprávnělost? 

Komu  není  z  hfiry  dáno,  v  apatyce  nekoupí. 
Ciň  co  jest  pravého,  neboj  se  žádného. 


Více  blahobytu  by  Čechoslované  a  rakouští  Slo- 
vané vůbec  nabývali,    kdyby   o  důkladnou   všeo- 
becnou známost  svého  národního  jazyka  náležitě 
pečovali. 

Vřeř  každému  srdce    po  jazyku  svém. 

1.  Národní  česf  a  hrdost'  každému  rakousk.  Slovanu 
velkou  povinnosf  ukládá,  aby  svým  národním,  po  sv.  Vá- 
clavu, po  sv.  Vojtěchu,  po  sv.  Cyrillu  a  Methodu,  po  sv. 
Ludmile,    po   sv.   Prokopu,    po  sv.  Janě  zděděným  staro- 


—     47      - 

dávným  libozvučným  jazykem  krasomluvně  všady  hovořil, 
a  pravopisné  psal.  V  národním  jazyku  je  veškerá  dušcv- 
nosf,  celá  rozumnosf,  projevenosf  citu  národa  ním'  mluví- 
cího, jako  v  pokladnici  uložena.  Pravdu  toho  nikdo  roz- 
umný a  vzdělaný  popírati  nebude ;  ponež  si  každý  národ 
Secíma  století  vytvářel  jazyk  svůj.  Následovně  pohr- 
dajíce národním  jazykem,  národovým  dědictvem,  pohrdáme 
svou  dusevností,  svou  národností,  svým  rozumem,  t.j.  po- 
hrdáme sami  sebou.  Já  většího  nicemníka,  spustlejšího 
bídníka  neznám  nad  toho,  který  sám  sebou  pohrdaje  sebe 
zbaběle  opouští  a  v  nemravnosti  hyne! 

Kdo   sobě  zlý,  komu  dobrý? 
Pravdě  netřeba  mnohých  dokladuv ! 

Dále  z  toho  patrně  každému  vysvítá:  kdo  mi  náro- 
dní muj  jazyk  tupí,  také  mne  můj  a  mých  předků  haní 
rozum,  kteří  jazyk  vytvářeli,  šlechtili  a  co  dědictvie  svým 
potomkům  dochovavše  zanechali.  A  který  pak  člověk  tro- 
chu citu  pro  cest  v  sobě  chovajecí  trpí,  aby  se  rozumu 
jeho,  této  jiskře  Boží,  posmívali,  a  duševnost  jeho  tupi- 
li ?  —  Což  máme  o  těch  hlupcích  mezi  Slovany  myslif, 
kteří  o  svou  národnosf  nedbajíce,  svůj  národní  jazyk  tupí, 
bani.  svým  nesmyslem  šeredíce,  cizými  trusky  peskujou? 

Mrcha  pták,  který  do  svého  hnízda  kálí! 
Kdo  se   za   vlastní  řeč  stydí,  hodenf  potupy  všech  lidí. 

Pocestný,  dokonalý   člověk  pecuja  o  svou  cest,  žádá, 

^Y  JeJ  J'm  n<^'  c0  člověka  so°č   vážili,  ctili.     Následovně 

on    nikde    a    nikda   sebou  nepohrdá,    a  také  tomu  mužné 

odpírá,  by  jiní  pohrdali  ním. 

Kdo  se  sám  nehyzdí,  nikdo  ho  nemůže  hyzdif. 

Psí  5těk  moře  nekormoutí. 

Podobné  pocestný,  zasloužilý,  bohatýrský  národ,  jsa 
vědom  svých  schopností  a  zásluh,  nedá  se  v  ničem  tupif, 
baaěf,   aneb  svým  národním  jazykem    pobrdaf.     Četný  ná- 


-     48     — 

rod  jesti  jenom  nový  zjev,  divný  úkaz,  výrazný  obličej 
člověčenstva.  Kdyby  lidé  v  jakési  společnosti  byli  jedno- 
ho a  téhož  obličeja,  téhož  smýšlenia  i  cítěnia,  čehoby  zá- 
bavě a  rozvinu  svou  jednotvárností  poskytovali?  Nuda 
(dlouhá  chvíla),  zakrsalosť  a  úmor  byly  by  jejím  násled- 
kem. Jen  rozmanitost  národů  všelikým  obličejem,  všelikou 
duševností  nadaných,  člověčenstvu  pravého  života  i  po- 
kroku dodává. 

Z  toho  ze  všeho  vysvítá,  že  dbajíce  a  obětavě  pe- 
čujouce  o  svůj  národní  jazyk,  pečujem  o  svou  národní 
čest,  která  ušlechtilej  hrdosti  pevným  základem  jest,  Pak-li 
veškerý  národ  ctěn,  bude  i  každý  hodný  jednotlivec  co 
oud  jeho  ctěn.  Pak-li  jednotlivci  o  čest'  a  dobrou  pověsť 
svého  národa  nedbají,  jak  mohou  žádati,  aby  si  ho  cizáci 
u  svém  přepychu  a  přechvatu  všímali?  Makavý  pro- 
spěch %  toho  jest,  ke  pečujouce  náležitě  o  svou  ná- 
rodní starodávnou  řeč,  pečujem  o  svou  národní 
česť  a  váxnosf,  bez  nik  bychom  se  vsi  ušlechtilej 
hrdosti  zbavili  a  chábnému  málomocenstviu  propadli. 

Kde  dobrý  lidu  mrav,  tam  také  šetrnosť  práv. 

2.  Kdyby  národovci  po  rovnoprávnosti  v  říši  stano- 
vené, o  svou  národní  řeč  na  školách,  v  úřadech,  v  ob- 
chodu, v  řemeslech  náležitě  dbali,  zajisté  by  se  mnohým 
schopným  a  přičinlivým  národovcům  lépe  vedlo  a  šťastnilo, 
a  jich  rodinám  bylo  by  ulehčeno,  Dějiny  z  obecného  ži- 
vota lépe  to  vysvětlejí. 

Pitomý  nedbalec,  jenž  svůj  národ,  svoje  rodiče,  bra- 
try, sestry  nectí,  páchá  dvojnásobnou  mravní  vraždu,  jednu 
nad  sebou  samým,  druhou  nad  občanstvem,  jehož  údem 
jest;  nebo  jak  mile  vlaštině,  němčině,  angličině  a  j.  slo- 
vanští junochové  všady  u  veřejnosti,  v  obcovániu  svém, 
u  svých  dopisech  samovolně  přednost'  dávají,  snadnější 
cestu   k  hodnostem,    důstojenstvím,    k  úřadům  mezi  svým 


—     49      — 

národem   cizákum   upravQJOU,    sami    sobě    cesiu    k  štěstiu 
zavalujouce.     Jak  to?     Malý  příklad  to  vyjasní. 

Dějinou  jest,  ze  všichni  malí  kupci  a  kramáři  ven- 
kovští v  cechách,  na  Moravě,  ve  Slezku  a  Slovensku, 
v  Juhoslovaustvu  a  jinde  své  zbožie  z  velkých  mest  k.  p. 
z  Prahy,  z  Brna.  Vídně.  Břetislavi,  z  Budína,  z  Pěstě, 
kolikráte  velmi  bídně  německy  mi  dopisy  u  velkoobchodní- 
ku objednávají.  No  co  z  toho?  Jenom  dále  ctíte  a  ro- 
zumujte 1  V  takovém  to  stavu  věci,  velkoobchodník  raděj 
po  cizácích  zahranicných  a  hodných  hubařích  ohlíží 
a  do  svého  kontoaru,  do  svých  skladu  (skladišť)  přijímá, 
i  dobré  je  platí.  Tak  nevděčným  cizákum  brány  ku  ště- 
sliu  v  obchodě  otvíráno  v  naších  vlastech.  Hlásí— li  se  u 
našich  velkoobchodníků  slovanský  vzdělaný  a  řádný  junoch, 
a  mluví-li.  že  mimo  němčiny,  vlašliny,  také  dobře  sloven- 
štinu zná,  nenalezne  příchylnosti  a  ochoty,  jenžby  ho  do 
kontoaru  (účtárny  obchodní)  přijmouti  ráčila.  Neboť  žádný 
slovanský  dopis,  slovanské  objednání  od  kupčíku  venkov- 
ských nedochází.  Nedbalost"  a  pitomosf  národovců  sama 
národní  řec  na  trhu  opomíjí.  Poptávka  po  ní  přestává, 
její  vědomost  není  hledána. 

Mysližme  sobě  takovou  slušnou  horlivost*  národovců 
o  národní  řec  a  práva  její.  že  by  malí  kupci,  kramáři  po 
venkově  mezi  slovanským  národem  sedíce,  svoje  zbožie 
slovanskými  dopisy,  u  velkoobchodníku  po  hlavních  mě- 
li objednávali.  A  to  právo  za  své  peníze  mají.  Slovan- 
ské požadavky  by  ge  ze  všech  končin  hrnuly,  co  by  si 
velkoobchodník  s  cizáky  slovansky  neumějícími  v  kontoaru 
—  nemohl  by  je  potřeboval!  A  kdyby  se  cizáci 
k  němu  hlásili,  hned  prvá  poptávka  by  zněla,  znáte  vý- 
borně   slovanštinu ?  sila    slovanských    objednávek 

docházíl  Nejste-li  slovanštiny  pravopisně  povědom,  ne- 
mohu vás  potřeboval  Nože,  ptám  se  led,  komu  by  brán) 
ku  SiSsthi  zavíráno,  a  komu  opět  otvíráno  bylo?    Nemusel 


—     50     — 

by  v  takovej  potřebě  národní  řeči,  slovanský  junoch  k  vel- 
koobchodu zvolen  býti?  Neměli  by  slovanští  rodiče  menší 
péče  o  budoucnost  svých  nákladně  vychovaných  synů  ? 
Zdaž  tu  není  zřejmo,  jak  Slované  sami,  svou  hříšnou  ne- 
dbalosti cestu  k  hodnostem,  důstojenstvím,  k  velkomocným 
úřadům,  ku  dobrým  místům  v  obchodě  cizákům  upravu- 
jouce  sami  sobě  ji  zatarasujou?  Když  asi  18ti  millionoví 
Slované  v  rakouskej  říší  k  neslovanským  řečem  z  pošeti- 
lej  mody  lnou,  svou  slovanštinu  v  životě,  v  obcovániu, 
na  školách,  po  úřadech,  v  záležitostech  svých,  v  obchodě 
zanedbávají,  snadno  mohou  ne-Slované,  svým  vlivem  a 
nepotismem  se  podporujouce  ve  Slovanstvu  vyšší  úřady 
zaujímati,  poně  nižší  úřadníci  mezi  lidem  stojíce,  národní 
jazyk  buď  z  nevědomosti,  bud  ze  lhostejnosti  zanedbávají, 
na  obecné  blaho  náležitě  nedopatřujou.  Po  národní  řeči 
a  její  důkladné  známosti  není  poptávka,  její  potřeba  mizí. 
Proč  by  se  ji  cizák  vetřelec  učil,  když  domácí  ničemové 
o  její  práva  i  důležitost  nepečujou?  Slované  v  netečnosti 
svěj  sebe  nepodporujou,  zůstávají  kandidáty,  praktikanty 
ex  propriis,  až  se  někdy  něco  na  ně  dostane,  aneb  až  co 
vybude,  a  to  je  obyčejně  velmi  subalterní.  A  tak  si  Slo- 
vané sami  svou  přirozenou  výsadu  čili  nezrušitelnú  oprá- 
vnělosť  lehkomyslně  zničujou,  pevnou  ohradu  národností 
v  řeči  svěj  kladenou  proti  návalům  z  cizactva,  proti  ve- 
třelcům, divodruhům  sami  boříce.  K  čemu  máme  rovno- 
právnost? 

Práva  bdícím,  ne  spícím  slouží. 


Národnostě  Rakouska. 

Větší  jsi,  větší  máš  právo. 

Hledíce  na  pětinárodnie  obyvatelstvo  Rakouska  na- 
lezneme, že  se  v  něm  hlavní  národové  europští  v  jednotu 
spolčujou.     Naše   Rakousko  je  malá  Europa,  nebof  objímá 


51 


národy  slovanského,  německého,  románského  jazyka,   pal 
oslrovy  Maďarů. 

Jméno  samo  Rakousy,  Rakouský  stát.  Rakousko, 
jehož  cesko-moravsko-slovenská  národnost'  v  reci  své  od 
pradávna  zachovala,  je  zároveň  pomník  zaniklého  prasta- 
rého národa  na  řece  Dyje  (Thaja)  a  Kampe  v  dolním 
arciknížetstvu  rakouském,  který  zván  byl  Rakaté.  Ze  kte- 
rého kaaena  Rakatové  lito  původně  pocházely  nelze  po- 
dnes stanovit'.  Může  bytí,  že  Slované,  šířivšc  se  na  západ 
a  za-ujavse  sídla  Rakatuv,  i  jméno  jejich  rovně  tak  pře- 
jali,   jako    Silingúv    ve   Slezku    a    Korkontňv    (Krkonoše) 

hách.  Buď  jak  buď,  slovo  to  jest  a  zůstane  zname- 
nitým důkazem  starobylosti  Slovanův  na  těchto  krajinách. 
Jako  z  Korkonti  zniklo  jméno  Krkonoše,  tak  u  Čecho- 
slovanu  povstalo  ze  slova  Rakate*)  Rakousy.  Jméno  to 
v  cechoslovenskej  řeči  je  zároveň  důkazem,  že  Slovane 
mnohem  dříve  do  Čech  přibyli  než-li  obycajně  pokládáno. 

Hlavní  město  říše  naší  Vídeň,  Vicdeň  u  Poláku, 
0  Juhoslovanů  Rec  bylo  od  Římanů  zváno  Vindobona  t.j. 
dobra  (statky,  dvory)  Yindíi  (Slovanů),  a  tak  Římané  tímto 
názvem,  a  Němci  sami  slovem  windisch  postavili  Slova- 
nům Vindům  pomník,  že  před  věky  dávno  také  na  Dunaji 
sídlili,  znamenitá  sela  (sedla,  sedlák)  majíce. 

Jména  krajin,  hor,  řek,  měst,  lesů  atd.  nám  doka- 
zujou,  že  téměř  vsochny  země  nynějšího  rakouského  státu 
bvlv  za  pradávna  národem  slovanským  obývány.  Marko- 
mani  a  Kvadové,  s  nimiž  římský  císař  Marcus  Aurelius 
Antoninns  na  Váhu,  Hronu  válčil,  nebyli  Němci,  ale  Slo- 
vané. Jen  nedbalost  a  netecnosf  slovanské  učenosti  za 
mmoJých  věků  nechala  je  Němcům,  kteří  se  k  nim  hlásili. 
Němci  na  Moravě  jsou  osady   za  Přemyslovců  zniklé,    též 


')  Čti:  Slovanské  starožitnosti  p.  Pavla  h      -         fa     IVaha  1837 
Ur.  703. 


—     52      - 

1  z  pozdnějších  dob.  Dále  jsme  historičně  přesvědčeni 
našimi  slavnými  zkoumately  dějin  a  starožitnin,  že  Slované 
žádnému  národu  národnost  ani  násilou  ani  úhonem  pod- 
vodně nevyzouvali,  aniž  komu  vnucovali  jazyk  svůj.  A 
přece  Markomani  a  Kvadové  z  Moravy,  Váhu,  Hronu, 
z  Beskyd  zmizeli!  Až  nám  o  nich  důkladně  povědíno, 
kde  ještě  žijou.*) 

Jsou  nezvratné  důkazy,  že  i  na  východních  Tyrolách, 
pak  nad  Enžej  a  pod  Enžej  sídleli  také  Slované,  je|  po- 
zději Němci  vyhubili*  Tepruva  v  8mém  věku  Karel  Velký 
na  Slovanech  dunajských  nynější  arciknížetstvo  rakouské 
krutými  válkami  dobyv  a  spustošiv  Němcemi  bavorskými 
ho  zalidnil.  Tito  Němci  se  potom  tlačili  do  Štýrska,  do 
Korutan  i  dále,  kde  velké  díly  těch  zemí  obsadili. 

Nynější  celé  Uhry  byly  panonskými  Slovany  obydle- 
ny, prve  než  od  grasckého  císara  Michaela  a  německého 
krála  Arnulfa  Maďaři  od  Uralu  do  lepších  krajin  se  hr- 
noucí proti  Bulharům  a  Slovanům  pozváni  a  štváni  mezi 
ně  se  vklínili,  přeúrodné  roviny  po  Tise  sobě  zabravše. 
Takovou  to  tisícoletou  třenicou  mezi  národy  na  Dunaji 
stalo  se,  že  na  některých  končinách  nynější  Rakousie  za 
dnů  naších  národy  neslovanské  nalézáme. 

Avšak  Slované  jsou  dosud  po  tolikerém  jich  hubeniu 
a  dušeniu  četným  a  mohutným  národem  v  Rakousku. 

V  naší  rakouskej  říši,  která  34,437.964  obyvatelů 
počítajíc  svým  počtem  občanů  *)  3tí  místo  v  Europě  zají- 
má, jak  od  mnohých  praveno,  sestředuje  se  Europa,  a 
sice: 

1,  Kus   Germanismu  (Němci  se    všemi  trotly  a  kretiny 

čítají  něco  přes  7  millionu). 


*)  Viz  historiu  literát,  české  od  prof.  Sembery.  Vídeň  1858. 
**)  Rossia  počítá  asi  60,  Francia  36  millionu  hlav. 


—      53      — 

2.  Kousek  Romanismu  (Vlachové  2'/3   millionů  lidí). 

3.  Znamenitý  kus  Slavismu  (asi  18  millionů  hlav). 

4.  Osamělé  dva  ostrovy  Madarismu,  v  archipelagu  slo- 
vanském, jeden  ostrov  vetší  v  Uhrách  po  Tise,  je- 
den menší  na  Sedmihradech  asi  4  V,  millionů  hlav. 
(Franeouskej  žurnalistice  povídají,  že  jich  16  mil- 
lionii). 

5.  Kus  Rumunismu.    (Rumuni  naši  jsou  asi   3  milliony 

silni). 

Poznám.  Veškerá  rumunská  národnost  u  nás,  v  Rossii  a 
Turecku  t.  j.  v  Uhrách,  na  Bukovině,  v  Sedmi- 
hradech,  v  Bessarabii,  v  Moldávii,  Valachii  jest 
asi  tak  silná  jako  čechoslovenská. 

Národ  rumunský  pochází  od  starých  Dákův,  Getův  a 
osadníkův  římských  a  za  pradávných  času  též  S  mnohými 
Slovany  se  smísil.  Slované  na  něj  přenesli  jméno  Vlach 
(vládnu)  jehož  jen  národům  násilnickým  eeltickým  dávali, 
protože  panovali,  vládli  a  dřeli  jiné  národy,  až  co  násil- 
nici zhynuli,  z  echo  později  zkažené  Valach  (Vlach) 
zuiklo. 

Když  Rumuni  čili  Valachové  ze  Sedmihrad  do  ny- 
nější Valachie  pod  vůdcem  Dragošem  (Boo-danem)  v  po- 
lovici 14  věku  se  wrojili  zláštní  královstvo  založivše,  ne- 
mohli, jsouce  surovější  než  usedlí  zde  Slované,  rumunskou 
národností  je  Opanovati,  nobrž  poetem  svým  je  zaplavili, 
sami  pak  slovanské  způsoby  a  obyčaje  v  řádu  a  řízeniu 
přijali.  Ve  pravníctviu  a  církvi  panoval  jazyk  slovanský 
výhradně  až  do  17.  stololia.  Téměř  všecky  písemné  pa- 
mátky, listiny  knížat,   byly  slovanské,    a  jazyk  rumunský 

dobrou  třetinou  ne-li  polovinou  ze  slovanských  slov 
(náře&a  bulharského)  ohohatěn  jest.  Téměř  vŠickni  úřa- 
dové zemští  b  dvorští  mají  posud  slovanské  názvy,  u.  př. 
V.-!ikN  Ban,  Veliký  Dvorník,  V.  Ključar  (Kljúě,  klíč),  V. 
Stolník,  V.  Komorník.  V.  Pehrník  (číšník,  číša,  na  Moravě 
a  Slovenska  pohár),  V,  Postelnik,  V.  Hedeničar,  V.  Slu- 
íar,    v.    Satrar,    Boljeri,    Župani,    Ispravníci,    Námesnici. 

io  dosti  patrno,  že  jazyk  i  bistoria  Rumunův  s  ději- 


-      54     — 

íiamí'"*)  Slovanstva  v  těsném  jsou  svazku.  Dnešní  rumun- 
ština, řemesla,  zvedenosť  a  vzdělanost'  znamenajíc,  slovan- 
skými slovy  zúrodněna  jest.  Vyšší  šlechta  se  posud  bo- 
jary nazývá;  panovníci  či  knížata  šlovou  hospodářové* 
Jak  vidno  mezi  Rumuny  duch  slovanský  se  ještě  ve  mno- 
hých věcech  zachoval.  Rumunstvo  se  přiznává  církvi  pra- 
voslavnej,  v  bohoslužbě  užívá  za  našeho  věku  místo  dá- 
vnějšího slovanského,  valaského  jazyka;  lid  je  povahy 
ohnivěj,  prudkej,  těkávej.  Národnost'  rumunská  posud  má- 
lo ctitelů  počítá,  a  literatura  domácí  hýbá  se  najvíce  v  o- 
boru  cizém,  národu  málo  prospěšném.  Šlechta  (logotheti, 
bojarové,  mazylové)  pochází  dílem  z  národa  graeckého 
mluví  zhusta  novograečtinou;  jiná  část  její  hovoří  francou- 
ským  jazykem.  Rumuni  dosud  najvíce  Kyrilice  v  písmě 
užívají,  ji  Frankomani  latinským  potlačit'  usilujou.  Obecný 
lid  je  velmi  zanedbán,  opuštěn,  do  práce  choulostiv  a  chůd, 
bydlí  v  bídných  chatrčích,  denní  čas  najvíce  pod  šírým 
nebem  na  volném  povětřiu  tráví. 

6.  Zlomky  národův  l!/3  millionů  hlav  jako:  Židů 
přes  1  million  a  to  v  Haliči,  Uhrách,  v  Cechách,  na  Mo- 
ravě, teda  najvíce  mezi  Slovany,  část  mezi  Maďary  málo 
jich  mezi  Němcemi  usídleno,  nazvíce  v  životě  do  národno- 
sti slovan skej  splývají.  Pak  120.000  Cikánův  v  Uhrách, 
na  Sedmihradech  a  Haliči.  Mezi  Slovany  znají  slovansky 
mezi  Maďary  maďarsky  atd.  Pak  60.000  Arménův,  50.000 
Graekův  po  různu  v  obchodních  městech,  několik  set  Cin- 
carův,  Turkův,  Francousův,  Anglikův. 

V  celku  je  to  přece  jen  pětinárodní  obyvatelstvo, 
jehož  mocná  Rakousia  chrání.  A  jakého  tu  křiku  a  hádek 
o  národnostech  v  cuzině  a  doma,  jakoby  jich  kopa  byla. 
Na  Europě  není  ani  jediného  značnějšího  státu,  jenž  by 
toliko   jednu    národnosť   choval.     Britania    má   Angličany, 


*)  Čítaj  starožitnosti  slovanské  si.  Pavla  Jos.  Šafaříka,  sir.  605,  str.  379. 


—      55      — 

Kaledony.  Kolty  (Iry),  Walisčany.  Francia  chová  také  pa- 
tero národů  Francousy,  Němce  (1%  millionu),  Flamandy, 
[180.000)  na  hranicách  belgických,  Brcjzary  (1  million) 
v  Brettanii,  Basky  čili  Euskaldunáky  (120.000)  v  Py- 
reneách. 

Poznani.  Podivajme  se  na  Rossiu  sousední,  jakú  smé- 
sicu  národu  v  sobe  chová!  Pod  svým  žezlem  mé  54  mil- 
liony  Slovanu,  s  nimi  zijou  na  západe  a  severu  Litvíni, 
Lotysi,  *)  Ciidi,  Cuchonci,  Lopaři,  Samojedi;  na  východe: 
Cadští  Zyrjané,  Gormjáci.  Vofáci,  Cercmisi,  Mordvíni;  na 
juhovýchode:  Tataři,  Baskirci,  Mešéeráci,  Cuvasi,  Kalmuci, 
Osetinci,  Čerkesové,  Lesgové,  Gruzové  a  Rumuni.  Po 
Osadách  rozptýleni  jsou  Němci,  Židé  2  milliony,  Švédové, 
Arménové  a  Gnrkové.  Slované  jsou  pravda  jádrem  a  sí- 
lou celej  říše  jako  v  Rakousii,  ale  ke  druhým  národno- 
stem uctivou  šetrnost  jeví,  a  sice:  na  Polsce  polsky  vlá- 
dne; v  Derpté  (Dorpat)  chová  NČmeftm  (asi  %  milliona) 
universito  německou;  v  Helsingfors-u  zase  universitu  ču- 
chonskou  (finskou.  Čuchoncií  čili  Finů  je  1  '/3  millionu). 
VKazani  na  universitě  zřídila  fakultu  pro  asianské  jazyky. 
A  jak  kdybychom  na  Rossiu  v  Asii  dopatřili,  co  je  tu  ná- 
roduv!  Jakutům  Rossiané  sv.  písmo  do  jakutského  jazyka 
převádějí.  Všichni  výše  jmenováni  národkové  náležejí  více 
méně  do  řady  surových,  dílem  pohanských,  dílem  mahome- 
danskVch  národa,  jimž  Rossia  šetříc  jich  národnost  řád  a 
zvedenosf  praktyčné  podává.  Slavná  vláda  Rossie  velká 
studia  konajíc  nevládne  sice  pohodlně  ale  praktyčně ;  Ros- 
siu dobrodějně  apoštoluje  mezi  divokými  národky  na  vý- 
chodní Buropč  a  Asii.  a  v  ohledu  tom  velké  úcty  na  Eu- 
ropé  zasluhuje,  úloha  její  slavná  ale  i  také  obtížná. 

Z  toho  fysvftáj  ie  jádro  i  síla  rakouského   císarslva 

i 8ti  millionoví  Slované  jsou,  a  že  národnost  jejich  i  mezi 

Rumuny,   Znl\.   Cikaný  poněkud  zdomácněla.     Dále  patrno. 

základy  velevlastí  Rakousie  na  Slovanech  spočí- 


*)   Lilvini   2  ..    millionu,   LoljBOvé  (í-dlcn)    asi    1    inillion,    jsou    ná- 
rodové   pú\odcm    a    jazykem    Stovanft*    \elmi   přílmzni. 


—      56      — 

vají;  v  rakouském  vojsku  se  jich  bez  mála  V4  (tři  čtvr- 
tiny) nalézá,  protože  hornatiny  německé,  kde  kretinismus 
ubohé  lidi  zblbuje,  a  fabričný  průmysl  tam  se  usadivší  ro- 
diče a  jich  děti  nemálof  ochořuje  a  mrzačí,  žádoucí  počet 
vojínů  dle  lidnosti  neposkytujou. 

Z  toho  sleduje,  že  co  vojsku  Rakousie  se  nedostá- 
vá, ze  slovanského,  rumunského,  maďarského  obyvatelstva 
doplňovati  třeba.  No  a  pak  nám  někteří  němečtí  žurnali- 
sté nestoudně  píšou:  „Oesterreich's  deutsches  Heer,"  jako- 
by udatní  Slované,  Maďaři,  Rumuni,  Vlachové  samé  stati— 
stičné  nully  nebo  automaty  (stroje  samohyby)  byly  citu 
pro  právo,  spravedlnost,  pravdu  a  čest  nemajíce.  Pánové 
nezapomeňte  na  právo,  jenž  za  našeho  věku,  na  Europě 
mezi  národy  procitlými  platnosti  nabývá  „suum  cuique!" 
„každému  své!"  Rakousia  má  toliko  vojsko  rakouské  a 
nikoli  německé.  Její  hlavní  národnost  je  slovanská,  Ra- 
kousko není  třeba  slovanštit,  v  podstatě  a  síle  jest  už  slo- 
vanské. A  to  je  dějina  (factum),  kterou  odrozumovati  ni- 
komu nelze. 

Rozmanitost  národů  k  blahobytu  moudře  vedená 
nezemdlívá  stát  (říš).  Právě  naopak,  ona  jemu  síly,  pru- 
žnosti (elasticity)  a  zdravoty  dodávati  a  před  pohromami 
znamenitě  jej  chrániti  může.  Převratný  rok  1848  v  naší 
říši  rakouskej  slavně  to  dokázal. 

Též  pozorováno  bylo,  že  rozmanitost'  národův  a  jich 
všeliké  těžiště  (kam  těhnou,  tížejí)  jednotu  říše  nemálo 
rušiti  může,  když  státníci  a  velmožové  její  jakýmsi  stra- 
nictviem  aneb  původem  svým  mýlení  v  citu  a  právech 
přirozených  je  urážejíce  slatističného  počtu,  bud  nešelřejí, 
aneb  nadvládou  menšího  živlu  obmezujou.  Nelze  upírati, 
že  státníkům  to  velmi  lichotí  a  jejich  pohodlie  nemálo  pří- 
jemní,   když    pouze  s  jediným   četným  národem    co    činiti 


—      5|      - 

mívají,    ale  což  je  pohodlné  \ládnulie  říše  ideál    a   její 
konečný  účel? 

Kde  státnicí  rozmanité  národy  před  sebou  mají, 
nesměji  n  výši  svěj  je  neuznávati  aneb  dokonce  je  v 
právech  přirozených  obmezovali,  pak-li  proti  opatrnému 
Státnictviu  hřešiti  a  říšu  samu  v  zaklade  podvraceti  ne- 
chtějí. 

Svatě  jsem  přesvědčen,  že  vše  na  světě  je  vhodné 
do  jistého  slupne,  do  jistej  doby,  tam  jednou  vystouplé 
počíná  býti  nevhodné  (nepraklicné),  více  škodlivé.  Mou- 
drosf  státníků  našich  račiž  na  to  pomyslili,  aby  Germa- 
nismus co  pouhá  pětina  říše  rakouskej  a  co  slabá  men- 
šina její  na  tom  stupni  rozhodném  už  nebyl.  Já  to  svo- 
bodomyslné co  rakouský  občan  proslovuju,  proto  že  si 
srdečně  přeju,  aby  naša  rakouská  říŠa  co  velmoc  na 
Europé,  slavná,  mohutná  byla,  velkou  budoucnost  majíc. 
Svobodomyslně  to  proslovuju,  že  jsme  v  naší  velevlasti 
tak  hluboko  ještě  neklesli,  aby  jedni  občané  hojivou 
pravdu  uctivě  jádriti  nesměli  a  druzí,  aby  ji  ani  slyšeli 
nechtěli. 

Rakouská  říša  má  národy  a  národky  t.  j.  jeden 
hlavní  národ,  jednu  velkú  národnost',  a  to  je  18ti  mil- 
lionové    Slovanstvo,   teda   sílu   a    moc   dadoucí   většinu. 

„Převláda jeci  třeby  (potřeby)  a  silně  ry.stupu- 
jouci  ofcolnogtěu  přemáhají  lidskú  vůli  i  tu  najsilnější 
dadouce  jí  směru  jiného.  Nouza  i  nevyhnutelnost  žele- 
zo láme.  Nejdůležitější  životní  pravidlo  každej  říše  bylo 
a  bude  y^sebe  t  síle  a  moci  zachovati  dokud  lze.u 

Všichni  stalové  na  Ěuropě,  aby  se  zachovali  toliko 
svou  většinou  stojejí  a  vládnou,  menšina  moci  a  prakli- 
cnému  rozumu  ustupuje;  i  to  je  zákon  přírody.  Planety 
(hýbalice)  jsouce  menší  okolo  mocnějšího  slunca  se  o- 
tácrjí,     nikoli     opačně.      A    rab  Slovanstvo  je   ruka 

Rakousie. 

Kde  ruka,  kua  i  hl 

c 


—      58     — 

Nynějšek  ovšem  jinako  se  zobrazuje;  ale  může 
někdo  státi  za  to,  že  budoucnosf,  zdravý  rozum,  státni- 
ctvie  a  praktičnost  (vhodnost)  jinou  soustavou  se  nevy- 
tasí?  —  Moudří  a  blahomyslní  státníci  starověku,  za- 
sloužilú,  a  ještě  k  životu  schopnu  říšu  i  Europu  lehko- 
vážně v  nebezpeč  jistě  nevydají,  mohouce  ju  jiným 
pravidlem  zachovati! 

Není  na  svělě  tak  pevného  pravidla,  aby  se  hnouti  nemohlo. 

Ale  rakouští  Slované  jsou  v  řeči,  literatuře  a  v 
pravopise  praví  rozervanci,  nečinějí  celinu,  aby  na  jich 
většině  vše  v  říši  založeno   býti  mohlo. 

Tak  nám  chytro  mluvívají  cizáci,  neznalci,  a  ne- 
přátelé Rakousie,  a  ve  spisech  to  světu  troubějí,  aby 
jen  kopu  národků  a  domnělú  rozervanosf  v  národno- 
stech v  Rakousii  naši  zobrazili,  jakúsi  mdlobu  její  lstivě 
vyrozumovali,  a  pak  si  z  toho  právo  odváděli,  aby  ji 
mohli  na  Europě  hanebně  oklevetit,  na  cti  utrhat,  její 
úvěr  podvracet,  slovem  všeliké  příkořie  a  bezprávie 
proti  ní  páchaf. 

Rakouští  Slované  jsou  dle  národnosti  skutečná  ce- 
lina; v  životě  jsou  velmi  sobě  blízko,  a  dobře  sobě 
rozumějí,  to  nám  obchodníci,  řemeslnictvo,  úřadnictvo, 
vojáci  sem  tam  přecházející,  pěkně  dokážou.  Pravopis 
svĎj  pomocou  slavnej  vlády  juž  urovnali,  v  gramatice 
t.  j.  ve  spisovnej  řeči  se  silně  sbližujou,  ze  životního 
archivu  všeobecnější  koncovky  přijímajíce.  Pak-li  se  to 
někde  nedělo,  jak  čas,  poloha,  okolnostě,  třeby,  budou- 
cnosf na  to  silné  okazovaly,  nadějná  šlechetná  mládež 
vzavši  rozum  do  hrsti,  na  svoju  budoucnosf  myslíc  jistě 
se  toho  horlivě  chopí,  aby  blahomyslně  opravila,  co 
svéhlavý  pedantismus  hanebně  pronedbal. 

Pak-li  že  některej  různivosti  a  malej  rozdílnosti 
mezi  rakouskými  Slovany  stává,  není  divu;  bo  dopatřme 
na  jich  rozsáhlé  končiny,  sídla,  souseděnie  s  jinými  ná- 
rody.     Věru  velký  div  to,   že  větší  rozdílnosti  a  různi- 


—      59      — 

vosti  mezi  nimi  a  v  jejich  řeči  nevzniklo.  Jest-Ii  že  se 
poněkud  v  maličkostech  semotam  různějí,  to  jest  opra- 
vitelné. 

Německý  ctihodný  kmen  kolik  chová  v  sobě  ná- 
rodků,  kteří  by  se  jak  živi  nesmluvili,  kdyby  společného 
spisového  jazyka  neměli?  Xahlednime  do  zeměpisu  páně 
Zapova  Sir.  46,  dílu  II.  svaz.  i.  Praha  1847.  Ani 
v  naší  rísi  Němec  z  Chebska  (Cheb-Eger,  jenž  druhdy 
také  slovanské  bývalo)  nesmluví  se  s  Němcem  ze  Sví- 
tavskej  krajiny  na  Moravě,  o  tom  já  se  přesvědčil.  Pra- 
vím, který  velký  národ  na  Europě  nemá  nářečí?  Proč 
by  jich  také  slovanský  neměl?  Rozmanitost  je  zákon 
přírody,   a  zákonu  tomu  i  řeči  národňv  podrobeny  jsou. 

A  však  u  rakouských  Slovanů  nepatrná  ruznivost 
se  jeví;  a  že  tomu  tak,  vidomý  důkaz  zde  uctivě  po- 
dávám, aby  se  každý  o  tom  sám  svýma  očima  přesvěd- 
čil, a  jako  slepec  o  barvách  nemluvil. 

Otčenáš 

c  echo  slovenský. 

Otče  náš,  jenž  jsi  na  nebesích.  Posvět  se  jméno 
tvé.  Přijd  Královstvio  tvé.  Bud  vůle  tvá  jako  v  nebi 
tak  i  na  zemi.  Chléb  náš  vezdejší  dejž  nám  dnes.  A 
odpusť  nám  naše  viny,  jakož  i  my  odpouštíme  naším 
(swm)  vinnikúm,  a  nc-uvod"  nás  v  pokušení  ale  zbav 
nás   (od)   zlého.      Amen. 

Juhoslovanský. 

Otče  ná>  ki  jesi  na  nebesích.  Svcti  se  imc  tvo- 
je. Pridi  kraljevstvo  tvoje.  Bodi  volja  tvoja  kako  na  nc- 
l»u  i  na  zemlji.  Kruch  náš  VSagdaonji  daj  nám  danas. 
I  odpustí  nam  dogj  ntie  kako  i  mi  odpuščamo  d užili  - 
kom    naším.    I    nepeljaj    nas   u   napást.     I)a   izbavi  nas   od 

BZni.      Amin. 

* 


—      00      — 

Staroslovanský  a  rusinshý. 

Otče  náš  iže  jesi  na  nebesech.  Da  světitsja  imja 
tvoje.  Da  pridet  carstvije  tvoje.  Da  budet  volja  tvoja 
jako  na  nebesi  i  na  zemlji.  Chleb  naš  nasušený  dažď 
nain  dnes.  A  ostavi  nam  dolgi  naše,  jako  i  my  ostavl- 
jajem  dolžnikora  našim.  I  ne  uvedi  nas  v  napasf.  No 
izbav  nas  ot  lukavavavo,  jako  tvoje  jest  carstvije  i  sila 
i  sláva  vo  věki  amin. 

Staročeský  otčenáš  zněl: 
Otče  náš,  jenž  jsi  v  nebesiech;  osvěf  sie  jmie 
tvé;  přijď  královstvie  tvé;  buď  vole  tvá,  jako  v  nebi  i 
v  zemi;  chléb  náš  nadpodstatný  daj  nám  dnes;  a  otpusf 
nam  dluhy  naše,  jako  i  my  otpuštiemy  dlužníkem  našim; 
i  neuvoď  nas  u  pokušenie;  ale  zbav  ny  ot  zlého.  Amen. 

Kdo  leda  jenom  jedno  hlavné  nářečie  dokonale 
%ná  — -  pravím  dokonale  —  a  několikeru  slov  se  při- 
učí, a  juž  se  snadno  s  druhokmenovci  domluví.  Ra- 
kouským Slovanům  najvíce  uškodil  rozvrat  východní  a 
západní  Církve,  který  svou  třenicou,  svým  zápasem  v 
jich  vlastě  padnuv  zle  působil  na  vzdělánie  slovanského 
jazyka  co  nástroje  osvěty;  protože  věřící  Slované  touto 
nehodou  a  všelijak  různěni  do  dvou  náboženských  tá- 
boru roztrženi  byli. 

A  však  učení  jsou  proto  učeni,  aby  dále  zírajíce 
ku  prospěchu  obecnému  prohledali  středků  (prostředků) 
k  němu  vedoucích  nepromeškávali,  aby  mravní  a  občan- 
ské blaho  lépe  zkvítalo.  Jen  z  takovejto  snahy  jim 
úcta,  vážnost,  sláva,   vděčná  památka  vzejde. 

Rakouským  Slovanům  nastala  kvapná,  neodložitelná 
úloha,  aby  se  na  všech  končinách  svých,  v  pravopise  i 
ve  spisovém  jazyku  obětavě  jednotili,  vzájemnost  kathe- 
drami  více  víceji  oživovali,  dokud  příhodná  doba.  Ze 
rozhodná  doba  se  blíží,  že  všechny  národnostě  na  Eu- 
ropě    zláště    ale    v  Rakousii  naší  velmi    procitly,    každý 


—      0  1 

řozmyslny  snad  pozoruje  ?  Co  sto  bludných  veku  ho- 
dlalo, může  doba  razeni  zvrtnouti.  Jest-li  teda  rakou- 
ští Slované  svoju  milú  Rakousiu  co  velmoc  na  Europě 
v  síle,  moci  a  slávo  zachovati  míníte,  ncodkládajte  tím 
na   zejtra,   co   by  juž   dnes   pokonáno   býti   melo. 

Pravda  že  u  rakouských  Slovanů  obé  abecedy  kře- 
sťanstva se  sbíhají,  míním  totiž  písmo  pravovérnej  a  pra- 
voslavné j  Církve.  Avšak  tomu  několik  stránek  ve  sla- 
bikáři, a  několik  listu  v  čítankách  dobře  vyhoví.  Půl— 
světová  latinka  i  píileuropská  Kyrilica  po  Asii  se  dále 
šířící,  jsou   důležitá  písma  křesťanstva. 

Puz?iam.  Ješté  jeden  důležitý  středek  rakouským 
Slovanům  zbývá,  co  jich  jedním  písmem,  jedním  pravo- 
pisem  ošfasniti  může.      A  jaký? 

Je  to  tachygrafia  (rychlopis,  jenž  tak  rychlo  píše 
jak  člověk  mluví  a  zrovna  mu  slova  od  ust  zachycuje) 
či  jak  se  novějším  zlíbilo,  jméno  stenografia  (lésno- 
pis).  Stenografia  je  výborný  nález  pro  rakouské  Slo- 
vany jakéhokoli  vyznánia.  Jako  železnice,  telegraíia, 
pára  rychlo  životem  národů  hýbají,  a  všady  po  nich 
touženo,  podobné  rychlopis  stane  se  žádanou  včcí  mno- 
hopsavej  společnosti.  Všechny  rychlopisce  Slovany  a 
ziiky  rychlopiscú  na  potřebu  tuto  upozorňuju,  aby  se 
pilné  rychlopisu  oddavše  duchem  slovanským  pro  rakou- 
ské Slovany,  pro  život,  pro  vládu  vhodný  rychlopis  by- 
slromyslné  sestavili.  Slovanský  rychlopis  veškeru  náro- 
dnost a  vŠecbna  vyznánia  víry  pojavši  je  pro  rakouské 
Slovany,  důležitá,  slavná,  odměny  hodná  úloha.  Neta- 
jím, kdybych  kus  materialismu  měl,  žebych  500  duká- 
tu za  odměna  tomu  dal.  kdoby  bystromyslné  praktičný 
íyrlilopis  dle  genia  glovanskej  řeči  pro  nás  sestavil. 
Líto  mi,  že  mi  toho  učiniti  nelze,  jak  o  jeho  ddhežito- 
sli  a  potřebu  přesvědčen  jsem. 


—     62     — 

Hlas  poctivosti   a  pravotností  v  domácí  ziirnolí- 
štice  něnieckej. 

Kdo  čeho  hledá,  snadno  nalézá. 

Vážný  německý  národ  mnoho  také  zakusil  zlého, 
těžko  se  dobýval  ku  svému  blahobytu  a  dosud  není 
tam,  kde  chce  býti,  a  co  si  tak  tužebně  přeje.  Nemy- 
slím, žeby  také  citu  pro  svého  zasloužilého  souseda  ne- 
měl. Nebývá  kolikráte  lepší  soused  než  daleký  přítel  ?  — 
Snad  důvodem  tímto  veden,  náš  domácí  německý  žur- 
nál Wanderer  praví  v  5  tém  čísle  letošním  o  národních 
recích  následné:  „Každý  národ  přeje  si  samostatnosti  a 
nepodrobenosti.  Láskou  jatý  hárá  pro  řeč  otců  svých, 
miluj  a  zvyky  a  mravy  zděděné,  třímá  se  jich  silou  a 
vytrvalostiu,  které  nelze  přemocti.  Je  to  úcta,  kterú 
každý  národ  k  otcům  svým  chovati  má,  je  to  úcta,  kte- 
rá národům  vrozena;  kde  úcta  tato  řidne,  tam  se  blíží 
národ  rychlým  krokem  k  pádu  svému.  Je  to  pud  (pu- 
děnie)  zachovati  sebe,  který  v  ohledu  tom  zcela  ve 
právu  svém  stojí.  Avšak  věděti  dlužno,  že  ani  v  ži- 
votě ani  v  dějopisu  žádného  není  zastavenia.  Národové, 
jenžto  někdy  mocné  státy  tvořili,  padli  z  výše  svěj  a 
jsou  spojeni  s  jinými  v  mocnější  a  větší  státy.  Tak  se 
stalo  s  rakouskými  národy.  V  poslední  době  spatřívaii 
jsme,  že  otázka  o  národnosti  jest  pouze  slovem  nechutě 
k  německému  živlu.  Jaké  jsou  toho  příčiny,  jimi 
se  nechuť  taková  vysvětliti  dá?  A  jak  l%e  pří- 
činy tyto  odstranit?  1)" 

„To  jest  otázka,  která  s  blahem  Rakouska  velmi 
spojena  a  kterej  nikdo,  ať  tej,  ať  jinej  národnosti, 
vzdalovati  nemá. 2)  Zamilovali  se  mnozí  v  novějším 
čase  do  myšlenky,  žeť  úlohou  Němců  šířiti  kulturu  a 
řeč  na  východ,  národnostem  pak  ne-německým  upírají 
všelikií  schopnosf,  žeby  kdy  jakési  kultury  dosáhli  a  se 


—       63      — 

vzdělali. 3)  Ni  tom  stanovisku  stojíce  dělají  si  právo,  žá- 
dati ode  druhých  národností,  aby  se  německému  jazyku 
pilně  učili.  Takovéto  nedokázané,  z  větru  lapané  věci 
nejsou  ovsem  schopny,  aby  způsobily  smířenie  mezi  ná- 
rodnostmi rozličnými  a  německým  živlem. 4)  Neboť  žádný 
národ,  a  b\f  tupý  byl,  nedá  si  to  líbif,  aby  mu  vyčí- 
táno bylo,  že  není  kultury  a  vzdělánia  schopen,  že  se 
řeě  jeho  za  nástroj  osvěty  nehodí.  Mimo  to,  cosi  ta- 
kového tvrditi,  je  směšné,  a  pak  to  takoví  lidicky  mlu- 
vějí,  kteří  řeč  a  národ,  o  němž  tak  soudějí,  ani  ne- 
znají. 5)  — 

Jiná  příčina  spírania-se  proti  němčině  jesti  i  ta, 
že  kmenové  ne-němeclí  v  závodu  němčiny  do  škol  pou- 
ze politicný  nástroj  spaťrujou,  jenž  jest  k  tomu  stano- 
ven, aby  je  z  národnosti  jejich  svlékal  a  mnohojazyčné 
Rakousko  v  němečku  mocnost  změnil.  Nemožnost  tako- 
vého  Šimerního   (přeludného)   úměru  je   makavá." 

„Teda  jesti  třeba,"  rozumuje  dále  Wanderer,  „aby 
v  šířeniu  němčiny  všechno,  co  nuceniem  zapáchá,  od- 
ňato bylo.  Podobně  spravedlivo  jest,  aby  se  Němci  zá- 
roveň jako  Maďaři  a  Slované  jazykům  sousedních  náro- 
du učili,  aby  jim  to  za  povinnost  stanoveno  bylo." 
Tak  rozumuje  Wanderer.  No  tu  přece  chválená  pocti- 
vost a  hodnost  německá  rozumně  zahovořila,  co  ju  ctí. 
Dobré    to    dělo,   mluvili   pravdu   smělo. 

Moje  poznamy  k  tomu. 

Ad    1.)     Těmto    důležitým    otázkám     celý   můj   spis 
upřímně    odpovídá,    jelikož   jim    ku    blahu     rakouskej   říše 
patrioličný    rakouský   občan   směřuju. 

Ad  2.)  Tak  tomu  jest,  nesmíme  sobě  tajiti  co  na 
sw.rnosti  patera  rakouských  národA  hlodá,  a  co  A us triu 
jakožto  velmoc  na  Europé  v  síle  zemdlívá  i  v  zakla- 
li i Ji   podn 


—      64     — 

Ad.  3.)  Mnozí  mezi  hodnými  Němci  sebe  přece- 
nujou,  a  druhé  pak  národy  nedocenujou,  a  takovou  pře- 
piatostiu  svému  německému,  zasloužilému  národu  a  obe- 
cnému blahu  škodějí,  druhým  neprospívajíce.  My  Slované 
dobré  víme  jak  Němcům  na  Francii,  v  Itálii,  v  Juho- 
Slovanstvu  a  v  Orientě  říkají  a  jak  je  oceňujou.  Kul- 
tura a  Bildung  jsou  sice  vážná  slova,  ale  tak  velkého 
rozsahu,  žeby  dříve  třeba  bylo  stanoviti,  co  nimi  učenost' 
německá  vyrozumívá.  Slovy  těmi  tak  házeno,  že  se 
tomu  my  rakouští  Slované  smějeme. 

Kehdy  ale  intelligencia  křesťanských  národů  na  Eu- 
ropě  nahlédla  a  to  přieiněniem  slavného  psedagoga  Mo- 
ravana Amosa  Komenského  a  biskupa  bratří  česk.  a  mor. 
jak  to  nepraktické,  zbožňovati  mrtvý  jazyk  světoborných 
Římanů,  a  konečně  do  rozumu  přišla,  že  národní,  živý 
jazyk  tak  národům  je  třebný,  aby  se  v  duševnosti  a 
pružnosti  zachovali,  jako  potravy  tělu,  stal  se  materský 
národní  jazyk  učebným  nástrojem  na  školách  místo  cu- 
zej  nevhodnej  latiny,  jížto  se  sotva  čtvrtina  mládeže 
náležitě  naučila,  a  tři  čtvrtiny  uvázlo  v  mlze  a  papou- 
škovániu.  Jak  tu  čilý  život  a  rozumnost'  zniknouti  mo- 
hly? 

Ad  4.)  Moudře  na  chybu  poukázáno. 

Ad   5.)  Tož    obyčajně    němečtí  žurnalisté  dělávají. 

Avšak  takové  libovolné  úsobné  (subjektivné)  ob- 
mezovánie  bujarej  většiny  naší  rakouskej  říši  více  uškodí 
než-li  prospěje.     Jak  to? 

Francousové,  Angličané,  Němci  v  Teutschlandě, 
Vlachové  a  j.  všichni  nám  Rakušanům  do  oči  mluvia  (mlu- 
ví), že  jsme  pozadu,  ba  že  jsme  blízko  propaste.  I 
naša  domácí  intelligencia  se  k  tomu  doznává,  že  všeli- 
cos u  nás  opravy  dle  ducha  časového  a  prospěchu  říše 
samej   třebuje. 

Priatel  Rakouska  p.  lord  Paimerston  nepřeja  nám 
kousek  průmyslu,  chce  náš  stát  pouze  v  rolnickou  mo- 


—      65      — 

narchiu  přeměnit  Ffechcu  tvrdit,  že  jeho  vlivem  snod 
D  nifi  jednota  celná  (Zollvcrein)  zniknula,  ale  anglický 
duch  za  tím  vězí,  který  takto  jednu  barieru  (mádlo 
hraničně)  svému  obchodu  protivná  srazil.  Drive  naša 
iíš  vybírala  hezké  mylo  po  hraničáři),  podporujouc  prů- 
mysl svůj,  nyní  rakouské  občanstvo  platí  cuziné  ažio,  a 
i :.  >  průmysl  mdlí,  naše  ubohé  řemeslnictvo  chudttě, 
obživa  chudých  občanů  řidne  a  my  draho  žijeme.  Zá- 
doucno,  aby  produktivnost  a  výrobnosť  říše  u  všech  ná- 
rodnosti její,  na  všech  končinách  její  prácu  a  obživu 
množili,  sílu  a  moc  státu  rozvíjeli.  Tomu  chce  zákon, 
tomu  chce  císař  pán,  aby  nikde  mrtviny  nebyly  a  síly 
na  z  iarbúh  nehlívély.  Německé  noviny,  ačlě  dobré  a 
v  oznamovateli  rozhlídavé,  21ti  millionové  rumunsko- 
slovanskej  národnosti  na  všech  končinách  nemohou  vy- 
hověli.  Náš   domácí  průmysl   trebuje   na   všech   končinách 

silného  Idásnika*  aby  nevědomost  domácníku  cu- 
ziné peníze  tržiti  nedávala,  a  domácí  průmysl  se  rozví- 
jel  obživy   domácím   dělníkům   poskytuja. 

Poznám.  Noviny  S  dobrým  oznamovatelem  jsou  za 
dnů  našich,  nevyhnutelné  hýbadlo  obecného  dobra.  Rázné 
noviny  majíce  hodného  kriklouna  průmyslu  a  výrobků  po 
boku  jsou  ukazovadla  k  obecnému  blahobytu.  O  tom  mlu- 
vit" netřeba.  Každý  hodný,  statečný,  o  čest  a  své  blaho 
dbajícý  národ  na  Europě  má  časopisu  a  novin  dost  a  dosl. 
Dhlednite  se  po  Eurepé'  á  přesvědčíte  se  o  pravdě,  a 
zhrozíte  se  nade  svou  ospalostiou,  nedbalostíou,  neoběta- 
vosliou.     Pozorujte  vlémský  národ    asi  2'/a    nůllionú  silný 

lelgii.  Fraucouská  kultura  a  literatura  svými  přechma- 
tv  ho  dUsila.  vlémčané  chtíce  se  na  zemskej  zprávě  zú- 
častniti, museli  nárbdrti  srnu  fec  ztipírati.  vlémčané 
se  ujnii  svěj   národní  n  .  i.  jako  dokonalý   a  srdnatý  národ. 

Nyní  mají  přes  50  polittckýcll  a  jiných  časopisů  ve  vlém- 

skej    : 

Pak-lj  to  řídící  co  opravdoví  Rakusiam  "i  ra- 

kouskou Hson  upřímně  myslejí,  o  čemž  nepochybuju,  sami 
dají,  abyste  dobrými  novinami  a  znamenitým 
tým  na  obecné  blaho  k  utuženiu  Kde  obětavě  působili. 

7 


—     66      - 

jak  to  cisař  pan  žádá,  aby  žádné  síly  mrtvým  kapitálem 
nebyly.  Kdyby  se  to  nestalo,  radím  vám  krajané  násled- 
né. Zřiďte  si  fabrikanti  a  průmyslníci  na  akcie  (účastiny) 
znamenitý  oznamovací  list,  jmenujte  si  ho  k.  př.  Hlásný, 
Oznamovatel,  Hlasatel  atd.  rakouského  průmyslu  pro  vše- 
chny rakouské  Slovany,  oznamujte  si  v  něm  zboží,  vý- 
robky, tovary,  dražby,  prodaje,  nájmy,  poptávky  po  suro- 
vině .  .  .  ohlašujte  v  něm  ceny  obilí,  kurs  státních  papírů, 
losů,  lotrie,  sklady  atd.  atd.  Oznamujte,  ku  kterým  řemeslům 
se  mládež  obraceti  má,  by  nebyly  někde  přeplňky,  mezery 
a  nedostatky  jinde,  —  vše  co  si  žádáte  v  průmyslu,  na 
řemeslnické  školy  nezapomeňte  —  vyzývajte  tam  tovaryše, 
dělníky,  když  jich  třebujete  atd.  Dávajte  to  střídavě  v  ná- 
řečích Slovanů  rakouských,  též  přijimajte  vklady  (inseraty) 
v  nářečích  Druho-Slovanů.  Pečujte  o  to,  aby  byl  zpráv- 
ný,  sličný,  a  hodně  laciný.  Za  odměnu  odběratelům  dba- 
lým dávajte  ve  svazkoch  nenutěných,  dobrým  pérem  a 
rázným  duchem  pěkně  sestavený  přehled  politiky  a  její 
dějin  na  Europě  a  jinde  událých,  a  já  ručím  za  to,  že  svůj 
průmysl  oživíte,  zlepšíte,  zmnožíte,  rozšíříte,  a  valící  se 
na  nás  cuzině  kus  užitku  odejmete.  No  a  tím  prospějete 
sobě,  prospějete  svěj  říši  a  obecnému  blahu. 


Bludná  domněnka. 

Mnozí  se  domnívají,  že  ^Germanismus'6  rakou- 
ské císarstvo  v  jednotě  třímá  (drží).  Ale  to  bludná 
domněnka. 

Co  chová  v  jednotě  naŠu  milou  říšu?  Západníci 
chytře  mluvia,  že  němčina !  Tomu  jen  slabý  rozum 
uvěří.  Žádný  jazyk  na  světě,  i  kdyby  najlahodnější 
byl,  takového  kouzla,  takovej  síly  nemá,  by  pateroná- 
rodní  obyvatelstvo  pohromadě  třímal. 

Podivu  hodné  kouzlo  jednoty  či  uniony  rakouských 
národů  jsou  naši  mírni  a  spravedliví  mocnářové  a 
jichlo  lidomilná  pravidla: 

„Justilia  regnorum  fundamentům/ 


67 


heslo    mocnáře   Františka    prvého    rakouského    císara, 
otca   Rakouska. 

Spravedlivost  říší  základem  ; 

„Recta  tueriu    —   pravotné  chrániti, 
heslo    císara    Ferdinanda    1.    Dobrotivého.     A     toho 

bývá   docíleno  : 

„Viribus   unitis"   spojenými  sílami, 
heslo  teď  milostivé  panujoucého  našeho    císara   Franti- 
ška Josefa. 

Další  spojidla  naší  říše  jsou:  mocný  trón,  na  němž 
se  šlechetný  humanismus,  dělná  clnosf  a  spravedlivost 
Lothringovcův  skvějí;  pak  jejich  moudré  a  pro  život 
vhodné  zákony ;  vzájemná  ochrana  okolo  společného 
Ironu  sjednotěných  národů ;  dávní  pokrevní  svazkové, 
sňatky  po  říši  se  křížujoucí  šlechtických  i  měšťanských 
rodů,  historiěné  upomínky  na  vzájemní!  pomoc,  na  př. 
Čechoslované  a  Poláci  bránili  Juhoslovany,  Maďary,  Vídeň 
proti  světobornému  islámu,  Juhoslované  a  Maďaři  zacho- 
vali Čechy  a  Moravany  u  rakouskej  říše  proti  úměrům 
a  výbojům   filosofa  na  Sans-Souci. 

Jak  vláda  naší  říše  národnost'  svých  věrných  ná- 
rodů chrání,  slova  vážná  rakouského  státníka  osvědcujou: 
,,.£ar  man  cm  nich  erfemten  múffett,  taj}  cíne  ber  cjliícfíictyftctt 
Aimtamental^bccn  ber  cflerrctcí>tfd>cn  ©taat$&ewaíhmfl  fict) 
lana/i  ott  pringfy  aušgefprectjen  l)ar:  namítej  btc  ťcíířemmcnc 
Jíétunc]  jeber  f caticTtaíirar,  btc  ctnot  titrcip ineubeu  Zí)ťú  ber 
9Roitar$tf  Hlbet?  £tcfe  a,re§artú]c  intb  íiOcrafc  ?ínftcf;t  bat 
ctné  íchvicrhic  Huffttóc  gídnjcub  cjeíeft,  ftc  f;at  btc  nclcrogeu- 
fren  ScftaubtMíc  $u  eiuem  QJan^it  aušn/biíber,  tta$  anberc 
Staateu  mir  iíu-cu  (5curraíuartcn*tVrcm  utdu  |U  Stanbc  bríu- 
0CM  fennten.  Zit  fRegtamg  hiíit  Xenrí^c  TeuríaV,  SJčíwu 
^chrněn,  jtaíteuer  3raítcucr  u.  f.  w.  Mctbcit."  (Viz:  aitjjcr* 
orbcnrítch  Oetiage  |UI  aíla/metncn  ^cttum]  fiir  bafl  3afrr  1S38, 
58    2     L629.   12,  ©< 


—      68      — 

Vážná  slova  našeho  císara  pána,  jež  u  svěj  Milo- 
sti a  Spravedlivosti  z  Laxenburka  dne  9.  zářia  1857 
do  Uher  p.  general-guvernéru  v  listu  svém  poslal,  jsou 
památná,  důvěry  a  rukujemstvia  dadoucá:  „Odhodlán 
jsa  základní  zásady,  které  Mne  posud  u  správy 
Mě  říše  vedly,  neodvratně  zachovati,  chci,  aby  to 
všude  uznáno  bylo,  a  zlášť  aby  všecky  organy 
vlády  Mě  přísně  dle  toho  se  spravovaly. 

Při  tom  ale  najupřimnější  starosť  Má  védy 
bude  i  k  tomu  obrácena,  aby  všelicí  kmenově  ná- 
rodii,  vezdy  u  svých  národních  rázech  zachováni 
byli,  též  aby  se  jim  náležitého  ohledu  v  pěstová- 
niu  jich  jazyka  dostalo." 

Rakouští  Slované  a  Rumune,  pak-li  blahobyt  a  sí- 
lu rakouskej  velmoci  na  mysli  máte,  a  pak-li  o  svoju 
národnost'  a  její  práva  neprodajná  dělně  pečujete,  a 
pak-li  svého  panovníka  milujete;  mužně  proste,  aby  zlo- 
myslní stranníci  jen  k  západnímu  sousedstvu  těhnoucí  a 
vás  všelijak  uhánějící,  zaručenu  rovnoprávnost  základ  to 
řiše  rakouskej  úkladně  podvraceti  a  v  právech  přiroze- 
ných vás  sužovati  nemohli.  Vězte  milí,  kdož  u  všeho 
hloupě  mlčí,  juž  tím  samým  svoluje,  a  stává  se  spolu- 
vinníkem  pohromy  a  zkázy. 

Mnohověké  spolčenie,  rozvinovánie  a  zvyk,  jsou 
silná  spojidla  i  pásy  sjednotěnej  seslředěnej  Austrie. 

Kdyby  18ti  millionoví  rakouští  Slované  co  silná  a 
mohutná  většina  obyvatelstva  rakouského  r.  1848  vyš- 
šími zájmy  vedeni  a  poutáni  pro  jednotu  říše  na  slo- 
vanském sjezdu  v  Praze  se  byli  neprohlásili,  kolem  svého 
císara  pana,  Ferdinanda  Dobrotivého  pro  vzájemnú 
ochranu  se  nespojili,  Němci  byli  by  ju  rozbourali,  silně 
k  tomu  pracovavše.  Vzájemná  ochrana  i  obrana  Rakou- 
ské Slovany  k  jednotě  vedla.  Nechať  je  nikdo  za  mrt- 
vé samohyby  (automaty)  bez  svědomosti  a  národnosti, 
za  nully  statističné  nepokládá.     Hrdinští  Srbové  šlechet- 


<)i> 


ným  vojevůdcem  Knicanínem  vedeni  sami  bez  vojska 
proti  výbojným  Maďarům,  jenžto  Srby  na  mappě  nevi- 
děli, srdnaté  válčili,  juh  (polední  stranu)  Auslrie  proti 
boritelúm  třímajíce.  Naše  udatné  vojsko  rakouské  naj- 
více  ze  Slovanu  tehda  zálež ejíc  a  trónu  věrnost  chova- 
jíc, pak  chrabré  vojinstvo  sousední  Rossie  pravda  své 
zásluhy    0   toho   mají.      Sláva  jim ! 

Neb  němčina,  vyšší  školy  a  ústavy  ne-německým  ná- 
rodům rakouským  zabírajíc  co  učebny  jazyk  od  němco- 
milu  a  stranníku  zaváděná,  nemůže  jim  ani  říši  pro 
budoucnost  prospěti,  tím  méně  je  spokojiti.  Avšak  slavní 
a  moudří  panovníci  Austrie  znčmčovánie  slovanských  a 
jiných  národu  rakouských  za  účel  sobě  nepostavili,  jak 
■   dokázáno. 


Imíamie.   lže  a  klevety  proti  ( .'echoslovaiiúiu  za- 
ryté, jenž  organy  vlády  proti  nim  popuztijou. 

Kdo  sobe  svedom,  zasměje  se  klevelám. 

i .  Myslím,  kdy  člověk  ponutem  (instinktem)  a  sobě- 
ctvicm  pudčn  svíij  život  brání  a  práva  svoje  zastává, 
že  povinnu  a  chvalitebně  jedná.  Když  ale  čelný  národ 
svou  národnost  t.  j.  svoju  jsoucnost",  duševnosf  a  oprá- 
vnělost,  neubližuja  říši,  neubližuj  a  druhým  spolčeným 
národům,  mužně  brání,  že  také  svatů  povinnost"  koná. 
Jest-li  Že  ozivrnie  národnosti  a  patriotismu  u  jednoho 
národa  hlásáno  za  ctnosf,  proč  to  druhému  za  nepra- 
vosf,  za  Ebredefi  fscelusj  pokládáno7  Je  to  logika  ja- 
drného a  nestranného  rozumu  a  lidumilného  srdce?  NajM 
učení    protivníci,   jakýsi   srn,     jakúsi    Minéru     I.    j.    vmmic- 

meeki  n    KSu    (pangermanischefl     weltreici)    na 

demokracii    založenu,     od   Baltu    BJ  mu     moři 

na  střední  Europě  rozprostírají"  ú    v   hlavě     nosíce,    vy- 


~~     70     ~ 

slipujou  nám  stále  jakési  sondergelúste,  nationalitáts- 
liebhaberei  aneb  ve  státním  smyslu  řečeno  jakýsi  par- 
ticularisrnus  (rozčástěnie),  separatismus  (odštěpenie)  ? 
Celá  tajina  toho  jest,  že  jichto  záměrům  a  nepraktičnej 
idealnosti,  jako  balvan  v  cestě  stojíme.  Kdo  za  to? 
zjinačte  si  to  můžete-li!  Je  to  něco  hříšného,  ked 
národ  svou  duševnostiu  (národnostiu)  do  osvěty  a  bla- 
hobytu přirozeněji,  zdárněji  a  rychleji  dospěti  usiluje, 
než-li  by  toho,  potlačiv  národnost'  a  oprávněnost  svou, 
—  kdyby  jen  po  libosti  svoju  duševnost  národní  jako  sta- 
rý šat  svlecti,  duchovní  a  mravní  vraždu  nad  sebou  spá- 
chati mohl  ~  cuzým  jazykem,  cuzými  školami,  cuzou 
literaturou  dosáhnul. 

Všichni  rozumnější  Cechoslované  silně  jsou  pře- 
svědčeni, že  snaze  na  sta  spisovatelů  národu  zroditi, 
na  sta  spisů  vyvoditi  lze,  z  nich  veškerý  národ  rázem 
svého  poučenia  své  zábavy  na  všech  končinách  čerpá, 
než-li  z  národnosti  se  vyzouvati  k  vůli  cizej  řeči,  k  ci- 
zým  knihám,  jimž  sotva  tisícý  díl  národa  na  školách 
vyšších  učený  rozuměti  může.  No  to  přece  každý  ma- 
kati  může,   co  je  vhodnějšího. 

Okolo  dále,  upřírao  bliž. 

Pak-li  někdo  Čechoslovanům,  jenžto  celou  svou 
národnostiu  v  říši  rakouskej  občanujou,  nějaké  odštěpe- 
nie či  separatismus  za  ňadra  strká,  lživě  jich  osočuja 
u  těch,  jenž  kormidlo  státní  lodě  řídějí,  jistě  bud  nevě- 
domost jeví,  aneb  pangermanské  pikle  a  rejdy  za  opo- 
nou strojí.  Svým  dějepisem  poučení  Cechoslované  na- 
prosto (absolutně)  každé  pošetilé  odštěpenie  od  svěj  ra- 
kouskej říše  zavrhujou.  Co  předkové  jejich  hrdinští 
před  věky  měšcem  i  krvej  podnikali,  aby  Samova,  Sva- 
toplukova, Boleslavova,  Karlova  obranná  říša  bud  na 
Labi  nebo  na  Dunaji  znikala,  to  je  za  dnů  našich  do- 
cíleno. Rakousia  čili  Austria  co  ochranná  říša  na  Labi 
a  Dunaji  v  jednotu  pateronárodní  obyvatelstvo  pojavší 
se  vtělila. 


71 


Ona  je  led  v  soustavo  států  curopských,  kteří  se 
zveličujou,  okulaoujou,  po  příbuzenstvu  a  spojencích  ne 
bez  příčiny  ohlížejí,  historičná  kolikověká  občanská  my- 
šlénka, dějinný  (historičný)  požadavek,  a  za  našeho, 
pro  národnosf  vfívého  veku  také  veliká  nutnosf.  Na  síle 
a  moci  slovanskej  je  ostavena.  Trvám,  že  „převláda- 
./Vrť  třeby  a  nutiré  okolnost e"  její  státnictvie  k  tomu 
přimějou,  že  slovanský  duch  a  jazyk,  jsa  jadrnou  vět- 
šinou  a   základem  její   v  ní  povládnou. 

Jak  pravím,  toliko  nevčdomci  aneb  pangcrmanislé 
z  veltreichu,  Čechoslovany  do  slovanského  a  germán- 
ského světa  dobře  zírajecí,  za  krátkozraké  pokládati 
mohou,  žehy  záhubnou  partikularnosf  aneb  pošetilé  od- 
stěpenie  zamýšleli.  Což  nebije  každému  do  rozumu, 
žeby  královstvička  na  Labi,  na  Dunaji,  na  Pokarpatiu 
hračkou  a  lupem  (loupím)  mocných  a  zrůstajecích  sou- 
sedů se  staly?  A  jakého  by  vlivu  a  působenie  na  Eu- 
ropu  měly?  Xebylo  by  nutno  takovým  královstvům 
našich  pošetilých  osočovatelů  tak  tancovati,  jak  by  jim 
ostatní  velmoci  diplomatičně  notovaly?  — ■  Bylo  by  proto 
menšího  výdaje  a  většího  příjmu,  kdyby  živnost'  zmen- 
šena aneb  obmezena  byla?  —  Zvětšit  by  se  ohchod  a 
zlepšil  by  se  průmysl,  kdyby  hranice  hodně  úženy  byly? 
Není  jistější  blahobyt  na  větším  hospodárstvě?  zdaž  ny- 
nější seslředěná  Kakousia  není  dávnověkou  lúžbou,  sna- 
hou i  stvůrou  (  echoslovanů  a  Juho-Slovanů,  než  aby  si 
ju  nerozumem,  ba  záhubným  odšlěpovániem  podvraceli? 
Kdož  pak  rád,  jsa  rozumným  a  dělným  člověkem,  svou 
stMjru   bez   příčiny   ruší   a   ničí? 

V   nizém   kr;iji   i   sokola    ti    vránu   ni.ijí.     , 

2.  Život  budí  život,  to  z.ikon  přírody.  Utisk  zbu- 
zuje    odpor,    to    nám   každodenní     zkušenost   dosvědčuje. 

Jako  mezi  lidmi,  mezi  tlověky,  lak  i  mezi  národy  vczrly 
třenice  budou,  dokud  s\ět  s\tv'l<;m  ostane.  Věkoslálý 
ni.r    náro.lóv     je    krásný    sen.      Urputnější    násilnický    ná- 


—      72      ~~ 

rod   bude  nedbalého,    na  rozumu    mdlého  souseda    utla- 
čovat až  jej  konečně  podmaní. 

Slabší  síla  větší  síle  konečně  ustoupiti  musí. 

Z  příčiny  té,  že  v  Cechách,  na  Moravě,  ve  Stez- 
ku menšina  Němcův  a  znamenitá  většina  Slovanův 
se  nalézá ;  pak  že  tisícoletým  odrodnovániem  Slova- 
nů na  Mohane ,  Labi ,  Odře ,  Visle  Německo  velmi 
zrostlo  a  k  východu  silně  do  Slovanstva  se  pošinulo, 
stalo  se,  že  Čechoslované  pra-germanskému  živlu  (Němci 
sami  to  zovou  urgermanisches  element)  tisícoletý  hrdin- 
ský odpor  činivše,  svým  postaveniem  hluboko  v  roji 
Němcův  a  poněmčencův  co  nějaký  balvan  slovanský 
vězeti  ostali.  A  tento  živý  zástup  západních  Slovanů 
jako  žulová  skála  jim  na  srdci  leží.  Nebo  tato  prožlu- 
klá  hmota  šeredně  jich  idealnosti  o  veltreichu  v  cestě 
stojí.  Ta  musí  přec,  stoj  co  stoj,  v  srdci  demokrati- 
čného  veltreichu  nesmí  státi,  to  jeden  hlas,  jedna  tužba 
mezi  Frankfurfáky.  Toho  se  Čechoslované  dočtete  v  kni- 
ze allgemeine  Realencyklopaedie  und  Conversationslexikon 
fíir  kathol.  Deutschland,  Regensburg  1848  Band  IX  pod 
článkem  Slaven  und  Síaventhum  str.    621. 

Že  to  tak  za  1000  let  daleko  došlo,  Čechové, 
Moravané,  Slezáci,  Slováci  a  jichto  bývalí  králové  sami 
zavinili.  Potomci  začasto  za  hříchy  předků  svých  trpí— 
vají.  Do  křesfanslvia  uvedeni,  nevěděli  co  mají  se  svou 
národnosliu,  svou  řečí  počnouti.  Svým  nerozumem  sami 
po  ní  šlapali.  Slovany  mučené  na  Labi,  na  Baltu,  té- 
měř vší  vzájemnosti  prosti,  opustili,  jen  Karel  otec  vla- 
sti   na  ně    myslel,     tlačiv    svoju    říšu    v  končiny    tyto. 

Čtrnáctero  lechů  (pánů)  od  Šumavy  zaběhlo  k  Něm- 
cům r.  845,  aby  jím  zradilo  svůj  národ  i  s  panovníkem. 
Takové  zrádné  zjevy  se  zhusta  za  Přemyslovců  a  později 
opakovaly.  Přemysl  Otakar  měšcem  a  krvej  Čechů  a  Mo- 
ravanů obojoval  pohanské  Prusy,  jež  pokřestěné  daroval 
německým  ryceřům  meče,  aby  si  je  po  libosti  jako  zbožie 


-      73      - 

užitkovali ;  n  to  rádné  činili  Z  tohoto  daru  Otakarova 
zniknul  prasky  stát,  nás  a  Poláku  milý  sousediček.  A  co 
je  prusko  královstvo?  Poněmčené  Slovanstva!  —  Z  jeho 
luna  povstal  vládohrdý  filosof,  jenž  v  Sans-Souei  všeliké 
úlohy  proti  Rakousku  a  Polsce  konal,  až  posléze  bývalej 
koruno  Seskej  Složko.  Kladsko,  Lužice    odtrhnul     Prusko 

létej  německej  zásady  „divide  et  impera"  (dél  a  vlá- 
dni) se  třímajíc  Cdriíc),  soustavné  a  neústupné  své  Slova- 
ny němči.  Pozorujme  Poznaňsko,  Složko,  Pomořany  a  j. 
A  právo  tito  poněmčení  Slované,  jako  tajuplnou  pomsténou 
vedeni  hned  se  protestantismu  ujali,  aby  katolickým  nc- 
snášeiivým  Ceehoslovanúm  spláceli,  že  v  jich  lidskosti  sou- 
citu a  pomoci  nenalezli.  Z  tejto  poněmčilej  a  jinej  kon- 
činy demokratismus  jako  bos  na  Čechoslovany  vrhá  hanebné 
infainio.    skrývaje    se    za  kosmopolitismem   (svétanslviom) 

trém  ideálu  „einiges  Teutschland"  se  žene,  a  všechno 
před  sebou  lžemi,  klevetami,  úhony  poráží,  co  mu  v  cestě 
stojí.  Z  takovej  snahy  znikají  pomluvy,  podezříváme,  o- 
bouzeme  bezstarostných,  věrných  Slovanů,  aby  je  u  domácí 
vlády  očernivše  osočili  a  přidusili. 

Kdož  o  kom  za  zádami  mluví,  jisté  se  ho  bojí. 

Sem  náleží  onen  strašák,  jej  učení  mezi  Němci 
panslavismus  podle  svého  pangermanismu  nazvali,  aby 
věrným  Slovanům  lásku  u  spravedlivých  panovníku  Ra- 
kousie  odejmuli,  v  opovrženost  jo  uvádějíce.  Důležito  zde 
0  tom  promluviti,  proto/..-  časopisectvo  německé  a  madar- 
mluvíc  o  tom  pořade  straku  na  vrbé  okazuje. 

(fa  krásně,  žeby  vědecký  panslavismus  (všeslovan- 
strie)  potlačiv  duahsmus  v  písně  rCyrilicu.  latinu)  povstal, 
ČenmŽ  nesmírné  nesnáze  a  hráze  odporujou,  což  by  ten 
strašil  a  boafíl,  jsa  jakási  poukomyslnosl  ?  což  straší  lite- 
rární pangermanismus,  jehožto  sílou  t.  j,  velkým  obecen- 
stvem tak  zdárné  věda  rozkvitajíc  a  ze  všech  končin  zku- 

8 


—      74     ~- 

šenost  sbírajíc,  na  všechny  rozkusované  kmeny  germánské 
pod  všelikými  vládami  se  utěšeně  rozlívá.  Jak  literární 
pangermanismus  není  a  nebude  strašákem,  nobrž  dobro- 
dějem  na  severo-střední  Europě,  tak  by  literární  pansla- 
vismus Europě  i  Asii  dobročinil,  převáděje  protříbenú  vědu 
od  západu  k  východu. 

Jen  poťouchlí  Slovanů  škůdcové  mohou  ním  nevědo- 
mé a  slabé  lidi  strašiti,  ale  nikoli  naše  obezřetné  státníky 
a  spravedlivé  panovníky  znající  dějů  příčiny  a  činů  po- 
hnutky. Také  posud  tím  ničeho  žarlivosť  Frankfurfáků 
nedocílila  a  nedocílí,  leda  trochu  opovrženosti  a  odporu. 
Rakouské  věrné  Slovany,  ani  jejich  vládce  to  nezmýlí,  co 
zlomyslnost'  a  zákeřnictvie  tropí.  Na  rakouské  Slovany  to 
aspoň  clobrodějně  působí,  že  je  to  dráždí,  škádlí  a  v  ná- 
rodnosti probouzí  a  tuží. 

Hled  svého,  a  nech,  což  jest  mého. 

Či  myšleno  tu  na  političný  panslavismus?  To  je 
tepruva  šiméra  (pouhý  sen  a  přelud)  ze  mnoha  důvodů. 
Který  kmen  z  rakouských  Slovanů  by  ho  měl  skutečniti? 
Snad  Čechoslované  mají  býti  hlavou  jeho?  Kde  vezmou 
morální  a  materiální  síly,  aby  všechny  kmeny  za  sebou 
potáhli,  a  k  tomu  je,  kdyby  se  zpírali,  donutili?  Čímby 
řevnivost'  kmenů  druhoslovanských  proti  sobě  zuřivou  po- 
tlačili? Každý  z  nich  myslí  a  mluví:  vJá  pán,  ty  pán, 
kdo  bude  pásti?"  Proč  se  mu  nešťastní  bratři  Poláci 
zpouzejí?  Proč  Druho-Slované  polskú  hegemoniu  (vůd- 
covstvie)  zavrhli?  Slovem,  političný  panslavismus  jak  ohle- 
dem Čechoslovanů,  tak  Poláků  a  Juho-Slovanů  nelze  do- 
cíliti, poně  k  tomu  třebných  sil  a  státního  vlivu  nemají, 
aby  Druhoslovanů  na  severu  k  sobě  přibočili.  Také  jim 
to  nikda  na  mysl  netanulo,  aby  po  nějakej  světověj  říši 
toužili.  Světové  říše  na  krátkou  dobu  slepené  v  rozma- 
nitost národů  skoro  (brzo)  po  smrti  zakladatelův  se  roz- 
padujou.     Světové  říše  nejsou  ideálem  rozumných  národů, 


—      75      _ 

kteří  touiejí  po  blahobytu  reálném  (skutečném).  Jen  po- 
šetilci blouznívej  fantasie  a  svéloborei.  cosi  velkého  v  je- 
ti not  varno j  extcnsivnosti  (rozlažlivosti)  hledají  a  v  lom  se 
kochají,  třeba  bystřiny  lidskej  krve  tekly.  Na  světověj 
říši  jen  chorobná,  německá  filosolia  může  míti  potešcnie. 
My  rakouští  Slované  po  takovém  pošetilém  fantastičném 
potešeniu  blouznivců  netoužíme. 

Jen  škádlivý  a  exklusivný  (vyloučivý)  pangermani- 
smus  probudil  ideu  panslavismu  mezi  slovanskými  kmeny, 
aby  se  po  sobe  ohlížejíce  proti  násilníkům  a  zlomyslníkům 
opřeli. 

Kde  tisknou,  tam  odtiskujou. 
Kde  moc,  tu  pomoc. 

Či  myšleno  tu  na  jakýsi  kabinetní  panslavismus?  Za 
ten  rakouští  Slovane  věru  nemohou,  co  jim  do  toho  jak 
za  brankami  mysl  ojí?  Proč  to  úskoční  odpůrcové  rakou- 
ským Slovanům  za  ňadra  strkáte?  Což  neznáte  slušnějších 
a  poctivějších  prostředků,  abyste  svěj  rozkusovanej  Ger- 
manii na  nohy  pomohli? 

Mlcí-li  jazyk,  jest  rozum  bez  platnosti. 

Jakých  hanebných  klepů  a  klevet  bylo  juž  natrope- 
no, co  ruských  rublů  do  Prahy  došlo!  —  Což  byste  na  to 
řekli  odpůrcové  naši,  kdyby  Čechoslované  vám  vyslipovali, 
že  dostáváte  franky  od  francouskej  propagandy,  abyste 
nesvornosf  mezi  spolčenými  národy  rakouskými  v  jeden 
mocný  stát,  tajné  podnécujouce,  jeho  zhroucenie,  rozpa- 
dcnie  chytro  chystali?  —  Tisícoletá  pravda  stojí:  Co  so 
tobě  nelíbí,  nečiň  druhému. 

Proto  Čcchoslovany  své  sousedy  jako  samodržci  ro- 
zumu všelikými  úhony  hanebnč  dusíte,  aby  zemdlení  lec- 
komus za  korisf  se  dostali?  Vy  filosofovi''  honosíte  se 
jakousi  kulturou,  —  christlich  £ormanische  Bflduug  ^-  a 
STélanstfiem  (kosmopolitismem)?  Vaše  lidomilné  pravidlo 
zni:   leben  und  leben   lassen.     No   milí  braši   my  chceme 


.     —     76     ~~ 

také  žíti,  a  požijeme,  třeba  vám  to  po  vůli  nebylo.  Vy 
byste  nás  měli  spíše  zbuzovati  za  příkladem  pravého  lido- 
mila  vašeho  slavného  Herdera,  jako  rázní  sousedé  nás 
na  to  upozorniti,  co  vám  i  nám  hrozí.  Lepší  je  hodný 
soused  než  daleký  přítel.  A  řeknite  co  závisť  dobrého 
kdy  dovedla?  a  vy  chvastaví  Kosmopoliti  dáváte  se  ní  o- 
panovat.  Jalovým  strašákem  panslavismu  dajte  nám  svatý 
pokoj,  a  neprobuzujte  sami,  co  my  nechceme.  My  rakou- 
ští Slované  máme  svoju  domovinu  v  rakouskej  říši,  kterou 
jsme  v  moci  a  síle  zachovali.  Co  ještě  třebujeme  toho  si 
uctivě  od  spravedlivého  panovníka  vyžádáme  a  k  ostatnímu 
se  dopracujem,  poně  rádi  pracujem  práva  k  tomu  majíce. 
Vaše  úhony  a  lže  podvracejí  vám  vážnost  u  rakouských 
Slovanů  a  v  celku  vám  to  více  škodí  než-li  prospívá.  Nás 
už  nezněmčíte  pro  vašu  Germaniu. 

Jest  yěru  věc  těžká,  pěstěj  zabiti  Ježka. 

Rok  převratu  1848  a  1849  najpříhodnější  dobu  ra- 
kouským Slovanům  k  panslavismu  poskytoval,  z  čehož  vy 
je  ubožáci  hanebně  osočujete,  když  právě  chvastavý  libe- 
ralismus Košuto-maďarský  ukrutenstva  mezi  nimi  páchal. 

Souseda  svého  zasloužilého  z  něčeho  viniti  v  čemtě 
nevinnen,  je  buď  podlost'  nebo  počítavá  zlomyslnost  Tak 
se  někteří  spisovatelově  němečtí  a  maďarští  nestyděli  ra- 
kouské Slovany  svoje  spoluobčany  hanebně  osočovati,  aby 
je  obouzeniem  dusíce  svoje  ošemetné  kusy  a  rejdy  mezi 
nimi  prováděti  a  ku  svým  záměrům  političným  povolníky 
a  chlapy  z  nich  rekrutovati  mohli.  Pravda  i  podlá  lež  se 
okázaly,  spravedliví  vládcové  Austrie  se  o  chytrosti  a  kla- 
mu přesvědčili. 

Skutek  pravdu  vykládá. 

3.  Nepřátelé  slovanskosti,  domácí  odrodilci  a  jiní 
ubožáci,  jenž  nic  jiného  nevědí,  než  co  jim  Němci  v  kni- 
hách svých  oznámějí,  aby  literami  šlechetnou  snahu  Ce- 
choslovanů  jen   oklevetili,    u  každej   příležitosti  hubařejí: 


-      77      — 

yfcfl  tután  stoji  husitěMef*  A  dopatřme  blíže  co  byl 
vlastně  huMlismus ?  a  jak  zniknul?  —  Husitisnuis  měl 
hluboko  a  dávné  příčiny. 

Jako  ve  přírodě  tak  i  v  duchovním  a  občanském 
svrte  všechno  má  svoje  příčiny.  Každá  příčina  má  svoje 
účinky.  Hlavní  příčinou  husitismu  byl  strach,  aby  náro- 
dnost slovanská  v  (echách,  na  Moravě  a  jinde  nebyla  tak 
trýznivě  hubena  jako  druhdy  (někdy)  na  dolním  Polabsku. 

Velké  prostranstvo  od  Krkonoš  a  Krušných  hor  až 
k  baltickému  moři  a  k  hostýnskému  městu  Kielu  —  na 
kterém  pruhu  nynější  Pruské  královstvo  leží  —  pak  ostro- 
vy Ranský,  Volinský,  Femerský  bylo  někdy,  a  ještě  po 
časti  je  vlaxtej  Slovanskou*  Na  východních  končinách 
Pruska  vlastního  bydlel  kmen  pruský,  Litvínům  a  Slovanům 
příbuzný:  a  však  celé  pořicie  Visly,  Odry,  Labe  po  vy- 
stěhovániu  se  tekavých,  loupeživých  pronárodů  germán- 
ských. (Jotíiv.  Vandalův,  Burův,  Burgundův,  Gepidův,  He- 
ruluv  a  j.  tylo  práznoty  zajali  ve  2hém  a  3tím  stoletiu 
po  Christu  orby  milovní  Slované."-)  Ze  pravlasti  svěj  na 
rovinách  po-vislanských  mezi  Karpatami  a  Dvinou  vyšed- 
še, pozvolna  až  za  Labe  k  Rhajinu  a  Sále  na  západ  po- 
stoupli. Tito  Slované,  soukmenovci  sousedících  s  nimi  na 
juhu  ( 'echii\  a  Moravanův,  obdělávali  opuštěné  končiny 
tyto  od  Němcův,  jen  hojovné  a  drancovné  živobytie  a  di- 
voké, prostopášnil  svobodu  milovavŠích.  tichou  pilnostiu, 
podnikavým  duchem  a  jemnostiu  mravův,  znenáhla  krásný, 
občanský  živol  tam  založili  »  vzdělali.  Ale  závisí  a  lou- 
peŽívoaf,  výbojný  (ofíensivný)  a  hrdý  duch  západních 
Frankův  i  Němcův  zmíiril  tyto  kvetoucí  obee  slovanské. 
Tito  polabští  Slované,  dělili  Be  mezi  sebou  na  patero  vět- 


)    Viz:   Slovanské   Starožitnosti   od    Dra.   Pa\la   Jot,   Safnííka.     Praha 

•    Mr    -  ; .   %.  8,    II e  j f lari í    svědectva    o    V  i  n  d  e  ch. 

Popěv  <■  i  1  í   Slované    I  n  n  e  l>  u  r  š  t  í   I  j  t  j  i  eh    l  v  1  ;i  I  l- 

n  o  1 1  i  od  J.  B.  Malého    v  CojopiM  maaoa  král,  ooakého  na  rok 

1857  svazek  2hý  str.   155. 


-    tš    — 

ších  národův,  a  sice  na  Pomořany  od  lístía  Visly  až 
k  ústiu  Odry,  Slovany  na  pořičiu  Odry  (Ob-Odrité),  Ve- 
lety  čili  Lutice  od  ústia  Odry  na  západě  a  juhu  v  ny- 
nějším Míkeleborsku  *)  (Meklenbursku)  a  Braniborsku, 
Bodrice  na  západě  od  těchto  mezi  mořem  východním  a 
Labem,  a  Srby  na  juhu  od  obou  předešlých  v  nynějších 
Lužicách,  v  Mišni  a  Sašách  až  po  řeku  Sálu. 

Pomořané  a  Slezané  jsou  vlastně  členové  národa 
polského,    a   dosud,    ač  velmi  němectviem  ztenčeni,  žijou. 

Až  do  ěasův  Karla,  jej  dějepisci  Velikého  nazvali, 
tito  jmenovaní  Slované  v  občanstvech  pokojně,  svorně  a 
šťastně  žili,  orajíce  svou  půdu,  řemeslujouce,  se  zbožiem 
na  trhy  chodíce,  svoje  pohanské  bohy  v  nádherných,  slav- 
ných chrámech  po  hájích  a  doubravách  hrami,  zpěvy, 
slavnostmi  etice.  Kehdy  tomuž  Karlovi  důstojnost  císaře 
římského  po  nebožtíkoch  světoborných  Římanech  od  pape- 
ža  v  Římě  r.  800  dosáhšímu  do  hlavy  vlezlo,  že  jako  ta- 
kový pán  celého  světa  jest,  zdvihnul  ukrutné  války  proti 
Slovanům,  jimž  celá  východní  Europa  náležela.  Teď  měli 
národové  jen  dvě  cesty  před  sebou,  buď  pod  meč  anebo 
pod  kříž  a  do  jařma  franckého.  Hrdinští  germánští  Sašo- 
vé hrozně  toho  zakusili.  Od  Římanů  a  od  jiných  tak  chy- 
tře zvaní  germánští  Slované  byli  mu  na  prvej  ráně,  jež 
stoj  co  stoj  podmaniti  sobě  umínil.  Veliké  proudy  vojsk 
proti  ním  vyslal.  Proti  Čechům  také  vystoupil  ale  zle  po- 
chodil. 

Ted  pozorujme  duševnosf  zpomenutých  Slovanů  po- 
labských. Po  individualitě  (osobní  samostatnosti)  touživý 
demokratismus  (já  pán,  ty  pán,  kdo  bude  pásti)  čili  svo- 
boda v  žádnou  mocnou  a  ochrannou  celinu   či  unionu  je 


*)  Jména  Meklenburg,  Liineburg,  Liibek  a  j.  jsou  pomníky  bývalé- 
ho tam  Slovanstva.  Meklenburg  znamená  bor  mikeluv,  me- 
Uel&v  —  kněžii  pohanských ;  Liineburg  —  bor  Luny,  Liibek  — 
Lubek,  Lubok  b&h  pohanský,  chrám  Lubokův,  srovn.  Luboča- 
ny  —  Libčany. 


—      79      — 

nespojoval.  Okamžitá  nebezpeč  je  ovšem  na  řas  sjedno- 
tila i  slavným  vítězstviem  je  oslavila.  Odvalivše  nebezpeč, 
všichni  se  z  jednoty  rozcházeli  po  svých;  o  vojenskou 
moc  nebylo  dbáno.  Slovem,  neopatrná  svobodomyslnost 
je  v  síle  drobila.  Retra,  Arkuna.  dvě  slavná  jich  mě- 
sta velkolepými,  nádhernými  chrámy  cernoboha ,  slu- 
noboha  (světlo  srovn.  rusk.  jarý  —  zářivý,  na  což 
jméno  Arkona  —  jary  světlý  kun  okazuje)  se  honosily. 
Nesmírné  bohatstvo  z  darů  a  obětí  ze  všech  končin  slo- 
vanských se  tam  sbíhalo  (jako  za  dnů  našich  do  Vamberic, 
do  Mariacely).  Tím  přepych,  nádhera,  hrdosf,  pánovitosf 
vloudily  se  do  jich  svatovlády  t.  j.  jejich  Kriva,  věštcové, 
žrecové,  mykové  —  pohanští  *)  knězi  zpírali  se  mezi  se- 
bou hádajíce  se  o  pouhomyslnosf  a  nesmysl  pohanský. 
Kriva,  věštcové,  žrecové  v  Arkoně  tvrdili,  že  jejich  (běl- 
boh)  svétloboh  (Svantovit)  je  mocnější  než-li  černoboh 
v  Kelre.  No  kde  staré  náboženstvo  se  suje,  svět  se  trase. 
Pohanský  polytheismus  se  přežil,  doba  květu  jeho  dochá- 
zela. Na  Europě  křesfanstvie  národy  k  lepšímu,  dušev- 
nímu životu  probouzelo,  jako  ranní  slunce  po  noci  dříma- 
vou  přírodu. 

Jest— li  některý  hrdina  král  a  státník  mezi  nimi  ná- 
iu  ochrannou  ríšku  ušla  vél,  však  ji  zase  jako  zbožie 
im-zi  syny  po  kusech  rozdělil.  V  takových  okolnostech 
postavení  Slované  polabští  ani  svorní  býti  nemohli;  neboť 
hlavní  podmínky  svornosti  docela  scházely.  Poťouchlí  zá- 
padníci  jistě  neopomenuli  také  mezi  nimi  staré  sváry  pod- 
něcovati. Podlá  zášf  (snad  cuzinou  chytro  ještě  podně- 
cována) mezi  Latia  a  Bodrici,  nemálo  uspíšila  záhubu 
těchto  Vendu.  Toliko  národnosf  byla  jediná  páska.  My 
naříkáme  na  jich  nesvornosf,  jak   pak  to  bylo  ve  hubivém 


"  \  D  pobaatkých  kaélfl  Čtverá  itapnirotf  znamenána  byla,   Kriva 

slul    najvjsší     km"  z,      pak     sledovali    v  e  M  <"  o  v  é,     žrecové, 
ni  y  k  o  v  é   (mjka.   muka). 


80 


husitslvu?  Oč  pak  se  Čechové,  Moravané  vraždili,  na  svou 
národnost',  jsoucnost',  polohu  a  lásku  Christovu  zapomenuv- 
še.  Latina  jim  malého  poučenia  o  strašlivých  zkušenostech 
polabských  Slovanů  podávala. 

Blaze  tomu,  kdo  se  cuzým  nešfastiem  kaje  (kající). 

No  proti  těmto  Slovanům  Vindům  bojovný  západ 
křesťanskou  ideou  v  jeden  klín  velikánský  sražen,  světo- 
borným duchem  veden  mocně  vystoupil,  nesvornost  jejich 
usnadnila  mu  cestu  a  vítězstva.  Dějiny  těchto  Slovanův 
přeplněny  jsou  neslýchanými  ukrutnostmi  ze  strany  pod- 
manivých^ dotiravých  západníků  niterným  rozbrojem,  krva- 
vými občanskými  válkami,  nevěrou,  lstí  a  zrádou  bylo 
proti  ním  válčeno,  že  se  každý  lidomil  zamysliv  nad  osu- 
dem lidského  plemena  zapláče*  Karel  začal  zřizovati  v  ze- 
mi Slovanův  tak  zvané  marky  t.  j.  vojenské  krajiště  čili 
hranice,  hrady  tam  stavěl  a  německé  grafy  tam  stanovil, 
odtud  markgraf  povstalo.  Němci  pevným  krokem  dobývali 
polabských  krajin.  To  se  dalo  soustavně  dle  německého, 
katolického  dějepisca  Bumiillera  takto :  „Byl-li  jeden  okres 
dobyt,  byl  hned  hrady  nebo  tvrzemi  opatřen  a  četným, 
německým  zbrojným  lidem  osaděn;  zbytky  pak  Slovanů 
nedovražděných  v  porobu  dány  jsou  německým  osadníkům 
co  svým  pánům."  Tu  máme  pěkně  vykrojený  feudalismus. 
Byl-li  takto  pojištěn  jeden  okres  slovanský  pro  vládu  ně- 
mečku, pokračováno  od  Němců  dále  na  týž  způsob.  Po- 
ctivý a  německý  dějepisec  Gfrorer  —  jemuž  historia  jest 
učitelkou  pravdy,  třeba  nemilej  —  vypravuje  nám  upřímně, 
(1.  sv.  str.  496)  že  Němci  přemožené  Slovany  za  otroky 
prodávali,  i  že  jich  jinako  nejmenovali  než  otroky  (Sla- 
ven— Sklaven).  Slovo  Sklav  je  smutný  pomník  poroby  na 
Polabsku.  Jde  na  rozum,  že  nynější  Němci  za  takové  ha- 
nebnostě  proti  člověčenstvu  nemohou,  jimiž  se  praotcové 
jejich  druhdy  proti  Slovanům  prohřešili. 

Po   Karlu    pokračoval    v  témže    díle    císař    Jindřich 


—      SI      — 

Ptáčník  r.  921,  Otto  I.  Volky,  Ollo  II,,  Ollo  III.,  saský 
Yojvotla  Jindřich  Lov  (r.  1160),  markgrafové  Albrecht 
Medvěd  (r.  1136  Slovanstvu  mezi  Labem  a  Odrou  smrlel- 
íiu  ránu, zadavši)  Gero  (r.  939),  Konrád  z  Votinu  (r.  1123), 
dánský  král  Valdemar  (r.  1 16S),  kteří  všichni  památku 
svoju  podmaňujouce,  hubíce  nevinno  Slovany  v  letopisech 
člověčenstva  hanebně  zprznili.  Vše  to  se  dalo  pod  plá- 
štěm křesfanstvia,  ale  jakými  ohavnostmi  a  ukrulnoslmi 
národnost'  Slovanův  polabských  čili  Yindův  byla  vyhubena, 
jakých  prostředků?  tehdejší  Němci  užívali,  aby  se  obděla- 
ných krajin  slovanských  zmocnili,  a  svou  německou  náro- 
dnosf  na  no  zaštěpili,  o  tom  zde  mluviti  bylo  by  obšírno. 

Učený    a    poctivý    Němec   Herder  takto  se    o  polab- 
ských Slovanech  projevil:    rByli  obratní  kovkopové,    znali 
kovy   rozpouštěli  a  slívati,    připravovali   sůl,    tkali   plátno, 
vařili  [nedovinu,    zakládali  štěpnice,    vedli  svým  způsobem 
i  vný  život.     Byli    dobrodéjni   až  do  rozmrhánia, 

inscí,  milovni  krajinskej  volnosti,  čím  se  drobili  a 
nesvornost  mezi  sebou  množíce  slábli  u  nitru  i  proti  ven- 
kovu, ale  poddajní  a  poslušní  jsouce,  loupežej  a  plenem 
opovrhovali.  To  vše  je  nechránilo  před  porobou,  nobrž 
více  k  ní  přispělo.  Nebaživše  po  panovániy  nad  světem, 
neměli  žádných  dědičných,  války  chtivých  knížat.     Tak  se 

národů,  najvíce  ale  němečtí  kmenové,  proti  nim  vel- 
mo  prohřešili.  Bojovným  Frankům  ovšem  to  pohodlné 
býti  muselo,  pilný,  orbu  a  obchod  vedoucí  národ  dranco- 
a  B  ním  j;iko  s  chlapy  nakládati,  než  aby  sami  se 
umám  učíce  byli  pracovali  NeŠfastie  pro  polabské  Slovany 
bylo,  le  iniiijniice  mír  a  pilnú  domácnosf,  žádnej  ústavy 
vojen-  m  zřídili,  ačkoli  hrdinstvicm  v  tuhém  odpO- 

plynulL" 

Dosii  m  tom,    ře   nl-ozí  Vendové-  3'/2  stolena  ro- 

zůřivostii  i  /oiit;ib»sti!i  se  bránili,  z«f  nz  \e  |2tém 

Btoletn  nebylo  samostatného  národa  slovanského  v  Polab- 

9 


—      82      — 

sku  a  na  Baltu,  že  v  najtužší  porobu  sevřen,  z  měst,  z 
hradflv,  z  mesiánských,  řemeslnických  spolků  vylučován, 
juž  valně  vymírati  počal  a  v  pozdnější  době  na  mnoze 
vymřel.  Železná  ruka  Němců  tížila  na  zbytkoch  ztrosko- 
taného Slovanstva,  a  župy  slovanské  proměněny  byly  v  ro- 
stoucí německé  marky. 

Francouský  spisovatel  biskup  Jindř.  Spondanus  lí- 
čiv  hrozný  osud  baltických  Slovanů  volá:  „O  jak  hrozné 
bezprávie  děje  se  národu,  jenž  vypuděný  z  otcův  svých 
země,  nesmí  přebývati  v  obydlu  svém  vlastním,  nobrž  vy- 
hnán v  bídném  otroctviu  zhoubců  svých  žije!  O  jak  hlu- 
boko klesnul  národ,  jehož  předkové  tak  velkých  skulkův 
vykonali  !a 

Že  smíšenie  v  poněmčilých  krajinách  krve  slovanskej 
s  germánskou  dalo  obyvatelstvu  severního  Německa  po- 
vahu osoblivú,  prospěšně  mírnící  prvotnú  drsnosf  posled- 
nějšího plemena,  jest  věc  dávno  známa. 

Tak  se  skončily  tyto  350ileté  boje  nešťastných  Vin- 
dů  s  úhlavními  nepřátely;  skončily  se  truchlivě  ztrátou 
národnosti  a  samostatnosti,  a  to  proto,  že  nebylo  svorno- 
sti mezi  nimi,  že  sami  proti  sobě  jako  běsové  brojíce  po 
národnosti  a  rozumu  si  šlapali.  Kdyby  si  věrně  byli  stáli 
po  boku,  a  pevně  chovali  svazek  národnosti  a  pokrevnosti, 
při  tej  síle  a  rekovnosti,  kterou  až  ku  podivu  objevili,  byli 
by  kladivem  se  stali,  jistě  by  vrahům  svým  vítězně  jinou 
morálku  byli  vtloukli,  a  to  se  sami  pošetile  učinili  kova- 
dlem,  jenž  se  pod  ranami  během  času  rozpadlo. 

Silný  topor  na  tvrdý  suk, 
v  ruce  slabej  tropif  on  daremný  hluk. 
No  tyto  hroby  a  mohyly  na  Labi,  Sále,  Odře,  v  Po- 
mořanech a  j.  nešťastných  Vindů  měli  Cechové  a  Morava- 
né na  očích,  jejich  stínové  je  děsíce  volali  o  pomstu.  Stra- 
šlivé vyhubenie  četných  a  statečných  Vendů  na  východním 
nynějším  Německu  lidské  srdce  jednak   hlubokou  útrpno- 


83 


stin.  jednak  hrůzou  a  ošklivostiu  naplňujou,  kterýžto  sku- 
tťk  pro  ukrutnosf.  jakou  vykonán  byl,  od  samých  poctivců 
mezi  Němčenu  byl  přirovnáván  ku  vraždivému  zahlazeniu, 
jeho!  Špaňělové  na  indiánském  kmenu  v  Americe  spádní  li. 

V  Cechách  se  juž  Němci  protislovanskou  a  proti- 
aristokraticnou  politikou  Otakarovou  jako  páni  uštěpačné 
roztahovali,  bohatli,  (echové,  Moravané  chudli.  Jak  to? 
Němci  a  jiní  cizaci  majíce  vrch  třemi  hlasy  výsadnými  na 
universitě  v  Praze,  lepši  místa  po  městech,  výnosné  prav 
bendv,  beneficia.  proboštva,  opatstva  i  jiná  důstojenstva 
v  tehdejší  koruně  ceskej  zajímali,  poně  universita  v  Praze 
v  tom  rozhodný  hlas  dávala.  Kdo  sedí  v  rákose  robí  pi- 
šfalkv.  tof  věc  přirozená.  A  činěnu  křivdu  všady  trpělivé 
snášeti  nechtívají.  Míra  byla  převržena.  Christova  na-uka 
íua-ucím)  o  lásce  i  Církev  její  byla  tehda  táž,  jako  za 
■ašeho  věku.  Žádná  filosofia  posud  nic  lepšího  nepodala 
a  tasím  nepodá.  Mnozí  hodnostáři  a  pastýřové  v  Církvi 
i  íiácf  jaouce,  Čechy  a  Moravany  nešetrnostiu  škádlíce,  o- 
plwali  vším  v  hojnosti  a  sobě  notně  přejouce  v  užilslviu 
od  pravověmých  žádali  mortiíikací  (sebe  mrtvěnie).  Příklad 
b\l  b  bude  veliký  řečník.  Proto  vůbec  přáno:  ut  fiat 
emeodatio  in  cnpite  et  membris,  (staň  se  polepšeme  v  ří- 
dících a  říděných). 

Čechové  a  Moravané  vidouce  jak  polabským  Slova- 
nům jichto  příbuzníkum  nekřesťansky  křivděno  bylo,  vi- 
douce k  čemu  se  to  v  jich  vlastech  chýlí,  tesklivě  do  bu- 
doucnosti patřili.  Z  toho  byl  strach  všeobecný.  Šlechet- 
nější doic  \  (echách  i  na  Moravě  láskou  k  národu  svému 
a  právům  jeho  rozniceni  hluboko  cítili,  že  proti  zlejduchu 
fanti-Chrislu)  vykročiti  dlužno.  Mezi  těmi  byl  Jan  Uws, 
k'<r\  se  národnosti  slovanskej  a  její  opravnělosti  pomocou 
druhxíh  iirirodovců  u  král.  dvora  srdnatě  ujal  a  privilegi- 
um počátečně  snad  praktyčné,  ale  během  času  národnosti 
a  blahobytu  škodlivé,  bylo  Němcům  odňato,    a    moc  jejich 


-     81     -. 

zlomena.  A  to  také  příčinou,  proč  Hus  co  dobře  zacho- 
valý národovec  a  ušlechtilý  bojovník  pro  národnost'  rychlo 
všady  nacházel  sluchu. 

Čechové  a  Moravané  v  národním  citu  r.  1415  tragi- 
čným  příběhem  v  Kostnici  uraženi  jako  jeden  muž  po- 
vstali, aby  potřeli  svoje  zhoubce. 

Zármutkem  pole  neoseješ,  a  slzami  nepřítela  rozesměješ. 

Pro  ně  i  pro  střední  Europu  naj větší  nešfastie  bylo, 
že  nebyla  tehda  na  trůně  v  Praze  blahomyslná  intelligen- 
cia,  čemesný  (energičný)  vytrvalý  duch,  nešťastní  Cechové 
a  Moravané  byliby  ukrutného  drama  husitského  nezakusili, 
a  svěj  pohromy  se  minuli. 

I  toho  želeti  dlužno,  že  rozmyslných,  výše  horujou- 
cích  lidomilných  státníků,  jenž  by  pohromou  nešťastných 
Vindů  na  Baltu  poučeni  byli  mezi  nimi  se  nejevilo.  Ne- 
dbalosti a  nevědomosti  co  jsou  drahé  zkušenostě  druhých 
platné? 

Hrdinové  a  bojovníci  pro  opravu  zajatého  husitstva 
velká  i  slavná  vítězstva  dobývali  (přes  80  bojů  a  bitev 
podstoupili)  ale  ku  všeobecnému  prospěchu  je  obrátiti  ne- 
znali. Opět  důkaz,  že  pouhá  politika  msty  a  obrany  (de- 
fensivnosti)  bez  vyšší  idey  k  ničemu  nevede. 

Odštěpeniem  od  římskej  Církve,  ubozí  mysleli  od  ji- 
nud sváděni,  že  se  proti  vlivu  dotěrného,  podmanivého  sou- 
sedstva, korunu  pohanského  Římanstva  nesoucího,  ohradějí. 
A  tak  husitismus,  jako  pohanský  bůh  Kronos  svoje  děti 
požíraje,  do  budoucna  nehledě,  byl  jen  vášnivou  obranou, 
jsoucnosti  a  národnosti  slovanskej  proti  návalům  Němectva 
a  msta  za  utrpěné  od  něho  bezprávie.  Dějinou  jest,  že 
husitismus  hněvem  najvíce  proti  západníkům  sousedním, 
co  trabantům  z  pohanštělého,  despotičného  Římanstva  za- 
hořel. 

Němcomilové  a  tmáci  po  našich  vlastech,  kteří  tomu 
nechcou,  aby  Čechoslované  svým  slovanským  jazykem  ry- 


~      85      - 

chleji.  zdárneji  a  všeobecněji  se  vzdělávajíce,  zmalatnelosf 
a  hříšnou  nedbalost'  předešlého  veku  opravili,  pošetile  oso- 
ěujou  šlechetnou  snahu  jejich,  každý  literární  květ  ráznějsí 
podezřívají,  řkouce  : 

„Za  vším  vězí  husitstvie,   protestanstvic." 

O  ne  brachu,  tomu  není  tak.  To  jsou  už  staré  hni- 
líce  pošetilců  a  do  sebe  zarytých  sobců.  Na  lo  zkrátka 
odpovídám  : 

„Ukrutné  drama  husitismu  náleží  juž  minulosti.  Če- 
chové a  Moravané  pohromami  zmoudřivše  dalibuh  více  ho 
nebudou  opakovati,  žijouce  v  pokroěilej  vzdělanosti  lOého 
stoletia.  Kdož  rozumný  sobě  přeje,  aby  ho  po  druhé  o- 
hromné  nešfastie  prožilé  zase  drtilo?  Všeliké  sektárstvie 
křesfanské  k  ničema  nevedlo  a  nevede,  notřímá-li  se  zá- 
kladní  na-uky  Christovy :  ..miluj  Boha  a  bližního  svého 
jako  sebe  samého,"  a  to  ne  hubou  ale  životem  veškerým. 
Křesfanstvie  na  srdce  zírá.  jak  šlechetné,  jak  lidomilné 
jest.  Xe  hádavé,  suchopárné  rozumy,  ale  dobrá  srdca 
spojejí  lidi  a  národy  k  blaženosti.  A  to  jediný  klíc  (kluč) 
ku  blaženosti  lidskej.  A  reknile  mi  co  tím  seklařeniem 
v  křesťanstvu  až  posud  docíleno  bylo  ?  Přibylo  ctnosti, 
blaha?  Žádné  sekty  neudělají  člověka  ctnostného,  llu- 
bařeme  k  ničemu  nevede,  není-li  láskou  Christovou  a  do- 
brvm  frécM  rozmVmo.  Kde  ělověk,  tam  naduživánie.  A 
tM  n;)diiživiíiiit;  neiahladime,  brojíce  proti  náboženstvu." 

A  pak-Ii  se  kmenové  slovanští  v  Rakousku  vysoko 
hornjourí  lásky  (  hrislovv  třímati  (držeti)  nebudou,  jížto  je 
svatý  (  vrill.   Bvetoj   M<-tho<l   hHlenskou   vzdělanostiu  osvícení 

ilové  slovanscí  t;ik  dojemně  učili,  i  dají-li  le  z  pře- 
pychu a  hrdosti  do  baJtěfívébo  roKomováma^  svárům  w- 
bude  knnca.  svornosti.  síl\  ;i  blaženosti  nebude  fiáénej. 

Tro   ?\;ír  a    neshodu,    lidé   ztrácejí    svobodu. 

Pro!.  německé  m  kathoKctemus   laké  nevý- 

še   l»u<r  sami   zněmí  ili.    aneb  je   brzumuá. 


násilnická,  Rakousku  nebezpečná  politika  němčila,  by  s  ně^ 
meckým  bundem  na  vždy  spojení  byli. 

Protestanstvie  pro  jemné,  poetičné,  nábožné  Slovany 
není  tak  vábivé,  jako  všemi  umami  oživené,  poetičné  ka- 
tolictvie.  Mezi  rozmyslnými  Slovany,  nemajíc  půvabného 
dojímavého  zevnějšku,  trvám,  že  se  protestanstviu  nepodaří. 
Slovan  je  více  poetičný,  v  citu  utkvělý,  méně  rozumujoucý, 
on  má  rád  nádherný  chrám  Páně,  kde  všechny  vědy  a 
umy  v  kráse  sestředěny  ho  dojímají,  mezi  holými  zděmi 
bez  poesie  je  mu  úzko  a  prázno.  Toho  mu  východní  a 
západní  Církev  hojně  poskytuje.  Cechoslované,  jak  pra- 
veno, od  katholicismu  neodstoupějí,  leč  by  severním,  pro- 
testantským Němcům  v  rumreji  europskej  divným  osudem 
proti  svěj  vůli  podrobeni  byli,  kteří  by  je  k  tomu  všeliký- 
mi praktikami  snad  donucovali,  dílem  aby  je  zněmčili  a 
pak,  aby  si  je  na  budoucí  časy  připoutali. 

Cechoslované  se  z  toho  těšejí,  že  jsou  údem  velikej 
monarchie  pod  mírnými  a  spravedlivými  vládcemi,  kde 
valný  počet  Druho-Slovanů  s  nimi  zároveň  občanuje.  Svou 
historičnou  minulostiu  dobře  poučeni  jsou,  dokud  byli  pro 
sebe,  že  brzo  se  Sasíky,  Bavoráky,  Maďary,  Rakušany  a  j. 
pro  obranu  válčili,  bitvám  a  pustošeniu  nebylo  konca,  mí- 
ru a  blahobytu  bylo  málo.  Od  těch  dob  co  och^annú, 
rakouskú  říšu  měšcem  i  krvej  zbudovati  se  zasadili,  vše- 
chno válčenie  a  pustošenie  po  hranicách  přestalo,  blaho- 
dárného míru  znamenitě  přibylo  a  v  blahobytu  se  to  zlep- 
šilo. Svou  slovanštinou  a  přiučenou  němčinou  do  Slovan- 
stva i  Germanstva  zírajíce  velký  rozhled  po  Europě  mají. 
Srdečně  sobě  žádají,  aby  jejich  společná  velevlasť  Austria 
pod  spravedlivými  panovníky,  pod  praktičnými  a  patrioti- 
čnými  státníky  a  rádcemi  slavně  zkvítala,  v  moci  a  síle 
se  tužila,  dobře  zachovalé  národy  lidomilným  duchem  o- 
vládala,  v  neporušenej  přirozenosti  a  neprodajnej  oprávně- 
nosti vedle  sebe   v  jednotě    a    svornosti  ku  vzdělanosti  a 


—      87      ~ 

blahobytu  vedla,  a  lak  ne  pouze  jim,  ale  ještě  druhým  po- 
hraníčným  uárodéni  milou  a  žádoucí  se  stala.  Prolož  také 
roku  1848  všem  Druho-Slovanům   sbratřilým,    pod  spole- 

niMii  žezlem  spojeným  upřímně  pokynuli,  aby  si  ochranní! 
Austriu  nad  hlavami  od  Madaríi  (majících  za  heslo  „ma- 
gyaf-OTSzag*  —  maďarská  Kšu)  a  od  Němců  demokratu 
volajeeíeh  „einiges  teutschland-  —  sjednotěné  Německo, 
,kein  oosterroieh  mehr!a  zbořiti  nedali. 

Bmi  millionoví  Cechoslované  pevné  čajou  (eáku  ma- 
jí), žef  Austria  co  spravedlivá  mater  k  ním  macechou  ne- 
bude. Jako  jednotlivci  tak  i  národové  mají  svoje  sobectvie. 
Na  soběctviu  ale  zákonem  přírody  jsoucnost  (existencia) 
jednotlivců  i  celých  národů  založena  jest.  A  co  je  náro- 
dnost jiného  než  sobectvie,  veliké  „já"  rozmyslného,  ja- 
rého národa?  Pravda  že  sobectvie  všeliká  povahu  a  stu- 
pnivosf  na  sobě  nese,  jsouc  brzo  lidomilné,  šlechetné,  člo- 
véckých  práv  milovné,  brzo  zase  dravecké,  loupeživé, 
násilnické,  všeho  ušlechtilého  citu  a  lidskosti  prosté,  člo- 
veckých  práv  nedbalé. 

Pro  svou  duševnosf  --  národnost  —  oprávněnost  teda 
pro  svůj  život  jatý  národ,  je  také  velký  sobec  Příklady 
máme  na  Angličanech,  Francousích,  Němcích,  Vlaších  a 
jiných  čilých,  nedušených,  sebe  vědomých  národech. 

K  iždý  živok.  tím  více  člověk  smrti  se  leká,  to  nás 
učí  zkušenost.  Ale  i  národové  smrti  se  slrachujou.  Ne- 
ijnou  pružnost'  v  husitstvu  toliko  strach  před  smrtí 
roznítil,  že  polabští  Slované  či  Vindové,  Němectvem  na 
ujmu  mezinárodních  přál  nekřesťansky  duSeni,  lidských 
práv  v  porobe  zbaveni  a  zotročeni  rhudli  a  vymírali.  Je- 
jí.h  hroby  a   mohyly  z  dolního   Polabskll    o   pomstu   volaly. 

Dokázanou  déjínou  se  Němci   do  Čech,    .Moravy 

hromadné  jako  do  Bldorada  hrnuli  a  bohatli,  pánovité  a 
dne  sobe'  počínali  Otakarovými  demokratičnými  privelegi- 
ami  (výsadami)   obec    v  obci    činíce     Vstrkům,    úhonům. 


—      88      ~ 

krutej  třenici  z  obojí  strany  nebylo  konca  a  domácí  pokoj 
a  blahobyt  Čechův  a  Moravanův  byl  náramnou  drzostiu 
povolaných  přistěhovalců  porušen.  Dynastický  absolutismus 
Otakarův  tvořil  sobě  novu,  dvorskú  stranu  v  demokratismu 
západníků,  aby  domácí  slovanský,  volnomyslný  živel  po 
svěj  -vůli  utlačil.  Násilnický  Přemysl  Otakar  po  neobme- 
zenosli  vůle  svěj  se  žena  zanevřel  na  Cechy,  Moravany, 
že  mu  po  libosti  neotročili;  povolaným  cizákům  a  milá- 
čkům na  dvoře  jeho  se  nekořili.  U  dvora  v  záři  jeho 
milosti  bylo  oblibně  a  výhradně  němcováno.  Je  to  div, 
když  volnomyslná,  slovanská  šlechta  v  Cechách,  na  Moravě 
a  jinde  vědomá  svěj  síly  a  oběti  v  národním  citu  uražena 
byvši  také  naň  zanevřela?  A  to  pád  jeho  a  pohromu  zá- 
padního Slovanstva  zapříčinilo.  A  kdo  ho  tolika  ranami 
jako  lva  probodal?  Právě  ti,  j"mž  byl  milostivě  nakloněn, 
a  jich  do  země  přivolával.  Nádherný  Otakar  svou  ne- 
vhodnou, protinárodní,  násilnickou  politikou  najvětší  ránu 
západnímu  dal  Slovanstvu.  Byl  snad  dobrého  úmyslu  pro 
lidstvo,  jeho  co  (co  chtěl)  mohlo  býti  dosti  dobré,  ale 
jeho  jak  (jak  to  chtěl)  bylo  prolislovanské  a  despotičné. 
Jako  velká  francouská  revoluca,  k  níž  despotičný  absolu- 
tismus Jindřicha  Mho  velký  položil  základ,  přes  100  let 
se  chystala  než  její  síla  sopkou  propukla,  podobně  k  hu- 
sitismu  Přemysl  Otakar  rozsel  símě.  Každý  rozmyslný, 
v  dějinách  našich  pozorlivě  čítajecí,  nebude  snad  mysleti, 
jakoby  horlivý  národovec  Hus  jedině  takovú  pružnost  a 
sílu  v  národě  vykouzlil,  kdyby  už  dávné  příčiny  k  tomu 
se  byly  neshrnovaly* 

Karel  Lucemburský  otec  vlasti  byl  také  bojovník 
absolutismu  ale  lidomilný,  praktičný,  hospodárný,  on  velmi 
moudře  chybu  Přemyslovců  nalepšoval,  jeho  absolutismus 
byl  rationalní,  ale  syn  jeho  Vácslav  pružil  absolutismus 
kmotrem  katem  a  velkými  hafany.  Potlačovaná  národnost 
chopila  se  zbraně,  aby  sobě  nezrušitelných  práv  národních 
hrdinsky  dobyla. 


—      S9      - 

Dějinon  jest  nczvralnou,  že  Husilslvo  stálo  z  prvá 
na  půdě  národnosti  a  její  ncprodajnej  opravnělosti.  Ale 
kdy  sobecký  člověk  co  dobrovolné  pustí,  pokud  nemusí? 
Podobně  Němci  vidouce,  že  máji  v  Cechách  na  Moravo 
svoje  Eldorado  ztratit,  nebe  a  země  se  chytali,  aby  za 
trihlasové  privelegium  ztralěné  se  na  západních  Slova- 
nech pomstili.  Mimo  to  se  do  toho  Wikleíismus  vtíral. 
To  zbudilo  u  Latináků  a  Němců  ůskočnou  myšlénku, 
aby  národovcům  Slovanům  zatopili.  A  co  učinili?  scho- 
vali se  chytro  za  náboženstvo.  No  tak  zniklo  ukrutné 
drama  husitismu  pres  100  let  chystané.  Proto  v  lidu 
slovanském  dávno  drážděném  a  hněteném  silného  ohlasu 
i  podnětu  nasel.  Heslo:  „ světe  zhyn  a  slaň  se  spra- 
vedlnost*4 bohužel  kolikověkou  vzdělanost  zrušilo  a  ne- 
sfastné  potomstvo  o  dědictvie  slovanské  oloupilo. 
Komu  včela   za  uchem  lítá,   ten  se  omítá. 

Podobný  úkaz  národní  pružnosti  pozorujeme  na  ne- 
mastných spoluobčanech  Polácích,  jichto  národnost'  čili 
jsoucnosf  a  vlasf  návrhem  a  výbojem  smělého  dobyvca 
filosofa  na  Sans-Souci  u  Berlína  roztřeléna  jest.  Msta 
je  podněcuje,  že  jim  proti  přirozeným  právům  nebylo 
od  sousedů  práno,  nerozumem  a  zbrodněj  minulých  po- 
kolení spustosené  hospodárstvo  a  strojinu  (organismus) 
svojí  obce  bez  obtížemi  sousedův  opraviti. 

Z  tejto  msty  pučí  jejich  podivu  hodná  pružnost, 
nadobyčajné  hrdinstvie,  pamálná  obětavost",  stále  hárajecá 
láska  ojčizny  a  kys  revoluc.  Zoufalcům  jeho  nejde  tak 
silně  o  to,  že  pohynou,  mnohem  více  o  to,  aby  zlra- 
těnou  volnost  a  samostatnosf  pomstili. 

Svá   Bjs]   |k  klo   i   ráj. 

To  jsou  všechno  přirozené  věci  v  duchovním  svě- 
tě. Moudré  sLitnictvie,  jenž  osudy  národíiv  vede,  a  ne- 
vystihlou  přece  Yy>>í  Moc  nad  národy  uznává,  mělo  by 
takové    příběhy     a    dějiny    lidomilně     na    mysli    přemítati. 

Jak   národnosf  čerho-slovanská   v   (echách,   na  Mo- 

10 


—     90     — 

ravě,  ve  Slezku,  Slovensku  proti  svým  nepřátelům  tiší— 
coletý  boj  vedla,  je  vůbec  známo.  Že  posud  bojuje  a 
jařejší  je  než  kdy  jinda,  třeba  šosáctvo  žádného  rázu 
nemajíc,  po  městech  němčinu  ve  krámech,  v  bálech  a  j. 
lámalo  a  tím  za  cosi  lepšího  se  myslelo,  přece  také  do- 
ma, na  trhu,  v  životě  vůbec  slovanštinu  hovoří  a  silně 
ji  v  obchodě  třebuje. 

Všechny  infamie,  úhony,  lže,  klevety  a  posměchy 
všech  Honzů  v.  Jórgl  národnost  Čechoslovanů,  rakou- 
ských Slovanů  vůbec  jenom  škádlejí,  dráždějí  a  tužojí. 
Zjinaěte  si  to,  můžete-li.  Jenom  nás  hodně  drážděte, 
škádlete,  to  nás  probuzuje  k  životu.  Ubohé  jméno 
„ české,"  co  tobě  všechno  snášeti  dlužno,  juž  jsi  jmé- 
nem pro  všecko,  co  je  špatné,  jako  na  přikl.  ve  Vídni 
„bohmisch."  Posel  z  Prahy  na  rok  1860  sv.  I.  praví: 
„Jaká  je  národní  snaha  Čechoslovanů,  každý  zřejmě  vi- 
děti může,  a  přece  je  protivníci  nepřestávají  prohlašovati 
jako  zuřivé  a  nebezpečné  škůdce  Němců  a  je  co  naj- 
více  na  černo  obarviti  se  snážejí.  Tak  píše  vídenská 
Presse,  že  prý  u  Šillerovské  slavnosti  v  Praze  zpívali 
protiarndtovskú  „Kde  domov  můj"  a  husitsko-socialisti- 
ckú  „Hej  Slované."  Jaká  nestydatost  a  hanebná  lež 
je  to,  nazvati  jemnou  píseň  Tylovu  protiněmeckú  a  „Hej 
Slované"  husitskou  a  socialistickou  !  Z  toho  patrno,  že 
chcou  nalhati  nebezpečnost  cechů  nejen  pro  Němce  ale 
i  pro  společenský  pořádek.  Proti  takovému  satanskému 
osočovániu  by  v  každej  jednotlivej  případnosti  mělo  ná- 
sledovati vyvrácenie  v  novinách  německých  ze  strany 
Čechoslovanů."  Když  chcete  hadu  na  hlavu  uhodit',  od- 
povídajte  tomu  ve  francouskej,  vlaskej  žurnalistice. 

Kdo  činí,  co  chce,  utrpí,  čeho  nechce. 

Zavíraje  článek    o  lžích   a  klevetách  našich  nepří- 

znivců,  to  jedině  pravím,    že  osmi  millionoví    Čechoslo- 

vané  pevně  o  tom  jsou  přesvědčeni,    že  rozvrat  rakou- 

skej  říše,   kdyby  jakoukoli  pohromou  následovati  mel,  je 


—  Ol- 
do velkej  tísné  uvede,  a  žeby  snad  z  dějiště  jednej 
velmoci  na  Europě  ustoupiti  museli.  Jejich  národní,  ná- 
boženské, politicué,  společenské  zájmy  (interessy)  silně 
toho  žádají,  aby  rakouská  říša  co  třetí  velmoc  europská 
pevne  na  Dunaji  stála,  a  oni  v  lůně  její  statečné  ob- 
canovali,  svým  duchem  na  Europu  působíce,  člověčen- 
stvu cest  dělajíce.  Vařte  svými  babskými  klepy  a  po- 
dlým  osocovániem,    klevetali   neprzuite  sebe. 

Poetivostiou  a  právem  najdále  docházíme  na  světě. 
Cechoslované  jdou  poctivou  cestou  pod  ochranou  rovno- 
právnosti a  práv  svých  vrozených,  neprodajných,  nezru- 
šitelnýeh.  Jejich  snahy  jsou  šlechetné  a  sice,  aby  kleslý 
a  opuštěný,  dobrý  lid  slovanský  pomocou  národního,  do 
jc-ho  dušcvnosli  hluboko  vnikajecího  jazyka  svého  vzdě- 
láván, šlechtěn,  slovem  uclověéen  (jak  na  Slovensku 
mluvia)  a  ku  blaženějšímu  životu  doveden  byl.  A  to 
vy  křesťanšti  lidé   nestydíte  se   klevetami,   lžemi  obouzeti, 

váli.  pošetile  se  chvástajíce  kulturou?  Augsburské 
aUgemeiaky  pěkné  dillcma  nám  opověděly,  řkouce:  „  Jest- 
li vaše  (Cechové)  pocínánie  přirozené  jest,  musí  zlomeno 
byli,  není-li  však  přirozené,  musí  zahynouti."  Kýmpak? 
sílou  snad  vaší  Valhaly?  ubozí!  Vy  nemáte  tolik  du- 
ševně a  hmotné  síly,  aby  ste  nás  zlomili.  My  se  vás 
nebojíme  stojíce  v   právu   a  spravedlnosti.      Xěmcemi   ži- 

i   nebudeme,   nebof  germánský,    demokraticný    sve- 
t'\\    >tát  nemá   pro   nás  kouzlo,   aby    naše  fantasie    roz- 
Nalo. 

Kdo  snu  vtří.  pnízný  slin  lapá. 

Xárodnosf  slovanská  v  Cechách,  na  Moravě,  ve 
Slczkii  a  Slovensku  vítězně  odporuje  překážkám,  zhusta 
ji  kladeným.  >kádlenie,  osočovánic  nepřízniveíi,  jak  výšo 
pr.nrno,  najvícc  ju  k  životu  probudilo  a  dosud  probouzí. 
Nebof  Cechoslované  mají  tajné  heslo,  jehož  já  tuto 
zrazuja  : 

„ftekišk]    jsou  proto,    aby  překaženy  byly." 


—     92     — 

Chlubíce  se  jakou  takou  intelligenciou  a  křesfan- 
sko-germanskou  kulturou,  nerozsivajte  v  obšírných  spi- 
sech semeno  nenávisti  ku  slovanskému  národu. 

Láska  lásku  plodí,  pomsta  za  zlobou  chodí. 

Naše  snahy  se  nikda  od  zákonitej  cesty  neuchy- 
lovaly, a  dalibuh  ani  uchylovati  nebudou,  nechaf  si  ne- 
přiznivci  klevetějí  jak  chtějí.  Lži  Bůh  sám  podráží  nohy. 
Rokem  1848  otevřelo  se  nám  na  půdě  rovnoprávnosti 
prostrannější  pole  činiivosti  a  však  i  bojů.  A  dobře 
tak!  bo  bez  protivníka  ctnosf  vadne.  Bez  bojů  není 
vífazstvie!  Ne  z  mutného  oka,  z  ruky  pilnej  naděja 
květe. 

Dobrým  škodí,  kdo  zlým  hoví. 
Rozkvětem  slovanskej  národnosti  mezi  Čechoslova- 
ny,  Juhoslovany,  Poláky  a  Rusiny  mravní,  občanská  a 
rozumová  síla  rakouského  státu  se  množí.  Čechoslo- 
vané  jsou  tělem  a  dušou  pro  Rakousko  co  třetí  vel- 
moc na  Europě,  a  rakouské  císarstvo  bude  zákony  a 
ústavmi  pro  ně. 


Nynějšek  Rakouska,  a  jakej  politiky  mu  třeba. 

Kdo  chce  býti  ozdravěn,  a  posilněn,  nesmí  choro- 
bu tajiti,  ale  po  léku  se  ptáti.  Jak  jednotlivý  člověk 
choruje,  tak  chorujou  časem  národové  a  státové. 

Naše  milé  Rakousko  choruje  —  a  to  nebezpečně 
choruje,  osamotnělé  chřadnouc. 

Za  svými  hranicami  na  Europě  nemá  spojenců  a 
úvěru.  Cuzina,  zláště  Německo  a  Prusko  pod  zástěrou 
celnej  jednoty  ažiem  ho  užírají. 

V  domácnosti  svěj  má  dluhů  a  pořád  se  peněz 
nedostává.  Mnohopsárstviem  a  velmi  starostlivým  vlá- 
dnutiem  ztížená,   drahá  zpráva  zaráží  ho  v  blahobytu. 

Všeobecná  nedůvěra,  nespokojenost  všechny  vrstvy 


—      93      — 

občanstva  zajala.  Nikdo  pravá  radost  a  jen  mračivá 
zádumcivosf.  Clyry  narodnostě  pětinárodního  obyvatelstva 
vrou,  sočíce  na  principát  všady  upředněnej  menšiny. 
Cuzina  na  nás  pokřikuje,  že  s  Rakouskem  svým  ku 
pádu  se  blížíme,  mne  si  radostné  ruce,  na  něco  se 
těšíc. 

Yidomé  dějiny  tyto  nám  oznamujou,  že  postavenie 
našeho  Rakouska  milého  je  skutečně  povážlivé.  A  však 
ono  má  sílu  prostředků  a  dobré  národy.  Není  ještě 
tak  zlé,  aby  nemohlo  býti  lépe.  Náš  císař  pan  vše  u- 
činí,  co  k  moci,  slávě  a  blahobytu  našu  ríšu  vede. 
Jenom  na  všech  končinách  Jemu  svornomyslně  poma- 
lí ajme. 

Osud  a  budoucnost  naší  Austrie  dle  toho  vypadne, 
kam  se  státnictvie  kloniti  bude,  či  k  západu  či  k  juho- 
východu.  A  však  zachovánie  rakouskej  říše  co  velmo- 
ci na  Europě,  jest  prvá  i  hlavni  povinnost  našich  stať 
Ilíkú. 

Čí  sílou  chce  se  teď  Austria  zachovati  ?  Jak  hodlá 
svou  pohromu,  do  níž  ju  politika  Germanismu  od  r. 
1852   uvrhla,   opraviti? 

Budou  jí  Němci  z  německého  bundu  pomáhati, 
kteří  se  nikda  k  ničemu  sjednotit  nemohou?  Zněmče- 
ným  Vendům  (Prusům)  není  po  chuti,  aby  Rakousko 
mocně  stálo,  poně  jirn  jako  balvan  v  cestě  stojí.  Ně- 
mecky protestantismus  katolickému  Rakousku  není  pří— 
zniv,   to  je   známá    dějina. 

Pomůže  jí  pětina,  —  dajme  tomu  že  čtvrtina  — 
domácího,  po  říši  rozptýleného  Němectva?  Naši  vážní 
spoluobčané  Němci  hledějí  do  Germanie  po  světověj  říši, 
majíce  jiné  ideály,  jiné  těžisko  !  Nedivme  se  tomu,  bo  vyš- 
ší  školy   po  říši   na   ujmu   druhých  nc-německých    národu, 

rá  literatura  zláštč  zahraničná,  domácí  principát  je 
k  tomu  svádí,  aby  na  cos  jiného  myslíce  a  z  Rakou- 
ska někdy   ven  vykouká  valí.    V   knihách   školních  juž   od 


-     94     « 

mladosti  čítají,  „německé  vojsko  (deutsches  Heer  z  ra- 
kouských ne-německých  národů  sestavené)  u  Zenthy, 
u  Peterovardínu,  u  Aspru,  u  Briennu  a  j.  slavně  vítě- 
zilo." Vše  to  k  jakejsi  centrifugalnosti  (odstředivosti) 
je  svádí.  Zachová  naše  Rakousko  osmina  Maďarismu?  — 

Čtrnáctina  rakouského  Italianismu  (Vlachové)  za 
Alpami,  jinam  těhnoucá,  také  mu  pomáhati  nepoběhne, 
jak  nám  to  dějiny  na  južnej  Europě  makavě  okazujou. 

Jedině  tu  zbývá  21ti  miliionová  slovansko-rumun- 
ská  národnost  Jesti  to  jediný  pevný  základ  naší  rnilej 
Rakousie,  její  mohutná  centripetalná  síla,  zcela  přirozený 
principát.  Jen  rakouscí  Slované  s  Rumuny  Austriu,  co 
velmoc  na  Europě  proti  přechvatům  centrifugalných  (od- 
středivých) sil,   proti   revolucným  snahám  ubrániti  mohou. 

Avšak  principát  (nadvláda)  germanismu  sotva  je 
co  duchem  a  sílou  znamenitá  většinu  stále  centripetalnú 
(dostředivá)  zachová,  pak-li  jí  moudré  státnictvie  právem 
náležejících  prospěchů  a  zájmů  v  Rakousku  neposkytne. 
Rakouské  zasloužilé  Slovanstvo  má  milovaf  Austriu.  Ale 
jeho  láska  musí  dostati  jakéhosi  základu,  aby  na  všech 
končinách  cítilo,  proč  Rakousko  milovati  má.  Platonická 
(ideálna)  lásku  národové  neznají.  Jaké  mají  rakouští 
Slované  a  Rumune  postavenie?  Chtíce  se  něčemu  na 
školách  vyšších  naučiti,  nutno  jim  jinému  jazyku  se  u- 
čiti  a  svůj  zapomínati.  Chtíce  míti  pořádku,  bezpečnosti 
a  spravedlnosti,  třeba  jim  se  toho  jinonárodním  jazykem 
a  mnohopsárstviem  domáhati,  kde  jim  tlumačů  třeba. 
Chtíce  se  šlechtit  a  večer  dramatičnou  poesiou  z  tram- 
poty vyrážef,  po  velkých  městech  divadla  není  jim  přá- 
no. A  přece  jsou  znamenitá,  zasloužilá  většina  říše, 
co  do  síly  pruskému  státu  se  rovnajecí.  Všady  na  Eu- 
ropě a  jinde  vládnou  většinou. 

Co  rakouský,  upřímný  občan  čitím  se  svatě  povi- 
nován svobodomyslně  oznamif,  na  co  naše  milé  Rakou- 
sko hlavně  choruje,  aby  v  čas  léčeno  a  zachováno  bylo. 


—      9  B      — 

Pouhými  návrhy  nikomu  neubližuji!.  Moudré  státnictvie, 
chtíc  rakouská  velmoc  zachovali,  jisto  zvolí  co  je  pra- 
ktičnó,    účelné. 

Já  pravím,  vzdoruja  nepřízni  mnoliých  lidiček,  že 
Germanismus,  ač  kdysi  dobrým  úmyslem  po  veskerej  říši 
uvedený,  naše  rozsáhlé  a  bohaté  Rakousko  do  všelikej 
mdloby  i  choroby  proti  vůli  svěj  uvádí,  poné  mezi  ra- 
kouskými národy  mnoho  síly,  schopnosti  a  času  zbyte- 
čné maří  aneb  do  pozadia  odstraňuje.  Rakousko  všemi 
sílami  svých  národu  nepracuje,  jako  druzí  stálové  na 
Kuropě.  Mnohému  to  snad  do  rozumu  nepůjde,  poně 
v  řádkách  těch  tolik  řečeno,  coby  hodná  kniha  sotva 
pojala.      Přiklad   lo   vyjasní. 

Mysleme  si  ten  pád,  žeby  v  Německu  do  skol, 
do  úřadu  a  obchodu,  do  žurnálů  byla  zavedena  španěl- 
ština, a  žeby  ji  vzdělané  a  majetné  vrstvy  Němců,  salony, 
ústavy  všady  mocnč  podporovaly,  jaký  by  toho  asi  byl 
účinek?  Jak  by  působila  španělština  na  německý  ná- 
rod? Nczakrnel  by?  Neutrpěla  by  jeho  duševnosf? 
Mnohé  schopnostě  a  síly  by  mdlely  a  bez  užitku  pro 
obecné  dobro  zacházely.  Psychologia,  pnrdagogia,  sta- 
tistika,  statní  hospodářská  věda   na   to   dobře   odpovědí. 

Tráveno,  že  paleronárodní  stát  jednoho  vládního 
jazyka  trebuje,  kdož  to  popírá?  —  Ale  praktičnost 
radí.  aby  volen  byl  od  většiny.  Tu  by  se  dobře  ho- 
dila slovenština,  *)   majíc   na   Moravě,  na   Vltavě   znamc- 


l\  M  snad  podivéjí,  že  Čech  jsa  slovenštinu  navrhuji),  ;il>y 
zt  vládni  jazyk  v  Qakoofkn  byla  zvolena,  aspoň  mezi  řekou- 
ikými  .Slovany  a  Romany.  Slovenština  je  lúbezná,  dojemná, 
bttskavku  r  nemajíc,  libosvnČuá,  určitá,  Polákům,  Basinom  i 
Jiihoslnvannm  blízká  i  inadno  rozumilelna,  mluvena  na  itfedfntf 
ří:e  s  nimi  mezuje.  Slovenština  l>cz  mála  8  millionu  pbčana 
mlmí.  Žil,  ie  královské  Slovensko  akadémiu,  nebo  jednotu 
ndéiasei  a  učenvrh.  aneb  dédictvíe  ir,  Vojtéfchi  avéhe  apOr 
štola,  ancli  řádnú,    filiálkami  tpoddnkú    molečnpit 

\i-\\  promešká  vá.     Kam  \á<  dovede  milí  Slováci  spisovatel- 
Inoténosf  proti  Cechftm  madarony  chytře  podněcována? 


—     96     — 

nitú  literaturu.  Cechoslovenský  jazyk  byl  už  dávno  vlá- 
dním a  diplomatičným  mezi  Slovany  a  Němci.  Je  laho- 
dný, sonorný,  bohat  a  ke  všemu  schopen.  Znalci  mi 
přisvědčejí,  neznalci  nesuďte  o  tom,  čemu  nerozumíte. 
Mluvte  co  by  vás  ctilo.  Každý  jazyk  na  světě  v  krát- 
kej  době  za  vládní  upraven  býti  může,  Na  juridičných 
fakultách  kdysi  u  nás  bylo  učeno,  že  ke  všemu  stoletia 
třeba.     Nový  věk  cos  jiného  okazuje. 

Náš  císař  pán  otcovsky  sice  k  tomu  prohledá,  aby 
všichni  rakouští  národové  v  duševnosti  (oprávnělosti) 
svěj  zachováni  byli,  to  je  známá  dějina.  Rakouští  Slo- 
vané slavně  by  u  všem  prospěli,  kdyby  jen  sami  a  je- 
jich vzdělané  vrstvy  náležitě  o  to  dbaly,  na  to  roz- 
umně patříce,  jak  to  naší  rakouskej  říši  hrozí,  a  co  ju 
od  zkázy  zachovati  může.  Slavné  rozumstvo  mezi 
rakouskými  Slovany  lhostejnof  tobě,  kdy  se  pohroma 
na  nás  nepřipravené  přivalí,  mnoho-li  životův  lidských, 
mnoho-li  blahobytu  občanského  pohyne,  a  co  všechno 
zpustošeno  bude?  Chyť  se  za  rozum  a  protři  sobě 
zrak! 

Ctihodným  Němcům  nikdo  nepomáhal  než  oni  sami 
a  odrodilí  Slované.  Nám  rakouským  Slovanům  v  Au- 
slrii  nikdo  nepomůže,  než-li  náš  milostivý  císař  pán  a 
my  sami.  Kdo  žije,  nechať  se  kývá.  Pracujme  hlavou, 
rukama,  měšcem,  vzájemně  se  zbuzujouce  a  dobře  bude. 
Právo  slouží  bdícím  a  ne  spícím. 


Tuhá   politicná  vzájemnosf  mezi  Austriou   a   ra- 
kouskými Slovany. 

Dějinou  jest,  že  druhdy  slavný  císař  František 
„pater  patriae"  (otec  Austrie)  rakouskú  říšu  osamostat- 
něl a  z  područia  Německa  vymanil  (emancipoval).  Tak 
většina  Němců  na  rakouské  země  těhnoucá  odpadla. 


—      97      — 

Dějinou  jest,  že  císař  František  rakouským  samostat- 
ným statnietviem  veden,  všech  rakouských  národu  otcem 
1 » s I .  zlástě  ale  ku  Slovanům  osvědčil  se  laskavým,  jejich 
věrnost  a  důležitost  v  Austrii  slušně  si  váživ.  Za  jeho 
gprávedlivej  vlády  rakouští  Slované  a  jich  šlechta  mnohým 
věcem  znamenitým  položili  zaklad.  Jenom  žel,  že  na  mno- 
hých končinách  horlivost"  a  obětavost'  ochladla,  a  dále  po- 
kročeno nebylo. 

Dějinou  jest,  jak  už  dokázáno,  že  téměř  dvě  třetiny 
Rakouska  slovanským  duchem  zajaty  jsou.  Slované,  jsou- 
ce většinou  a  základným  živlem  jeho,  mají  v  něm  a  budou 
měti  převahu,  byt  by  jichto  národnost'  hříšnou  nedbalosliou 
intelligentnicfa  a  vyšších  stavů  na  čas  do  pozadia  odstrčena 
byla,  a  rísa  takto  vydajnej  síly  ztrácela. 

Touto  dějinou  zase  jiná  dějina  se  přihodila,  že  Slo- 
vané v  osudném  roce  1848,  1849  Rakousko  svou  věrno- 
sliou  a  politicným  taktem  zachovali,  a  k  úplncj  centralisa- 
cii  (scstieděnosli)  svou  dostředivou  (ccnlripctalnou)  sílou 
a  většinou  dovedli.  Znamenité  odstředivé  síly  (centrifu- 
o-alnc),  jak  vědomo,  na  Tise,  za  Alpami,  Frankfuriáku 
úsilno  k  tomu  pracovaly,  aby  ho  nad  hlavami  Slovanů  zbo- 

.  po  libosti  rozkusovaly  a  svým  ideálům  podjařmily. 
Juhoslovan  ban  Jelacié  politiku  rakouských  Slovanu  pro- 
slovil: 9Kada  bi  Austriu  rozvalili,  potrěbno  narna 
opci  ju  postaviti.* 

Dějinou  teda  jest,  že  rakouské  Slovanstvo  svůj  kon- 
servatismus    (trímavosfj    v   rakouskej    rísi    před    Europou 

Itilo,  B  IŽe,  klevely,  obouzenia  zlomyslných  slranaiíi, 
vinících  je  ze  separalismu,  partikularismu.  pan-Slavismu 
(podle  pan-Cirrmanismii  \ykrojcného  )  rádně  podvrátilo. 
Svou  věriio-.iiij  a  poctivostiu  cfavastaví  kriklouni  a  na  cti 
utrhači  uvázli  v  hai 

Lživ;í    i  i  - ;  n   ^In-lnínm   [Kinu   úklady  Mroja. 

D<     •  b  teda      s      I     Kované   na    lustria   mnohé 

11 


—      98     — 

věky  působili  a  dosud  mohutně  působějí  a  značně  působiti 
budou,  keď  (když)  rakouské  slátnictvie  přirozená  i  nabytá 
práva  ctíc,  na  slovanskú  národnost  vzájemně  (reciprociler) 
a  uznaleji  jako  na  zachovalstvo  říše  své  působiti  a  ju  vě- 
domostmi a  volnostiu  pružiti  sobě  moudře  uminí. 

Dějinami  u  nás  poučeni,  a  dějiny  na  Europě  pozo- 
rujouce  jak  se  to  kolem  vytváří,  nemůžeme  jinako  myslili, 
že  na  vzájemnosti  (reciprocitas)  výše  zmínénej,  osud  a 
budoucnost'  Austrie  na  austrianských  18ti  millio- 
nových  Slovanech  nyní  založeny  jsou.  Jinako  řeče- 
no: Austria  rakouskými  Slovany  na  půdě  velkomoravskej 
říše  po  Dunaji  ustavena  nimi  stojí  a  jež  toliko  moudrým 
liberalismem  a  úplnou  spravedlivostiou  sobě  zachová. 

Láska  ne  méně  jak  železo  státy  chrání;  ale  toho 
milovati,  který  nemiluje,  věru  nelze;  lásku  ale  tuží  vzá- 
jemnost'.    Kde  nic  tu  nic. 

Vážní  spoluobčané  Němci,  Maďaři,  Vlachové  budou 
více  méně  centrifugalní  (odstřediví)  po  jiných  těžískoch  se 
ohlížejíce ;  mírulibí  Slované  vezdy  centripetalní  (dostřediví) 
pročež  konservativní  t.  j.  o  zachováme  Austrie  dbalí,  do- 
kud je  státnictvie  —  nešetříc  zasloužilej  národnosti  a  při- 
rozenej  i  nabytej  oprávnělosli,  principátem  menšiny  je  ob- 
mezujouc  a  dráždíc  také  k  odstředivosti  nedonutí.  Austríu 
centrifugalné  menší  síly  nezachovají.  Zdá  se,  že  si  to 
pan-germanští  idealisté  na  západě,  pak  Frankfurfáci  domá- 
cí a  někteří  mauaroni  na  Tise  přejou  i  k  tomu  úsilno  pra- 
cujou?  by  se  to  raděj  dnes  než-li  zýtra  stalo. 

Proto  dějinami  těmi  naše  moudré  velmože,  státníky 
a  intelligentní  stavy,  jakožto  pravý  občan  rakouský  pozor- 
né činím,  chcou-li  rakouskú  velmoc  na  Europě  v  síle  a 
vážnosti  zachovat*  —  a  to  svatá  povinnost  každého  Austri- 
ana  —  a  chcou-li  na  střední  Europě  a  jinde  revolučný 
živel  spoutat',  aby  slovem,  skutkem,  řízeniem  před  světem 


99 


dokázali,  Že  dvě  slovanská  těziska  Ckadi  lehneme,  taženi 
jsme)  na  Ewropě  jsou :  v  Petrohradě  a  na  Vídni.  A  proo 
by  mel  mocny  živel  k  bti.loueímu  dějstvu  a  k  národníma 
horovániu  rakousko-slovanskej  národnosti,  pro  nějaký  pře- 
lud (fantom),  pro  nějaký  političný  sen  na  západě,  odmítán 
a  snad  k  východnímu,  slovanskému  těžisku  doháněn  býti  ? 
Proč  by  nemohla  Anslria  po  svých  rozsáhlých  a  bohatých 
končinách  svých  slovanskou  národnostiou  býti  zpražena  ? 
Proč  by  cosi  makového,  jistého  za  nejisté,  fantastičné  melo 
dáno,  proč  cosi  skutečného,  podstatného  pouhej  náhodě 
býti  vyhodeno?  Nebylo  by  divu,  kdyby  snad  dobrá  Rosia 
od  západu  sváděna,  chytro  přemlouvána,  neměla  se  pokou- 
šeti o  to,  aby  se  odmítaného  sousedního  zmocnila  i  po 
svých   úmyslech  to    zjinaČila. 

Dlouhá  jesli  pamět  duševně  mořeného  národa,  a 
zoufalstvie  jeho  nedělá  si  tak  mnoho  ze  záhuby  mohouc 
mstíti    ztratěnou    oprávnělost    a    svobodu  svou. 


Mocny  a  základní  živel  rakouského  císarsťva. 

Rakouské  mocnářstvo  počítá  za  dnů  našich  dle  vše- 
obecného popisu  r.  1857  vykonaného  34'437.964  obyva- 
telů, teda  pro  snadnější  pamatovánie  asi  34'/2  millionu 
hlav. 

Mezi  těmi  je  asi  18  millionu  Slovanů  *)  a  i6'/2 
ne-Slovanů.  Slovanská  jeho  národnost  sestává  z  násled- 
ná h  národu : 


'i    Viz  krátkv   prostonárodní  zemčpií  císarstva    rakousk.     Pro   ř-koly 
sepial  K.   V.   Zap.     Praha,   1  - 

ft 

Lrf< 


100 


Čechoslované  =  Čechové,  Mora- 


vané, Slezáci  a  Slováci  mají     —     —    73/4   miilionů  hlav. 

Poláci  (v  Haliči  a  něco  v  Slezku)    2!/a        —        — 

Rusíni  (Malorusové,  něm.  Ruthe- 
nen  v  Haliči,  v  části  Bukoviny  a  Uher)    3  —        — 

(na  Rosii  jest  jich  ještě  asi  lOmillionů) 

Slovincij  (Slovenci  ve  Štyrsku, 
Krainsku,  Korutansku^  v  Gorici,  v  čá- 
stech Benátská,  Istrie  a  Uher) —     —    l1/,       —        — 

Horváté  (u  nás  Charváte)  v  Char- 
vátsku,  v  části  Istrie  a  Uher    —     —    1  —        — 

Srbové,  (na  srbskej  vojvodině, 
v  Banátě,  na  vojenském  porneziu,  ve 
Slavonii  a  Dalmácií  a  v  části  Uher)       27a       —        — 

činí     —  18  miilionů  hlav. 

Dokud  Lombardia  náležela  k  rakouskej  říši^  jenž 
tehda  asi  37  miilionů  hlav  počítala,  činili  Slované  polovinu 
obyvatelstva.  Teď  víc  jak  2  %  miilionů  (vlastně  2'650.000) 
Vlachů  Lombardů  odpadlo^  proto  váha  na  slovanskú  stranu 
padla.  Každému  jde  na  rozum,  že  teď  rakouští  Slované 
netoliko  jadrnou  polovinou,  ale  zároveň  většinou  rakou- 
ského   císarstva    jsou.     To   je  statističná    makavá    dějina* 

Proti  dějinám  je  marno  se  zpírati,  tu  je  logika  ne- 
přemožitelná, jak  císař  Napoleon  III.  mluví.  Mimo  to  i 
na  druhou  dějinu  ukázati  dlužno,  že  naše  rakouské  císar- 
stvo  hluboko  duchem  slovanským  projato  jest.     Důkaz! 

a.  V  Rakousii  roku  1857  napočítáno  1Y10  miilionů 
Židů,  a  tito  se  najvíce  mezi  Slovany  uhostivše  miuvějí  ta- 
ké slovanským  jazykem. 

b.  Podobně  máme  v  Rakousku  ke  3  millionům  Ru- 
munů (Valachů).  V  rumunštině  slova,  pouhomyslnost  (ab- 
stracta),  zvedenosť,  vzdělanost',  řemeslnosť  znamenajecá 
jsou  slovanská.  Neb  jazyk  rumunský  sám  dobrou  třetinou 
ne-li  polovinou  ze  slovanštiny  obohatěn  jest.  Mezi  Rumuny 


—      i  O I       — 

M  duch  slovansky  ve  mnohých  věcech  posud  zachoval. 
(Vizte  poznám  u  Manku  Národnost'  Rakouska.) 

c.  Jak  maďarština  krásohlasou  slovanštinou  zúrodně- 
na, obohaténa  jest,  dokázal  učený  Slovák  f  Štěpán  Leška, 
narozen  na  Vrchovcích  v  Uhrách  1757,  vydav  slovař  slov 
maďarských,  jež  Maďaři  od  Slovanu  vypůjčili.  Lid  madar- 
ský  proto  velmi  snadno  se  libozvuěnej  a  zpěvnej  slovan- 
štině učívá. 

Pobrosrdecné  Slováky  jak  na  královském  Slovensku 
tak  i  jinde  po  Uhrách,  vrozená  jim  pilnost',  pracovitost', 
poctivosf  a  pohostinnosf  nad  jiné  uherské  národy  vyzna- 
menává ;  čisté  pak  mravy  a  líbezná  krásohlasá  řeč  jejich 
skůr  (spise)  jiné  národy  k  nim,  než-li  je  k  jiným  přiehy- 
luje.  Slovenská  řeč  má  osoblivú  líbeznosf,  dojemnosf  a 
pritnžlivosf.  Němci  mezi  Slováky  meškajecí  a  Maďaři  by- 
dlící v  sousedstvo  slovenských  osad  a  měst;  rádi  a  snadně 
se  jí  učívají.  Toho  máme  sílu  důkazů.  Spišská  stolica 
(kraj)  byla  před  časy  docela  německá,  ted  je  bez  mála 
celá  slovenská.  Na  Valašské,  v  Podhradiu,  Krompachu 
zpívají  v  Kostelích  německy  a  kážou  slovensky,  což  se  i 
v  jiných  stolicách  děje.  Totéž  se  stalo  mezi  Madary,  jich— 
to  sídla  Slováků  se  dotýkají,  děje  se  to  dnes  také,  a  po- 
děje se  i  budoucně.  (Viz  Caplovič  o  zmadarovániu  země 
uherskej). 

Z  toho  jasně  vysvítá  dejina,  že  slovanská  národnnsf 
v  rakouském  císarstvu  rozsáhlú  půdu  majíc  hluboko  v  ži- 
votě vkořeněna  a  základní  a  mocný  živel  jeho.  A  to  mou- 
dře uvážiti  nutno  státníkům  U  kormidla  státní  lodě  jsoucím, 
/.'■  18  millionů  jarých  Slovanů  v  Rakousku,  jichto  duch 
slovanský  i  druhé  spoluobčany  nemálo  projat.  Zdaž  to 
není  větší  síla  než  celý  pruský  stát  iG'/2  millionů  hlav 
majrcí.  který  též  k velmocím  na  Europé  vřaděn  jest?  Je- 
ednou  pravím:  znamenitá  to  dějina  i  důležitá,  by  od 
lěcb,  jenžto  blaho,   mor  ;i  plavu   Rakouska  upřímné  žádají, 


—      102      — 

moudře  na  mysli  přemítána  byla,  i  příhodná  doba  k  opra- 
vám blahodajným  pro  říš  tak  nádějnú  zbůhdarma  neminula. 

Odklady  jsou  odpady. 


Jak  se  to  dělo,  že  národnostě  v  Rakousku  silně 
procitly? 

Abych  tuto  důležitost  naší  říše  rakouskej,  náležitě 
pokud  lze,  vysvětlil,  vyslovuju  se  o  tom  jako  upřímný 
občan,  který  srdečně  žádá,  aby  naša  velevlasť  rakouská 
v  blahobytu  a  důstojnosti  „co  velmoc  na  Europě,"  slavně 
a  mocně  stála. 

Rozsáhlá  říša  majíc  v  sobě  pateronárodní  obyvatel- 
stvo, třebuje  od  většiny  vzatého  jazyka  vládního,  aby  vůla, 
síla,  moc  vlády  rychleji  a  zdárněji  po  všech  končinách 
její  proudily.  Tomu  radí  rozum,  vhodnosf  (praktičnost;)  a 
praxis  na  Europě  obyčajná.  Všichni  mocní  a  slavní  stá- 
tové  vládnou  většinou.  V  rakouskej  říši  bývala  druhdy 
vládním  jazykem  latina. 

Blahomyslný  lidomil  slavný  císař  Josef,  nevhodnost; 
mrtvěj  latiny  poznav,  zavedl  jak  známo  němčinu  v  Rakou- 
sku do  škol  a  úřadů. 

Slované,  Maďaři,  Rumuni  v  jeho  říši  dědičnej  dří- 
malL  zláště  západní  Slované  po  drancovániu  30ti  létej 
války,  po  rakousko-dědičnej  7mi  létej  válce,  až  na 
smrf  zemdleni  byvše,  svoje  zájmy,  svoju  národnosf, 
svoje  přirozená,  nezrušitelná  práva  brániti  opomenuli.  Je- 
jich mužná  šlechta  i  měšťanstvo  byly  bělohorskou  bitvou 
1620  nepravou  politikou  a  nesnášelivostiou  téměř  do  všech 
uhlů  světa  rozprášena,  české,  moravské  kraje,  krutými  do- 
brodruhy, ryceřemi  pochlebků  a  štěstia  ze  všech  končin 
Europy  naplněny,  jímžto,  tuk  národa  vysávajecím,  práva 
národnosti  slovanskej  také  na  srdci  neležely. 


—      103      - 

Tak  se  přirozené  slulo,  že  němčina  císařským  roz- 
kazem v  rakouských  zemích  snadno  vládním  a  učebným 
jazykem  učiněna  byla.  Jen  v  uherských  konstitučných 
zemích,  kde  zachovalá,  o  práva  národa  pečlivá  šlechta 
bděla,  ostala  za  vládní  reč  latina,  až  jí  čilejší  Maďaři  po- 
zději svými  sněmy  hlučnými  odzvonili,  svého  národního 
jazyka  co  hybadla  blahobytu  horlivé  se  ujavše. 

Dosti  praktičná  myšlénka  to  byla  na  tehdejší  čas 
mrtvý  jazyk  zašlého  Hímanstva  opustif  a  živou  řeč  pilné- 
ho, německého  národa  na  její  místo  voliť.  Netajím  ale,  že 
by  československý  vládou  a  snčmý  proslulý  jazyk  vyšším 
státním  účelům  lépe  byl  posloužil.  V  poradě  kabinetní 
bylo  o  tom  rokováno.  Slavný  císař  Josef  pravil :  Většina 
národnosti  Žívej  stanoví  vládní  jazyk.  Ospalost'  a  hříšná 
nedbalost  rakouských  Slovanu  opomenula  rozhodnu  dobu, 
tím  říši  i  potomkům  náramné  ublíženo. 

Všichni  národové  v  Rakousku  jako  kouzelným  pru- 
tem ze  dřímoty  se  k  životu  probouzeli,  němčinou  na  svou 
národní  reč  a  její  práva,  na  svoju  duševnost  *)  vlastní  u- 
pamatováni  byvše, 

Francouská  velká  revoluca  na  konci  lSého  slolelia 
drkla  do  všech  národu  na  Europe.  Geniální  Napoleon  se 
ji  zmocniv  vodil  ji  po  Europě.  Tím  francouský  národ 
z  občanské j  války  vysvobodil.  Za  to  ale  francouskVm 
duchem  a  sílou  národy  na  Europe  ze  sna  budil,  sám  se 
za  snem  Světověj  Hfie  zena  k  uvedoméniu  o  sobe  s\\m 
to  výbojem  je  přiváděl.  Tak  se  národnoste  na  Europě  há- 


•)    Zdá  se,  £e   blahot  £  Josef  později    o   lej  záležitosti  ji- 

nako laýilel.  V  ttrně  vše  prohlížeje,  ředitela  stavovskej  temni 
akademie  (nyní  v  Olomouci  jgoacf)  *c  tázal,  jakým  jn/\kuin  se 
mladí  šlc<  lilirové  mojí  ( ma  )  7  Odpnvědino,  že  frnucouskčmii, 
vlaskému,  aní.rlick»;mn.  A  proč  tu  Ú9Van$kimu?  —  byli  drul  á 
otázka  mocnářova  —  mdinf  j<t  tiet  S/uranu  mi-li  Firtncousu, 
Vla<  |       uítuK     ji,,;i    poddanými.       (Tak    vypravuje    Hanke 

yon   Jhii!.en>:cinj. 


—      104     — 

rajecou  národnostiu  francouskou  opět  k  životu  mocně  pro- 
budily. 

V  Rakousku  pětinárodním  ještě  žívěji  než-li  kde 
jinde  národnostě  k  životu  procitly.  Jaké  jsou  toho  příči- 
ny? No,  na  Čechoslovany,  Poláky,  Rusiny  tlačila  vládní 
němčina  vyšší  školy  a  ústavy  jim  zabravši;  na  Juhoslovany 
tlačila  také  němčina,  vlaština,  ale  později  maďarština,  která 
ondy  pod  feudální  konstituciou  dobré  Slovany  pádnou  lí- 
skovkou jakejsi  víře  na  magyar-orszag  *)  (maďarská  říšu) 
a  posteriori  učila. 


*)  Někteří  Maďaři  skutečně  na  magyar-orszag  (maďarskú  říšu)  my- 
slejí  a  za  tím  snem  se  pachtějí.  To  je  dějina,  i  také  to  není 
žádná  tajina.  Maďaroni  (přcpialí  Maďaři)  sami  to  v  německém 
časopisectvu  (AUgemeine  Zeitung,  deutsche  Vierteljahrschrift  a  j.) 
naznačili,  že  panovánie  maďarštiny  a  politiky  madarskej  až  da- 
leko za  hranice  královstva  uherského  za  účel  si  postavili.  Ně- 
meckej  intelligencí  oznámili  doslovně:  Die  Magyaren  haben  zwei 
Richtungen,  eine  sprachliche  nach  unten  und  eine  politisch-ari- 
stokratische,  welche  iiber  die  Granzen  des  jetzigen  ungarischen 
Gebiels  hinausreicht. 

Ve  výtečném  německém  časopise  r.  1840  deutsche  Viertel- 
jahrschrift pod  článkem:  Die  slavischen  Vólker  und  ihr  Ver- 
hállniss  zu  Deutschland,  zuřivý,  záštiem  proti  slovanskému  ná- 
rodu překypujoucý  spisovatel  z  táboru  maďaromanie  tvrdí,  že 
nutno  zmaďařenie  všech  Slovanů  v  Uhrách  provésti,  a-no  uchvá- 
těn  jsa  přepychem  maďarským  dokládá,  že  zároveň  i  Srby  a 
Rumuny  zmaďařiti  dlužno,  až  prý,  o  Čem  spisovatel  nepochybu- 
je, žezlu  maďarskému  podkloněni  budou.  Na  to  volá  silným 
hlasem  národ  německý  do  zbraně  proti  Slovanům,  poně  prý 
Rusko  svolává  všecky  národy  slovanské  k  literární  a  národní 
samostatnosti,  aby  je  k  ohromnej  říši  svěj  přivtěliti  mohlo.  Pro- 
to prý  nutno,  aby  se  Německo  s  Maďary  spojilo,  chce-li  slo- 
vanský živel  utlačiti. 

A  roku  1848  se  Maďaři  s  Němci  skutečně  sbratřičkovali, 
z  toho  křik  a  čin :  magyar  orszag,  einiges  Deutschland !  kein 
Oesterreich  mehr!  Nešťastný  Lalour,  Lamberk  a  j.  ukrutně 
tryzněíii  vzali  za  své,  že  pro  zacbovánie  říše  rakouskej  mužně 
dějstvovali.  Ctihodná  památka,  sláva  jim.  Jak  známo  dějinou 
jest,  že  Maďaři  spojivše  se  s  Frankfurfáky  pangermany,  chtěli 
rakouské  Slovanstvo  roztrhaf,  aby  na  zrúceninách  rakouského 
císarstva  prápor  slávy  maďarskej  a  pangermanskej  postavili. 
Zdaž    tu  Slované  makavě  nedokázali,    že    co  konservativná  vět- 


105 


Hněv  maďarsky  nemálo  se  rozpálil  některými  básně" 
mi  Levočských  stiulenlu  v  „Ji/řcnce."  z  čehož  bVvaly 
vrehní  dozorce  evang.  skol  zuřivý  madaron  Clen  sloven- 
•kej  Šlechty  vzal  si  příčinu,  list  ku  pp.  prof.  Levočským 
vydali,  v  něm  jazyk  slovanský  jazykem  otrokův  nazývaje, 
praví:  -že  kdo  se  zmaďařeniu  Slovákův  protivuje,  matku 
vlastni  vraždí:  aoaě  prý  řísa  uherská  jen  tehda  velkou  a 
Mastnou  státi  se  muže,  ked  veškeré  obyvatelstvo  její  bude 
pomadareno:  proto  přísné  na  to  tlačí,  aby  na  důkladném 
lidu  slovanského  zmaďařeniu  pracováno  bylo. 
Silnějšího  něhou,  straň  se  ho  na  mílu. 

Pošetilý  takový  krok  madarománie  rozdráždil  každé- 
ho poněkud  procitlého  Slovana,  roznítiv  u  něho  cit  náro- 
dnosti slovanskcj  a  opravnélosti  její,  zbudil  spravedlivý 
hněv  proti  svevolnej  hrdosti  a  zpupnosti  maďaronft.  Ne- 
jeden obhájný  článek  v  cechoslovenských  a  německých 
časopisech,  jakož  i  všeliké  spisky  proti  přechvatum  maďa- 
ronl  vydané  o  tom  svédčejí.'  Avšak  maďarský  ctihodný 
národ  ovsem  za  to  nemůže,  že  ho  třeštěnci  zlopovéstnili, 
ale  Slovany  to  k  národnosti  a  právům  její  zbuzovalo. 

Péjinou  jest,    že  v  rakouskej  říši,    co  na  malej  Eu- 

proclllé  národnoslě  ku  svým  přirozeným  právům  se 
hláse  jí.  Od  téch  dob,  co  jakási  strana  za  svými  chout- 
kami se  ženouc,  na  vzdor  zarucenej  rovnoprávnosti  — 
přímo  a  nepřímo  na  záhubu  říše  —  řeč  menšiny  do  všech 
um  in  po  um  mezi  ne-německými  národy  zavedla,  samo- 
vládni  ju  jmenujouc,  tím  více  národnoslě  tyto  ne-némecké 
dělně  se  zpražily. 

Touto  dějílOU  přirozeně  se  stalo,  že  ne-němečtí 
národové    za  soustavné    germanisovánic    od  věku    na  Labi, 


Mna  nic  j-ou  úhlavní  rir|u,ítel<-  těch.  jenž  podrývají  císarsho? 
Zároveň  ■JBVDO,  kdo  iiphriím*  .miivsI<  1  I  vládou  rakouskou  I  kdo 
na  oko  lichotivě  pochlcoujn,  podrýval  kořeny  života  v  ři:i  ra- 
kotj-k»  j 

12 


—     106      - 

Odře  a  j.    oblíbené    a    prováděné   to  pokládajíce,    nemálo 
vřou,  zněmčovániu  na  všech  končinách  odpírajíce* 


Slavná   šlechta,  jsouc   zasloužilý,    osvícený  stav 
občanstva,  zasluhuje  naší  úcty  a  šetrnosti. 

Pán  dobrý  za  otca  stojí. 

Dějinou  jest,  že  venku  na  západě  se  podivné  hlasy 
proti  slavnej  šlechtě  ozývají.  Tyto  našemu  panstvu  ne- 
příznivé na-uky  proudějí  vládní,  a  školní  němčinou  a  její 
literaturou  do  rakouských  národů.  Ze  to  autoritu  vážného 
stavu  a  sílu  říše  pro  rozhodnu  dobu  podrývá,  netřeba 
rozumným  dokazovati. 

A  však  co  nám  do  toho  jak  kultura  přechválená  na 
západě  myslí  a  co  robí.  Jenom  keď  rakouští  Slované  a 
jich  rozumstvo  (intelligencia)  zasloužilému  a  vážnému  sta- 
vu slušnou  učtu  prokazujou.  Jest-li  milou  svornostiou 
stavů  říš  svoju  a  blahobyt  svůj  nezvelebíme,  čeho  roz- 
brojem, nešetrnostiou  docílíme? 

Slavná  šlechta  jsouc  vzdělaný  stav  ve  státě  a  náro- 
dě bývá  prostředníkem  mezi  trónem  a  národem.  Má  snad- 
nějšího přístupu  k  panovníkům,  kde  její  slovo  moudré,  o- 
hledem  obecného  dobra,  slyšáno  bývá.  Bylo  by  moudře 
jednáno,  kdybychom  tak  mocného  přímluvčího  sobě  nevá- 
žili, aneb  proti  němu  vystupovali? 

Jak  velebné  duchovenstvo,  vážné  úřadnictvo,  tak  i 
slavná  šlechta  (panstvo)  autority  třebujou,  aby  blahodajně 
na  lud  působiti  mohli.  Slovo  „šlechta"  připomíná  staro- 
slovanský název  vlecha  „lechové"  (pán,  páni),  slůvko 
„š-lech-etný"  zniklo  ze  šlechty.  Jazyk  západních  Slo- 
vanů nosí  v  sobě  krásný  pomník,  kde  šlechta  duchem, 
ctnostmi  proslavená  národ  svůj  volnomyslně  zastávala,  do- 
kud ju  pohromy  a  cuzina  nezemdlely. 

Pán  příkladný  národu  živé  právo. 


—      107      — 

Dčjinou  jest,  že  panstvo  nik.  Slovanu,  kdykoli  vlasf 
a  řísa  rakouská  v  nebezpečí  byla,  měšca  svého  nelitujouc 
krev  svqju  pro  nu  s  národem  na  bojištěeh  cedilo.  Kde 
bylo  třeba  obětí,  aby  naša  Austria  zachována  byla,  zlato, 
slřebro,  šperky  na  obětím  vclevlasli  donášela,  by  zlo  a 
zkáza  odvaleny  byly. 

Dějinoa  jest.  že  slovanská  šlechta  v  Rakousku  sta- 
rodávnu pohostinnost  slovanskú  štědře  vykonává,  mohouc 
domácího  nebo  cuzého  slovútníka  vyznamenat. 

Déjinou  jest,  že  panstvo  co  vzdělaný  stav  na  všem 
podílu  berouc,  vědám,  učenosti,  umám,  osvětě  vůbec  sil  svých 
a  obětí  podává.  V  Čechách  za  našeho  věku  slavný  rod 
hrabat  ze  Šternberků  velkými  obětmi  národníe  museum 
založil,  k  němu  se  přibocili  slavní  hrabata  Kolovratové, 
knížata  z  Lobkovic,  knížata  Kolloredové,  Kinský,  hrabata 
Thunové.  Dejmové,  Kaunicové,  Nosticovc,  Martinicové  a 
množstvo  druhých  slavných  pánů.  Kníže  arcibiskup  Chlum- 
ěanský  nadal  dvě  realky,  jednu  pro  Němce  v  Liberci, 
druhou  pro  (echy  v  Rakovníku,  kleni  ale  němcomilové  a 
odrodilci  Čechům  nedopřáli,  pouze  gramatiěku  ccskú  v  ní 
trpíce. 

Jak  slavní  hrabata  páni  Chotkové,  pan  hr.  Harrach 
svoju  vlasf  budovami  ozdobili  a  obecnému  dobru  napomá- 
hali, vůbec  známo. 

Na  Polsce  ve  Lvově  hrabě  Skarbek  celé  svoje  jmě- 
nie  víc  jak  million  zl.  obnášející,  obětoval  národu  polské- 
mu. Vystavěl  národní  polské  divadlo  a  zřídil  ústav  pro 
500  dítek  chudých  rodiěu.  kde  v  řemeslech  a  Hřebných 
vědomostech  cvičeny  jsou,  aby  z  nich  řádní  občané  a  ře- 
mrsliiíci  odchováni  byli.  Občtč  slavných  knížat  Ossolin- 
sky.-li,  Lubomírskýeh,  ('artorysk\Yh   a  jiných  slavných  pánů 

národnosti    a    vzdělaností  polskej  poskytnuty,  jsou  slavné 
známé.     Pan    hrabě    L.  Pininský   zlostní  priatcl    mládeže  a 


—      108     — 

šlechetný  ludomil  vyzýval  všecky   spisovately  polské,   aby 

mu  na  jeho  útraty  poslali  rukopis,  v  němž  má  býti: 

1).     Krátký   dějopis  národa   polského  až   po  naše    časy, 

prostě  psaný; 
2).     Zeměpis  o  celej  zemi  vůbec  a  o  Polsku  zláště,  s  dvě- 
ma mapama; 
3).     Krátké  výpravo vánie  o  svatých   a   rytířských  činech 
bohatýrů  polských.    Za  rukopis,    který  se  mu  bude 
líbit,  obětuje  spisovateli  200  zl.  stř.   žádaje,    by  jej 
spisovatel  hned    dal  vytisknout  a  za  exemplář  nežá- 
dal víc  než  2  zl.  stř.     Pan   hrabě   zavazuje  se,  bě^ 
hem  5  let  koupiti  ročně  100  výlisků  díla  toho,  které 
pak  zdarma  rozdá  mezi  žáky  vystupujoucí  ze  škol. 
O  tom    svědčí  polský   znamenitý   žurnál    „Čas"    v 
Krakově, 

Slavní,  urození  páni  na  Polsce  spisujou  polské  kni- 
hy, jako  páni  hrabata  Rzewuski,  Krasinski,  Raczinski,  a 
jiní  osvícení  urozenci,  aby  národu  svému  vědomostmi  pro- 
spěli. 

U  Jugoslavenů  slavný  f  hrabě  Draškovič,  horlivý 
národovec  100.000  zl.  stř.  matici  Jugoslavenskej  pro  řeč 
a  literaturu  obětoval. 

V  Srbskej  vojvodině  slavný  hrabě  f  Tekóly  velké 
summy  peněz  k  tomu  účelu  věnoval,  aby  jeho  hrdinští 
Srbové  u  vědomostech  prospívali. 

Slavný  hrabě  f  Stefan  Szechenyi  (čti  Sečeny)  velká 
díla  blahobytu  v  Uhrách  vykonal.  On  je  původce  velké- 
ho řetězového  mostu  mezi  Peštem  a  Budínem.  On  se  po- 
staral, aby  lepší  plavnosf  na  Islaských  zpádoch  (Islasfálle), 
pak  u  Jachtalie  na  dolením  Dunaji,  kde  každú  chvílu  zá- 
huba loděm  hrozila,  zrobena  byla.  Klissura*^  neboSé- 
čenyho  silnica  (hradská)  z  Multan   do  Ršavy  jeho  úsiliem 

*)    čítaj    o  tom    výbornú  knihu:    „Lípa,    národní   zábavník,"    kterú 
vydal  Jos.  K.  Viktorin.     Budín  1860,  str.  187. 


—       109      - 

a  pomOCOU  vlády  r.  1S37  povstala,  slavné  to  a  trvanlivé 
technické  dílo.  Jeho  ťisilicm  docíleno,  že  kroutivú  Ti- 
su*) a  její  řečiště  teelmicně  pravidelněji,  čím  sta  tisíce 
jiter  polí,  luk  získáno,  močálu  ubude  a  Potisie  stane  se 
zdrav  Sem. 

Vybornc  maďarskými  spisy,  obratným  pérem  a  šle— 
chetiiým  srdcem  na  svůj  národ  působil.  Jeho  příčiněnicm 
znikla  maďarská  akademia,  maďarské  divadlo,  jeho  příklad- 
nou obétavostiou  povstalo  slavné  museum  v  Uhrách.  Slo- 
vák mu  podal  myšlénku.  Mnoho  plánu  na  museum  děláno. 

Dělný  hr.  Sečeny  vystoupiv  řka:  „Pánové,  uctivé 
úměr  vám  svůj  podávám,  roční  svůj  důchod  60.000  zl.  stř. 
k  němu  přikládaje."  Plán  jeho  tleskem  přijat,  a  druzí 
pánové  hned  se  podpisovali:  hr.  K.  uvoluje  se  dáti  40.000 
zl.  hr.  D.  35.000,  bar.  P.  2000  dukátů  atd.  Příklad  veliký 
řečník. 

Jeho  tragičný  konec  zbudil  všeobecný  žal  v  národe 
uherském.  Slovem,  pérem,  měšcem,  dějstvem  dobroěinil 
národu  a  vlasti.  On  výborně  dokázal,  že  zbožie  světské 
náležitě  užívané,  stává  se  i  nástrojem  ctnosti  a  slávy. 
U  veřejném  míněniu  vším  právem  slově  hrabě  Sečeny 
Maďar  Velký.  Rakouští  Slované  slušně  etice  ctnost  a  děl- 
nosf  spoluobčanů  svých  též  volají:  „Sláva  Madaru  Velké- 
mu hr.  Stefanu  Sécenymu." 

Pějinou  jest,  že  slavné  panstvo  západních  Slovanů 
totiž  v  Cechách,  na  Moravě,  ve  Slezku  opravám  slavného 
velekněza  humanismu  císara  Josefa  příznivé  se  osvědčilo, 
aětě  ho  to  oběti  stálo,  a  tím  docíleno,  že  Austria  jarého 
života  nabyvM  přrvratu  se  uhnula.  Na  druhých  končinách 
mu  odporovali. 


*J  Prnmysl  královského  Slovenska  I  polřoby  dolních  !Ther  ládujf, 
aby  karpatská  řeka  Valí  íW.njr).  po  níž  za  milliony  desk  (pr- 
ken), latí,  staviva,  paliva  a  j.  dnlú  sváženo,  též  pravidelném 
byla.     Heká   Morrm    též    tolio   zi.»1uIimjc. 


-      iiO      ~ 

Dějinou  jest,  že  slavná  šlechta   v  Čechách  technický 
ústav,  aby  průmysl,    řemesla  zkvítaly,   konservatorium  pro 
hudbu,  zpěv  ;   hospodářská    společnost  zřídila.     Tímto  pří- 
kladem   pěkným    vpřed    kráčejíc    blahobytu    v  říši    dobrý 
základ  položila  i  slavnú    vládu  samu  by  podobné  důležité 
ústavy  na  Vídni  zavedla,  znamenitě  probouzela. 
Poznám.   1.  Proč  se  za  našeho    vřivého  věku,    osvícená 
šlechta,    až   na  některé  chválné  výjimky,    od  slovan- 
ského obyvatelstva  a  jeho  literatury  odlučuje,  věc  ne- 
pochopitelná.   Slovanské  obyvatelstvo  dosud  nejpotře- 
bnějších  a   nejužitečnějších   mužů   pro  polnie   hospo- 
darstvie,    pro  úřady   a   bojiště,    pro  školu    a   církev, 
pro  umy  a  vědu  poskytuje.    Čeho  tím  slavná,  čecho- 
slovenská  šlechta   docíliti  a  komu  posloužiti  zamýšlí? 
Proč  sama  sebe  uvádí  v  nevážnosť,  v  málomocenstvie, 
že  řeč  slovanskú  velkej  to  většiny  zapudila  ze  svých 
salonů,  řeč  to  znamenitú,  vjakej  předkové  její  slavní 
pěkná  díla  byli  ostavili.     Jak  praktičněji   sobě  počíná 
v  ohledu  tom  dělná  šlechta  ctihodného  4l/q  milliono- 
vého  maďarského,  polského  a  jugoslavenskoga  národa, 
jenž  národní  jazyk  salony,  divadly,    akademiou,  ško- 
lami,  štědře  nadanými  ústavy,    spisy     obětavě  zvele- 
buje*    Za  to  ju  národ  ctí  maje   k  ní  důvěru,    docela 
s   ňou   souhlasuje;    proto  její   žádostě   slušné    bývají 
slyšány. 

Upřímně  pravím,  že  netečnosf  slovanskej  šlechty  na 
mnohých  končinách  stav  naší  Austrie  nesnázemi  ob- 
klopuje. Dobrá,  blahomyslná  šlechta  slovanská  jedině 
cuzým  vychovániem  do  rozpaku  toho  přivedena  jest, 
kde  jí  západní  kultura  velmi  nadaný,  slovanský  národ 
zošklivěla.  A  však  to  jest  opravitelné,  a  svrchovaný 
čas,  aby  opraveno  bylo. 
Poznani.  2.  Někdo  mi  pravil,  že  slavná  šlechta  pro  tuto 
netečnosf  k  národnosti  svěj  vchce  býti  pokládána 
za  cisarsko-rakouskú."  Z  toho  nesleduje,  aby  co 
do  prospěchu  slovanského  národa  všady  lhostejnou 
byla.  Nebo  prospěch  a  blaho  národa  co  celku  i  na 
jeho  stavy  a  vrstvy  se  rozlívá.  Pak-li  národ  v  ne- 
vědomosti a  opuštěnosti  chudne  a  proletárstvo  se  zmo- 
há,   kdo  najvíce  u  toho  trpí?    —    Myslím,  že  vážné 


—    íli    — 

panstvo !  —  Slované  v  Austrii  jsou  také  císařsko- 
rakouští  a  mimo  to  ještě  kouservalivna  většina  KŠe. 
Vládní  němčina  jo  dočasná  pouhá  formalnosf  a  proto 
měnitelná,  nikoli  podstata  říše;  kdo  jinako  myslí,  sáli 
se.  Vládni  jazyk  praktiČným  státnictviem  z  vyšších 
ohlodu  může  býti  změněn.  A  vsak  vládní  němčina 
žádny  stav  k  netecnosti,  k  nevděku,  k  nespravedli- 
vosti nedonucuje. 

Po%natn.  3.  Osvícená  šlechta  vzdalujouc  se  národa  svého, 

zluizujo  v  něm  demokratismus.  Národ  myslí  a  veřej- 
né mluví:  ..Kdo  se  od  nás  odlučuje,  nechce  byli 
.v  námi,  je  teda  proti  nám.  poné  sílu  jiného 
národu  nu  zkázu  naéu  mnoii."  Co  panstvo  mou- 
dré zameziti  myslí,  lhostejné  se  u  všeho  okazujoue, 
pravé  opak  se  děje.  Pouze  na  svůj  prospěch  za  kru- 
hem národa  svého  se  obmezujouc,  o  slušný  liberali- 
smus na  moudrých  zákonech  a  ludomilném  křesťan- 
stviu  založený  nedbajíc,  ztrácí  soucit  a  příchylnost 
ludu  svého  docela.  Silné  pochybuju,  že  by  to  k  do- 
brému vedlo  konci.  Velevážné  panstvo,  nechať  na 
svoju  budoucnost",  i  na  onu  Austrie  moudré  pomyslí. 
Něco  za  néco. 

Palřme  do  dějin  západního  Slovanstva,  abychom  zá- 
sluhy OSVÍeenej  šlechty  oceniti  znali.  Povaha  i  známka 
středního  veku  jevila  se  v  tom,  že  autorita  a  privilegia 

\\)  premocné  panovaly.  Nový  vek  se  tím  vyznacu- 
počal,  vodítek  se  sprostiv,  svobodné  sám  skoumati, 
kladmosf  (positivismus)  soudné  rozbírati  a  rozum  z  nad- 
oživánía  svíravej  autority  vyváděti.  Ryceřská  cesko-mo- 
ravská  šlechta  sama  se  jako  lev  o  to  prvá  na  střední 
Barone  hrdinsky  v  zápas  postila,  by  rozum  z  pout  auto- 
rity vymanila.  Cesko-moravský  národ  na  vysokém  slupni 
kresfanskej  osvěty  \  Eoropé  stoje,  hrdinskou  šlechtou  ve* 
ii  n.  tímto  prvým  ohromným  zápasem  nemálo  zemdlel,  vy- 
dav  hhi^ii  svého  ca  Člověčenstvo  a  práva  jeho.  Zápas  byl 
tím  nesmírné  Btften,  že  okolní  národové  ještě  tak  nepo- 
by   voloosf  ludského   rozumu   pro  konavj   Živol 


—     112     — 

byli  oceniti  znali.  Proto  s  takovou  nepřiznej  a  tak  s  po- 
šetilým odporem  na  Europě  zápas  ten  se  potkal.  Volno- 
myslná,  osvícená  šlechta  česko-moravská  tímto  zápasem 
zemdlela  velmi.  Kdo  dějiny  Čechův  a  Moravanův  jako 
rozumný  poctivec  čítá,  přesvědčí  se  o  ráznosti  slavnej  a 
zasloužilej  šlechty.  Tu  opět  dokázáno,  že  osvícená  šle- 
chta svých  znamenitých  zásluh  má,  což  jí  učtu  a  vážnosf 
našu  vynucuje. 

Šlechta  z  dělnosti  a  ze  šlechetných  činů  vyskvělá, 
na  rodokmen  slavných  předků  svých  se  opěrajecá  je  věru 
ctihodnější  než-li  mnohá  zpanštělá  aristokratia  peněžná, 
která  se  pouze  na  svůj  mamon  spoléhá,  pro  nic  jiného 
smyslu  nemajíc.  Rození  šlechticové  jsou  velkomyslní,  své 
dané  slovo  kavalírské  vysoce  vážejí,  čest  svoju  snadno 
nezadávají,  plní  charakteru  a  štědrej  dobrotivosti,  upřímně 
právo  ctějí  a  zastávají.  Všeho  toho  bývá  vzdálen  obyčaj- 
ný  boháč.  Jsou  sice  chvalitebné  výjimky  mezi  boháčemi 
v  peněžitej  aristokratii,  ale  řídké. 

Rozmyslný  uzná,  že  aristokralismus  duševny  je  ne- 
zruší telný,  neboť  vláda  jařejšího,  najlepšího  jest  už  ve 
přírodě  založena.  Mocný,  živý  ovládne  mdlejšího.  Duch 
nad  hmotou  \ládne  a  povládne.  Rozumný  chytrák  ovládá 
hloupého,  vědomostmi  a  zkušenostmi  zbystřený  povede 
sprosťáka  za  svým  prospěchem.  Ctnostnému  a  dělnému 
bohatýru  netečníci  a  bázlivci  se  sklánějí.  Clnosť  dělná, 
činlivá  byla  a  bude  vezdy  nezvratný  aristokratismus  (vláda 
najlepšího). 

Šlechetný,  duchaplný,  vzdělaný,  dělný  a  majetný 
pán  v  každém  ohledu  naší  úcty  zasluhuje,  a  hoden,  aby 
mu  nedělný  bázlivec  nebo  sprosták  místo  ustoupil.  Pak-li 
že  rodem,  dobrým  vychovániem,  majetkem,  národními  a 
rycerskými  pravidly  a  vznešeným  duchem  vedený  šlechtic 
v  popředie  se  dere,  vším  právem  to  jemu  sluší,  aby  se 
dělným   osvědčil.     Kdo   se    z  větší  hřivny  raduje,    nechať 


—      113     — 

mnohem  více  podniká,   na  sebe  odpovědnost  bera.     Ne- 
překážejme  dělnému.      Komu   cest  tomu  úcta. 
Ctnosf  nelibá  na  peci. 

Pějinou  jest,  že  slavná  šlechta  obecné  dobro  ma- 
teriální (hmotné)  pečlivě  rozmnožuje,  polnie  a  lesnic 
hospodárslvie  spolky  hospodářskými  zvelebuje,  zemské 
spořitelny  založivši  za  ně  ručí,  assekurace  proti  škodli- 
vým živlům  zavedla,  na  stavbě  železnic,  na  hornických 
(banských),  bankovních  podnikáních  atd.  se  zúčastňuje  ; 
svým  působeniem  dává  všemu  úvěru,  zniku  a  lepšího 
směru.  A  to  vše  je  chvalitebné  a  ctihodné,  i  slušnou 
vážnost  k  si.  šlechtě  vynucuje,  poň  se  dělným  oběta- 
>ým  stavem  osvědčuje.  A  kdo  chudé  najvíce  podpo- 
ruje ? 

Poi/iam.  Materialnie  blaho  je  sice  hezká  věc,  ale  nikoli 
celý  blahobyt  nezakládá.  Slavná  šlechta  co  intelli- 
gcnlní  stav  musí  se  také  postaviti  v  čelo  vyšších  záj- 
mu, jenž  na  duševně  a  mravní  snahy  působějí.  Šle- 
chtické pravidlo  spravedlivosti  a  pravotnosli  také  žádá, 
by  dobrý,  zasloužilý  a  věrný  její  národ  v  duševnosti 
t.  j.  v  posváínej  národnosti  a  oprávnělosti  přirozenej 
dobře  prospíval,  a  pouhým  robolníkem  jiného  národa 
nebyl,  a  sílu  jeho  na  záhubu  svou  nemnožil.  Takové 
spravedliví;  a  kavalírské  jednánie,  práva  ukřivděného 
zastávajíc  by  jí  vážnost*  pojistilo  a  srdce  národa  silně 
naklonilo. 

Má-li  národ  svoje  vady,  jsou  prcce  opravitelny.  Žá- 
dný národ  na  světě  není  až  do  krve  a  do  kosti 
zkažen,  aby  vhodnými  školami,  dobrými  knihami, 
církvej,  dobrými  zákony,  pořádky,  rozumným  libera- 
lismem, pěknými  příklady  nemohl  napraven  a  ošlech- 
ttn  bul',  ked  by  se  vzděláni  stavové  o  to  spravedli- 
i  postarali  Ze  pak  slovanský  národ  znamenitými 
dary  ducha  i  srdca  vyniká,  netřeba  rozumným  znal- 
cům  ;i  poctivcům  dokazovati. 

Když  urozený    pan  nectí    národ    svůj,    za  původ   Bvtij 
stydě,    proti  přikázáaiu:    „cti  otea  a  matku  svou* 

hřeší,    přirozená   pr.íva    národní   nebraní,    reč  národa 

13 


—     114      - 

svého  nezná,    zdaž  bude   služebník  jeho  smýšleti  lé- 
pe? — 

Kde  pán  chrom,  tam  i  sluha  kulhá. 

Šlechetně  smýšleti,  na  obecné  dobro  duševné  půso- 
biti žádá  sice  rozum  od  vzdělaného  člověka,  ale  hru- 
bé soběctvie  a  obmezený  obzor  přecasto  vadívá  tomu. 
Zde  jedině  příklad  urozeného  pána  i  důrazná  žádost 
řádně  působiti  bude.  Takové  jednánie  jak  panstvu, 
tak  obecnému  dobru  i  národnímu  blahobytu  výborně 
poslouží.  A  nedá-li  vážné  panstvo  rakouských  Slo- 
vanů příklad  šlechetný,  čehož  očekávati  lze  od  zá- 
možného, bohatého  zpanštělca?  Vážnému  panstvu 
třeba  všech  morálních  prostředků  se  v  čas  chápati, 
aby  se  na  výši  a  u  vážnosti  zachovalo,  a  západnímu 
demokratismu  přirozenú  hráz  ve  slovanskej  národno- 
sti poskytnutu  položilo.  Blaho  Austrie  a  její  budou- 
cnost' silně  toho  žádá. 


Dělná  uherská   šlechta  snaží   se  velmi  šlechetné 
obecné  a  národnie  blaho  zvelebovati. 

(Vyňato  z  vídenského  Wandereru  1.  r.  c.  283.  Zdá  se,  že  tuto  obranu, 
některý  vážný  ňd  slavnej  uherskej  šlechty  napsal,  aby  pohoršlivó  klepy 
a  obouzivé  lže  zlostníku  pořádně  srazil.) 

„Uherská  (maďarská,  slovenská)  šlechta  všemožně 
hledí  k  tomu,  aby  uměniem  a  vědomostmi  vysoko  se 
v  národě  postavila.66    1.) 

1).  Takové  snáženie  výborně  Šlechtu  ozdobuje.  U  nás 
v  tom  velká  chyba  se  děje,  že  mladí  urození  páni  se 
pouze  k  vojanštině  obracejí.  Tím  se  stává,  že  správa 
některých  věcí  v  naší  Austrii,  vědomostě  věcnaté  žá- 
dajíc, cuzým  rukoum  svěřena  bývá.  Jak  cuzáci  k  Au- 
strii upřímní  a  patrioticní  jsou,  bohužel  zkoušíme.  A 
dobře  se  nám  děje,  proč  se  práce  a  namahánia  vzda- 
lujem,  na  cuzáky  se  spoléhajíce. 

Kdo  sobě  zlý,  komu  dobrý? 

„Mocna  svého  národnieho  jazyka  2)  zvelebuje  ho 
v  salonech,    sama    knihy    spisujouc    vzdělává    literaturou 


—       i  i  5      — 

národ  svůj,  aby  ho  ušlechtila.  Bedlivé  o  to  pečuje, 
aby  na  všech  školách  mládež  maďarským  národniem  ja- 
zykem učena  byla,  v  cuzokrajných  jazykoch  nepapou- 
škovala,  ve   třebnýeh   vědomostech   skutečně   prospěla." 

Stavové  v  Cechách  za  císaře  Leopolda  horlivé  se  ují- 
mali cecho-slovanského  jazyka,  ale  skoro  umdleli.  Ce- 
ehoslnvané  mají  vůbec  chybu  tu,  že  co  jim  na  raz 
nejde,  hned  oáevaehc  upouštějí,  netěsnosti  se  oddavše. 
Tuto  chybu  mladí  občané  odložte,  sice  zahubí  nás. 
V  ohledu  tom  jsou  nám  vážní  Němci  pěkným  příkla- 
dem, jenžto  železnou  důslednostiou  a  vytrvalostiou  slav- 
ně se  vyznaěujou.  Jest-li  se  jim  něco  hned  po  prvé, 
po  druhé,  po  třetí  nezdaří,  vsak  se  neustavne  namá- 
hají, až  se  jim  to  po  desáté,  po  dvacáté  podaří.  Ale 
na-a  ohebnost  posedli  hrubým  soběctviem  neznajíc  so 
do  národnieho  šlechetného  soběctvia,  do  Širšího  kruhu 
vpraviti,  aby  sama  rozsahu  (intensi vnosti)  nabyla,  jde 
spát  aneb  u  holbičky  plzeňského  na  svět  bez  činu,  o- 
í  hubaří,  aneb  slidí,  donáší  a  obouzí,  sílu  druhého 
národe  množe.  Tak  mnohý  nejsa  schopen  činu  sám, 
svého  druha  přidušuje,  hněte.  Takový  národek  bez 
idey  a  Sinu  bývá  jen  náhodami  a  zevnějšími  dějinami 
zmítán,  nevěda  samočinným  býti.  Tichá  slova  platný 
čtfl,   voli  sobe  národa  syn. 

„Ducha  času  na  Europě  bystromyslně  znajíc,  ne- 
staví  se   privilegiami   zašlých    věků   proti   němu." 

„Ona  žádá  práva  uherskej  země;  tato  práva  s  o- 
stalními  občany  ráda  i  volnomyslně  zdili,  kteří  se  v  zemi 
majetkem  nebo  vzdělanostiou  vykázati  mohou,  neptajíc 
se   po   šlechtickém   diplomu   nebo    původu." 

„Šlechta  uherská  se  nevzdaluje  svého  národa,  aby 
stát  ve  státě  dělajíc  sebe  a  veškeré  občanstvo  zemdlí- 
vala  a  s   obecným    blahem   to  vázlo." 

-Hiovajíc  ducha  anglickej  šlechty  není  pro  kasty 
a  vrstvy  v  národě  svém,  aby  o  samotě  stojecým  svou 
vinou  vyloučeným  stavem  byla,  nobrž  ku  každému  sta- 
vu  ze  sebe  znamenitých   údu  dává." 


„      116      — 

„Ve  pravidlech  a  snahách  svých  všelikému  vylu- 
čovániu  se  vyhýbajíc,  jakož  o  tom  jednánie  na  býva- 
lých sněmech  pěkně  svědčí,  přánia  a  žádostě  ostatnieho 
obyvatelstva,  i  co  pokročilé  časy  žádají  v  samej  šle- 
chtě ohlasu  a  výmluvných  zastalců  nalézaly. * 

„Hlásíc  se  o  práva  svěj  vlasti  nečiní  to  proto, 
jakoby  chtěla  vyloučivá  práva  stavovská  starými  výsada- 
mi obnoviti,  jakoby  se  chtěla  za  poručníka  ostatniemu 
národu  postaviti,  nobrž  sloučena  s  národem,  spojena 
s  občany,  buď  jměnie,  buď  majetek,  nebo  vzdělánu  roz- 
umnost majecými  snaží  se  dobýti  podílu  ve  správě,  aby 
tato  duchu  národa,  jeho  vzdělániu,  třebám  a  okolno-< 
stem   —   nikoliv  ale  planým  theoriám  přiměřena  byla." 

„Přeje  si  aby  obnovena  byla  základnia  pravidla 
volnějšího  pohybovánia:  obecnú  totiž  volnosf  a  samo- 
správu, 3)  nikoliv  snad,  aby  ju  pouze  sama  užívala,  a 
sama  vykonávala,  nobrž  ve  spolku  se  všemi,  kteří  k  to-' 
mu  dle  náhledů  nynějšího  věků  za  příkladem  jiných 
států  na  Europě,  kde  samospráva  panuje,  schopni  a 
povoláni  jsou." 

3),  Proud  časův  a  dějiny  národův  nikdo  nezadrží  na  svě- 
tě. Ale  dějiny  pravidelniť,  rozumnými  opravami  pře- 
vratům nadcházet,  je  vznešený  a  pravý  účel  konserva- 
tivneho  státu.  Takový  stupen  volnosti  a  samosprávy 
národům  dopřávati,  proň  už  dospěli,  je  najlepší  pro- 
středek proto  v  konservativném  státě. 

Sama  slavná  vláda  nato  myslí  ptajíc  se,  zda  by  na 
čase  bylo,  aby  občanstvu  samému  nechány  byly  práce 
a  řízenie  politické,  které  do  oboru  nynějších  okresných 
ťiřadů  patřily.  Nepříznivý  stav  financí  k  tomu  nutí. 
„Prager  Morgenpost"  dobře  dí,  každý  groš,  který  by 
nad  nynější  daně  uložen  byl,  novu  ránu  blahobytu  a 
státu  by  dal.  Nutno  teda  na  všech  stranách,  jak  u 
vojska  tak  u  civilní  správy  spořiti.  Rozumným  jedná- 
niem  a  spořeniem  dokážeme,  že  není  vše  ztraceno,  jak 
cuzozemské  noviny  klevetějí  zrazujouce  od  kupovánia 
rakousk.    papírů.     S   národy-li  dobře  smýšleno  a  oprá- 


—      J17     — 

vnMo>ti  jim  skutečné  dopřáno  bude,  vše  dobře  dopad- 
ne. Ale  za  dobrou  vúlou  sledujte  skutky,  aby  nedů- 
věra mizela.  V  samosprávo  olunýšlenej  velký  kus  bla- 
hobytu Spořívá,  neb  obrané  lépe  a  rychleji  správu  tu 
a  řízenu-  vykonávati  budou  sebe  a  život  znajíce  než 
na  školách  německých  učení  a  při  aktech  vychovaní 
pánové,  z  nichto  někteří  zapomínají,  že  jsou  tu  pro 
občany,  nikoliv  ale  občané  pro  ně,  z  čehož  pak  nemi- 
lé třenice,  rozmíškv.  skádlivky,  a  jiné  nesnáze,  nedů- 
věry. mstivOff  pocházejí.  Mezi  národem  mnoho  mužů 
dokonalých  a  znalých ,  jenž  důvěru  občanstva  mají. 
Slavná  vláda  dobrých  následků  nadíti  se  může. 

-Šlechta  uherská  nevidí  lacimi  správu  v  tom,  aby 
mohla  ze  sáčku  selského  povolovati  daně,  sama  ale  žá- 
dných neplatíc  přece  panovala;  ona  sama  uzavřela  r. 
184S  na  sněme  zrušenie  svého  osvobozenia  od  berní, 
uznávajíc,  že  jí  dlužno  k  obecným  třebám  dle  svého 
majetku  přispívati,  aniž  povinnosti  tejto  zbaviti  se  chce, 
aby  proti  spravedlivosti  nezavinila. * 

-šlechta  v  Uhrách  přeje  si,  aby  nákladnému,  bii- 
rokratičnému,  nekonečnému  mnohopsárstviu  4)  konec  u- 
činěn  byl,  jelikož  to  státu  i  obecnému  dobru  tak  ne- 
prospívá, jakož  snad  zamýšleno   bylo." 

4).  Když  slavná  ministeria  ku  pravidlu  se  doznají,  aby 
úřadovánie  prostinké,  snadné  a  více  sumární  zavedeno 
bylo.  všady  hezké  Bummy  uspořeny  budou.  Aby  práce 
na  úřadovnách   snadnější  a  proStejŠl   se   -tály,    je   důle- 

i  otázka  velmi,  jenž  rozluštěme  očekává.  V  lidech 
není  chyba,  ale  v  soustavě  samej.     Velký    díl    velová- 

h"  ůřadnictva  je  nesmírně  prácou  zavalen.  Zdravic 
jeho    dlouhým   sedóniem    a    psaniem   trpí,     stát    dostává 

ro  pensisty  aneb  znamenité  síly,  mladé  úřadníky 
mS  ztrácí.  Mnohé  jich  rodiny  JSOU  politovánia  hod- 
ný. Vlfe  -o  dlouhavo  v  aktách  vleěe,  a  koneěné  po- 
řízenie   na   vzdor   píli    vá/.nýeh     úřadníkú     dlouho    neďo- 

ehází.  Formy  se  plahocejí,  a  podstata  vfceí  a  blaho- 
myslný  dneh  vlády  mizí. 

m,   státními    úřady,   kde   Sinlrvosf  ob- 
Canstva   obmezená.   ni  I   tak   jak  moudře   myšleno 


—     118     — 

bylo.  Cím  méně  stát  do  svého  občanstva  nakukuje, 
tím  Jépe;  moc  jeho  buď  k  tomu  obrácena,  aby  práva, 
zákony  a  spravedlnost  průchodu  mely,  aby  z  venkova 
Škoděno  nebylo ;  cím  méně  v  nitru  působenie  jeho  po- 
zorovati lze,  tím  lépe.  Nemalá  zkáza  to  pro  zem,  kdy 
vse  jen  z  úřadovny  řídeno,  kdy  občanům  jako  nevě- 
domým, nedospělým  dětem  vse  předpisáno.  Tím  Čin- 
livost  millionů  zlomena,  následek  toho  nejapnost  du- 
ševna, obecná  chudoba.  Odpovědnost  pak  za  každú 
maličkost  padá  na  stát,  na  vládu.  Občanstvo  na  ni- 
čem podílu  nemajíc  ztrácí  náklonnost  a  lásku  k  říši ; 
lhostejnof  každému  jaká  forma  vládní  a  státní,  kdo 
rozkazuje,  jaké  převraty  se  dějí  atd.  Budiž  státním 
pravidlem :  Vše  což  občanstvo  vykonati  může,  ať  vyko- 
ná, a  potom  tepruva  buď  vše  to  předmětem  státního 
působenia,  sec  síly  jeho  nejsou  a  co  by  k  blahu  říše 
nevykonalo.  Občanstvo  budiž  samosprávou  k  Činlivo- 
sti  buděno,  aby  stát  v  něm  nasel  vezdy  mužných,  o- 
bětavých  obhájců,  aby  bylo  státu  ze  přesvědČenia,  z  lá- 
sky, nikoliv  z  bázně  oddáno.  Slavná  vláda  nechtěj 
přes  příliš  pečlivě  vládnouti  a  věru  dobře  bude.  Spo- 
řivost vezmi  svůj  počátek  dříve  u  věci  samé  a  ne  u  li- 
dí. Zmensenie  práce  úřadní,  je  nevyhnutelné  a  zna- 
menitý kus  blahobytu  neb  obecného  dobra.  Keďokres- 
nému  úřadu  v  každej  maličkosti  nebude  nutno  ptáti  se 
náměstnictva  —  a  náměstnictvu  deržavy  opět  u  mini- 
steria se  poptávati  aneb  o  všem  zprávu  dávati  —  a 
Vídeň  na  všechny  tintery  po  končinách  Austrie  tak 
dozírati  a  vysilovati  se  nebude,  slovem,  kdy  třebné 
soustředěnie  říše  na  morálnosti  národův  ustaveno  bu- 
de, pak  strojina  (organismus)  říše  rychleji,  prostěji  a 
lépe  popracuje,  a  Čilejší  život  a  větší  blahobyt  znikne. 
Zmensenie  a  usnadněme  práce  na  lířadovnách  jen  ten- 
kráte nastane,  kdy  od  pravidla  odstoupeno  bude:  qui- 
libet  est  malus  donec  probetur  bonus.  Austrianské 
vzdělané  úřadnictvo  je  věru  ctihodné  a  dělné  ale  sou- 
stavným mnohopsárstviem  zaneseno.  Obtížná  kontrollná 
soustava  mnoho  Času,  síly,  peněz  zbytečně  tráví  a  prá- 
ce nahrnuje.  Více  by  to  blahobytu  prospělo,  kdyby 
státní  pravidlo  stálo:  „Každého  za  po  čtiv  ca  od  přiro- 
zenosti pokládám,  —  ale  přísně  toho  a  nemilosrdně 
potrestám,    kdo  se  bezpráviem  a  ukřivděniem   zhanobí." 


—       110      — 

,  Uherská  Šlechta  srdečně  si  Bádá,  by  volnost  ve 
slově  a  písmo  5)  a  obecní  samospráva  —  pomocou 
Úradníkd  od  obcí  volených  —  opět  zavedena  byla;  aby 
správa  země  prostě  jsi  a  snadnější  6}  se  stala;  aby  cin- 
livosf  vládna  na  příslušné  okresy  vstoupila,  národu  šíršic- 
ho  působenia  dopráno  bylo,  a  konečně  —  což  v  ny- 
nějších okolnostech  pro  říš  velmi  důležité  —  aby  výdaj 
správný  znamenitě  zmenšen,  a  úvěr  7)  zveličen  byl. 
Posléze  laké  o  to  pracuje,  aby  pořádek  rozpisovati  da- 
ně, zkoušeti  zemské  prijmy  a  výdaje,  národu  a  jeho 
zástupcům   ponecháno   bylo." 

5).   ()   volností  v  písmě"    vládní  list    „Sedmihradský  Posel'* 
dobře   praví: 

.Zkušenostmi  stoletými  dokázáno,  že  státy  despoticně 
ovládány  neměli  dobrodejnej  literatury,  baže  ve  státech 
od  despotísmn  vzdálených,  v  nich  ale  censura  preven- 
tivná (t  j.   kde  rukopis  předložen  býval,   než-li  ho  ty- 

_rať  do  práce  vzal)  byla,  duševny  život  krněl.  Dále 
i  to  pravda,  že  i  tam,  kde  censura  zrušena  jest,  žur- 
nalistika a  literatura  nemůže  se  zvelebiti  a  rozpuceti, 
když  systém  represivnfi  (když  kniha  tištěná  přísnému 
dozoru  podrobena  třímán.  Tím  dokázáno,  že  stupni- 
vej  samostatnosti  třeba,  by  písma  prospěšně  působily. 
Cíl  písma  knéh  je  pravda,  ku  pravdě  docházíme  jen 
bojem  náhledů,  jim  slušno,  aby  prosloveny  byly,  pokud 
blahu  neSkodejí."  Pan  minister  policie  přislíbil,  £< 
vynasnaží,  aby  tiStSnie  knMi  nesnázi  zbaveno  a  na 
právním  základě  ostaveno  bylo.  SI.  vláda  juí  na  to 
myslí. 

t.  .  V  ohledu    tam  kdosi    w  „Poslu    z  Prahy"    na  r.   1859 
výborně  radí:    *Dle  našeho   edánia  a 
jak  m  mužové  velmi  akuseni  Bhodujou,  bylo  by 

k  vrci  třr<>  třeba,  by  po  veSkerej  vlasti  byly  utvořeny 
skreey  obsahujouci  10.000—15.000  obyvatelstva,  aaj- 
lépe  db*  k-.latur  nebo  Btarýeb  dominií,  kde  se  ode  dáv- 
na střed  jakýsi  vzdělal.  Takový  okres  dal-by  10 —  20 
obcí,  v  nfimi  dosti  vidělanýeb  a  schopných  mužů,  z 
niclito  by  výbor  vedoncý  politické  věci,  svob  "lnou  v<  1- 
byl.     Vliv  vládni  zde  odstup,  slavná  vláda 


-      120      - 

tím. krásně  osvědčí  důvěru  k  obyvatelstvu,  a  to  zase 
na  vzájem  úplnú  důvěru  ku  svěj  vládě  okáže.  Důvěra 
vzájemná,  toto  hlavní  pravidlo  morálního  státnietvia, 
probudí  nový  život  v  Austríi,  zpruží  její  ohromné  síly, 
ťívěr  se  hned  zveličí  a  ažio  klesne.  Neb  morální  síla 
i  duch  říše  vstoupí  vpřed,  hmotné,  nejisté,  dražší  síly 
ustoupějí  vzad.  V  tom  se  kryje  celá  tajina  i  kouzelná 
moc  naší  Austrie.  Na  dráze  důvěry  zvolí  obyvatelstvo 
vzdělané  výborné  může  a  najvýbornějsí  pak  z  nich 
bude  přednostou  celého  okresu. 

Větší  města  mohou  sama  takový  okres  tvořiti  a  o- 
becní  výborové  s  panem  měšťanským  (purkmistrem) 
ostali  by  zcela  nebo  z  části  —  jak  by  volba  dopadla 
—  údmi  politicného  výboru.  Tento  výbor  v  cele  s  pa- 
nem vrchním  (okresným  přednostou)  obstarával  by  vše- 
chny záležitostě  berní,  knihovní,  policajní,  řídil  by  i 
dědičné  a  pozůstalé  věci  atd.  I  trestní  moc  jeho  po- 
liti cné  přestupky  (přeČiny)  by  trestala. 

Výborní,  národnieho  jazyka  ústně  a  písemně  mocní 
úřadníci  dostanou  zde  jeviště  svěj  učenosti  a  prakti- 
čnosti. Města  by  se  dočkaly  svých  magistrátů  v  novej 
formě,  menší  města  se  svými  okresy  svých  vrchních  a 
justiciarů  v  novém  způsobu.  Úřadníky  tyto  by  sobě 
okresy  a  města  opatrně  volily  a  platily,  stát  by  je  vyš- 
šími úřady  potvrdil  a  kontroloval. 

Zároveň  s  těmito  okresy  a  s  jich  výbory  bylo  by 
smírci  soudnictvie  spojeno.  Obyvatelstvo  by  sobě  zvo- 
lilo pana  smírca  (smířiti)  okresního.  Smírčímu  soudu 
každá  pře  (pravotina,  proces)  byla  by  dříve  předlože- 
na přátelskému  porovnániu,  než  by  soudům  státním 
byla  podána. 

Okres  platil  by  si  svoju  osoblivú  policiu,  která  by 
vrchnímu  podřízena  byla.  Dva  neb  tři  mužové  (bý- 
valí vojáci),  jsouce  v  sídle  okresu,  úplné  by  postačili, 
a  mohlo  by  jim  i  lesnie  a  polnie  dozorstvie  svěřeno 
býti.  V  sídle  okresu  byla  by  sirotci  kasa  i  jiné  ústa- 
vy, jako :  spořitelny,  záložní  kasy,  stromkovna,  řemesl- 
nická Škola,  okresní  kněhárna,  divadlo,  hospodářská 
jednota,  čtenářský  spolek,  spolek  proti  trýzněniu  zvířat, 
dětí,  výstava  plodin,  ovociny,  jednota  výborné  Čeledí- 
ny a  pilné  dělníky  odměňujícá  atd.  Co  by  takovým 
zařízeniem  stát  uspořil,    každý  rozumný   nahlíží.     Ob- 


-       i  2  i       — 

ěanstvu  ovšem  nastane  větší   práca  i  péča,    ale   všemu 

rádo  podrobí,  vidouc,  že  o  věcí  občanské  lepe  sta- 
ráno bude,  než  jak  to  nynějšek  mnohopsárský  okazu- 
je- Já  to  uctivě  a  důrazně  opaknjn,  důvěra  slavnej 
vlády  k  národům,  a  nioralnic  státnietvie  Austriu  nasu 
milou  kouzelně  zpraží  a  její  velmoc  Europe  osvědči'. 
Slavná  vláda  chtíc  sobe  důvěru  svých  národů  morálně 
vynutil  a  pojisrir,  moudře  učiní,  když  dole  naskrze 
všechno  národniem,  všeobecně  rozumitelným  jazykem 
říditi  a  svoje  vážné  úradníky  veřejnostiou  (morálním 
a  laciným  to  prostředkem)  kontrolovati  bude.  V  kru- 
hoch  vyšších  nechať  už  je  vládním  jazykem  latina, 
.čina  nebo  slovanština.  Úloha  Austrie  není  poho- 
éBné  ale  moudré  a  praktiČné  vládnutie.  Z  toho  vy- 
svítá, kdo  chce  horem  velkého  a  slavného  úřadníka 
lati,  třeba  mu  dobře  znáti  slovanštinu,  maďarštinu, 
rumunštinu.     A    kdo    více  umí,    hoden  vyššího    úřadu. 

Proskaknjon  hlasy,  že  slavný  minister  pan  hrabe 
I -  iluchowski  stáru  výbornú  praktičnost  v  ministeriu 
nitra  obnovit  hodlá.  Úřadovny  ministerstva  svého  dle 
koruních  zemí  zařídí,  aby  Cechy  s  Moravou,    Slezkem, 

.-ka.  Uhry,  Iliria  (Charvátsko,  Slavensko  atd.),  Voj- 
vodina  atd.  svou  kancelář  mely.  Austria  má  patero 
národů.  Jiné  třeby  jsou  na  Polsce,  jiné  v  Cechoslav- 
sku,  jiné  v  Uhrách,  zvyklostem  s  národy  zrostlým 
třeba  moudře  hověti.  Rozdělenie  ministerstva  niterné- 
ho dle  zemí  nebo  národů,  jo  výborná  myšlénka,  třeby 
a  píáuia  každej  země  se  objeví  a  každá  kancelář  bu- 
de věrná   podobizna  národa. 

7  .  Finance  a  na*  spořádati  j<^  velikánskou  a  neodložitel- 
nou  úlohou,  nechceme-lí  aby  na  ná>  cu/.ina  ažiom  dlou- 
ho  hlodala.  Náí  císař  pan  také  všemožně  o  to  peču- 
je, V  rozumném  hospodárotvě  výdaj  podle  příjmů  za- 
říděn  bývá,  o  přebytek  moudře  Btaráno,  aby  nehodám 
vyhověno  byl". 
Příjem    řfie  zmnožiti    j<'  důležité    ale   nesnadné   dílo 

finanční.    J\aždá    nová    dan    znepokojuje   mysle.     Takový 

způsob  vlády,    jenž    by  daní  netřeboval,    byl  by  jisto 
najoblil  tfina   rozumných    a    pravotných 

občanů  —  daněmi  přispěje,  dokud  -ilv  stavějí  —  když 
nabudou  jistoty,    /■•  I  -  blahu  a  moci  Austrie  prospěje, 

14 


122 


Když  obetě  sami  stanovujou,  jiclito  nevyhnutelné  třeba 
a  makavej  jistoty  mají,  že  každá  oběť  k  tomu  obrate- 
na,  k  Čemu  určena  byla.  Tím  všeliký  důvod  k  ne- 
důvěře a  pomluvě  zmizí. 

„Ked  vysoko  postavení  magnáti  (velmoži)  v  Uhrách 
u  veřejných  příležitostí  nebo  v  radě  mocnářové,  jakožto 
tlumočníci  těchto  žádostí  ne  jednej  strany,  ne  pouze 
šlechty,  nobrž  veškerej  země  vystupujou,  tož  dokazujou, 
že  jsou  svého  postavenia,  jakéhož  jim  rod,  důstojnosf  a 
obecné  míněnie  vykazuje,  dobře  vědomi,  jakové  posta  - 
venie  v  tom  záleží,  aby  jednately  mezi  panovníkem  a 
národem  byli.44 

Poznám.  Tuto  vážnú  obranu  pokládati  lze  za  program 
uhershej  slavnej  šlechty.  Její  duch  šlechetný  a  děl- 
nosf  příkladná  v  národě  a  v  obcích  jeho  nalézá  ohla- 
su. Proto  se  vážnost'  a  úcta  k  šlechtě  v  Uhrách 
pěkně  jevů  Uhři  z  trpného  stavu  do  činlivosti  vy- 
stupujou. Za  příčinami  sledujou  účinky,  těch  nikdo 
nezadrží.  Avšak  my  rakouští  Slované  a  Rumune 
moudře  pozorujouce  dějiny  bděme,  ospalost,  netečnosf 
nás  zahubí.  Zrobme  kolem  svého  císara  pána  kruh 
pevný,  aby  nás  zlí  živlové  nepovalili. 
Zachovati  sebe  vlastnie  soběctvie  velí,  sebe  vražditi 
může  jen  šílenec  nebo  chabník  (sketa).  Coby  naše 
císarstvo  čili  unionu  národů  takovými  nesnázemi  a 
obětmi  ustavenu  rozkotávalo,  nutno  v  čas  překaziti, 
kdyby  to  i  k  zápasu  o  život  vedlo. 
Každého  patriotu  austrianského  nemálo  to  zaráží,  keď 
pozoruje,  že  mocný  díl  Uher  —  blaho  svěj  domovi- 
ny jinou  dráhou  hledá  za  přeludem  se  žena,  a  ve- 
škerej rakouskej  unione  nesnáze  upravuje. 
Myslím,  že  též  blaho  Uher  žádá,  aby  pevno  s  velkou 
Austriou  spojeny  ostaly.  Historia  národův  učí,  že 
moc  kolikráte  výše  stojí,  než-li  právo.  Bo  velkej 
říši  náležeti,  jak  teraz  na  Europě  stojíme,  poskytuje 
moc,  a  tato  zas  chrání  právo. 

Ctihodný  národ  maďarský,  jsa  ostrovem  mezi  slovan- 
ským, rumunským,  německým  národem  má  svoju  bu- 
doucnost toliko  v  unione  austrianskej. 


—      123 

Jaké  naděje  se  ta  dobrému  a  rycerskému  národu 
maďarskému    do   budoucna   otvírají,  —  kdyby    se  za 

přeludem  trestěncú  (madarskú  říš)  pachtě  od  Austrie 
odtrhnul?  V  Uhrách  samých  obklopen  Němcemi,  SIo- 
vanv.  Rumuny,  kteří  také  svojo  národnost  a  opravně- 

losl  dobré  eilějí.  jazyk  otcův  svých  milujou  —  a  jež 
tyransky  lerrorismus  tro>těncíi  a  madaronú  z  letliar- 
pe  probudil.  —  co  pořídí ?  Byl  by  to  boj  proti  21  li 
miliiooovej  slovansko-rumunskej  národnosti  tuhej,  jenž 
by  za  uvotnenú  opravami  zlepšenu  Austriu  a 
.svoje  zachovánie,  v  čele  majíc  císara  pána  hrdin- 
sky mec  tasila!  Tuším,  že  západní  a  južní  volnomy- 
slní  Slované  právo  člověčenstva  od  věků  hrdinsky 
branÍNM  také  znají  bojovat  proti  vrahům  svým!  .My 
věrní  rakouští  Slované,  vždy  jsme  podlých  prostředku, 
sprostých  uhonu,  klamu,  lži  i  v  životě  i  v  literaturo 
šlechetné  zavrhovali  a  dosud  zavrhujem,  abychom 
snad  sousední  národ  mořili,  v  blahobytu  a  oprávnélo- 
stí  ho  dusíce. 

Pak-li  státničíce  němcomilstva  chyb  natropilo,  vždyť 
není  tak  zle,  aby  napraveno  býti  nemohlo.  Kdo  při- 
pojencem  Austrie,  užívá  moci  celku,  je  chráněn  co 
jednotlivec.  Každý  rozumný  a  poctivý  Austrían  se 
mnou  smýšlí,  že  to  ani  prospěch  ani  politika  h'§e  ne- 
žádá, jakúkoli  národnosf  —  teda  také  maďarská  po- 
tlačovati. Ncmcomilstvie  samo  sebou  ochabne,  a  také 
oi  ha  hnouti  musí,  aby  stát  nehynul.  Makavý  prospěch 
a  dále  EÍrajecá  politika  —  třebaf  ani  spravedlivost  a 
přirozené  právo  pro  to  nemluvily  —  přivede  Austriu 
k  tomu,  aby  každý  národ  svého  pateronárodnioho 
občanstva  v  osoblivosti  jeho  na  úřadovnách,  na  ško- 
lách, chránila  i  chovala. 

Uhry  na  sněmu  svém  domácím  —  pak  slušně  za- 
stoupnu- v  Kfckej  radě  ci  sovětu,  nabudou  najlepŠí- 
ho  strcdstvíi,  svoje  zláStní  prospěchy  (zájmy)  zastá- 
vati a  harmonicnému  celku  nepřekážeti. 


—      124     — 

Panstvu,  vzdělán  štvu  zbytečně  krivděno  bývá,  což 
obecnému  dobru  nemálo  vadí. 

Svéhlavosf  je  vada  slabého  rozumu. 

Jaká  to  slabost  rozumu ,  jenž  překáží  tomu , 
kdo  pro  obecnost'  cosi  dobrého,  užitečného  (ku  př.  o- 
pravu  špatnej  cesty  aneb  svod  hnojovky  z  celej  vesni- 
ce na  luka)  podniknouti  chce,  a  druhých  spoluobčanů 
k  tomu  vyžívá  by  přispěli,  a  všichni  se  odtahujou  ja- 
koby se  jich  to  netýkalo?  Stará  nevědomost  hlodá  na 
obecném  dobru.  Mnozí  mu  pro  soběctvie  a  lenost  roz- 
uměti nechcou.  Na  takový  lud  toliko  úřadný  rozkaz 
vyhrožuja  exekuciou,  nebo  bázeň  přede  trestem  působí, 
rozumnej  samo-činnosti  nemá.  A  tomu  ludu  chcete  sa- 
mostatnost bez  kontroly,  ba  výsady  dávati  a  v  jeho 
tuposti  ho  podporovati,  jenž  občanského  rozumu  a  smy- 
slu pro  obecné  dobro,  pro  národ  nemá,  ani  dobrej  vůle 
pro  sebe  a  svůj  prospěch  neosvědčuje? 

Praveno  nám,  že  český,  moravský,  slovenský,  ru- 
sínský,  polský,  srbský,  vůbec  slovanský  sedlák,  vyzna- 
čuje se  jasným  jadrným  rozumem,  jakousi  dobromyslno- 
stiou,  *)  —  no  mělo  by  to  býti,  poně  Slované  jsou  sel- 
ský národ.  A  přece  chovánie  rolníků  na  mnohých  kon- 
činách k  panstvu,  vzdělanstvu  co  k  osvíceným  stavům 
je  věru  nehezké!  Za  prokázané  sousedské  služby  ne- 
vděkem se  mu  odsluhujou,  dobrou  vůli  neuznávajíce, 
nečistých  úmyslů  mu  podkládají. 

Kdo  plevy  seje,  málo  nažne. 

Panstvo,  vrchnostenská  práva  převratem  občanským 
pozbyvši  škodu  na  lesích,  na  poli  osvědčenu  trestat  ne- 


*)  Učení  Němci  sami  pravia:  „Už  to,  že  Cechové,  Moravané,  Sle- 
záci,  Slováci  rádi  musikujou,  svědčí  o  hlubokém  jich  duševnem 
životě," 


-      125      - 

múzo,  i  dlužno  mu  led  u  státního  úřadu,  o  právo  svojo 
se  ucházeti.  Volky  díl  scdlactva  nechápaje  tuto  ,.rov- 
;ioó7"  před  zákonem,  žádá  si  úplnú  ,,bezprárnosf:' 
bývalých  vrchností.  Poshověnie  třímá  u  slabost',  dobru 
vulu  za  lilouposf!  Je  to  rozum  jadrný?  je  to  cit  pro 
právo  a  obcanstvie  ?  —  Jen  hrubé  soběctvie  z  toho 
kouká,  a  nic  vyššího !  Záhubná  řevnivost  nerozumu 
proti   rozumejsímu. 

Bídnější  je  mrzak  na  rozumu,  než-li    na  tele. 

Pějinou  jest,  že  nový  věk  zrušiv  poddanosf  udě- 
lal z  rolníka  občana,  člověka  účastného  práv  všech, 
ježto  člověku  náležejí.  Vrácena  mu  příležitost  k  samo- 
cinnosti.  Doba  křivdy  a  násily  proň  minula,  t.  j.  když 
měl  zástupce  vrchnosti  někde  chuf  ze  křivdy  udělati 
právo,  rolníku  zbylo  jen  podrobiti  se  moci.  Vrchnost 
byla  sama  žalobníkem  a  soudcem  u  věci  svěj.  A  však 
co  tam  to  tam,  o  to  více  hlavu  nelam.  Uznávám  za 
povinnosf  působiti  k  tomu,  aby  pro  priátelstvo  a  dobré 
sousedstvie  zapomenuto  bylo,  co  druhdy  bývalo.  Ted" 
nám  svornosti,  dobrého  dorozuměnia,  soustředěnia  na 
všech  končinách  třeba,  bychom  ku  blahobytu  národnie- 
mu  moudře  směřovali.  Ztráta  jednoho  živlu  je  bolestná 
a  lhostejnosf  vzdělanstva  všem  škodí.  Dobrá  mysl  je- 
dnotí národnie  živly,  zlejduch  podvrací  šlechetné  snahy, 
různí  Živly,   stavy. 

Kdo  z!o   zlem  splácí,  Málo  Málem   líčí. 

Praveno,  že  panstvo  touši  po  robote,  ale  to 
klevela  a  lživé  obouzenie  osvícenej  šlechty.  Nepřeje  si 
robotních  Ča&O.  Bo  10  plátěných  dělníků  vykoná  jí  dů- 
kladněji pracu  než  dřívějších  20  robotníků.  Chudý  lud 
má  slálú  obživu  u  dvorů,  a  panstvo  za  to  nabývá  vět- 
šího užitku  na  poli,  lukách,  v  lesích,  což  výlohy  kryje. 
Zdaž  tím  není  více  blahobytu  v  občanstvo  docíleno  ? 
Kdo   podporuje   obecné    dobro   více   jak   osvícená    slech- 


—      120      — 

ta?  —  A  zpátečnictvie  t.  j.  návrat  ku  starému  zlu  a 
starým  neřestem  se  ani  nesrovnává  s  osvíceným  stavem 
blahomyslnej   šlechty. 

Velké  muže  ceňme  dle  ctnosti  a  nikoli  dle  šťastia. 
Na  mnoha  místech  staré  smlouvy  ztvrzené,  opět 
rolníci  rušejí?  Je  to  poctivost;  a  ráznost'  sedláctva  ? 
Velmi  chybujou,  kdož  ho  v  tom  podporuj ou,  nejsouce 
moudrými  prostředníky  obecného  blaha.  Takové  nepo- 
ctivé jednánie  se  řádnému  člověku  oškliví,  tím  více  vzdě- 
lanému panstvu.  Keď  mnozí  selského  stavu  na  svoju 
vážnost;  a  hodnost  se  zapomenuvše  takové  hrubé  sobě- 
ctvie  okazujou,  zdaž  může  panstvo  s  takovými  nepo- 
ctivcemi  milostivě  pojednat?  A  tak  sobě  ludé  přízeň 
slavnej  šlechty  a  vzdělanstva  vůbec  získati  chcete?  Jest— li 
vzdělaní,  jest- li  šlechta  u  trónu  vlády  něco  nepořídí, 
co  vy  ubozí  hrubým  soběctviem  a  hloupostiou  sklíčeni 
dokážete? 

Priatel  je  kdo  pravdu  mluví,  ne  kdo  pochlebuje. 
Jak  ničemný  duch  to,  keď  na  př.  asi  10  větších 
obcí  podučiteli  —  všechny  dohromady  —  asi  24  zl. 
náhrady  za  být  dáti  se  zpouzejí!  Jak  mizerný  to  duch, 
když  vesnické  nebo  městské  obce  z  literatury  národní 
jako  z  obecnej  studně  žádných  novin,  časopisů  a  kněh*) 
nekupujou,  aby  vědomosti  nabývajíce,  vzdělanost  svého 
národa  a  jeho  práva  podporovaly?  Sebe  a  potomstvo 
v  národě  podporovati  sprosfáci  úmyslně  zanedbávají ! 
Nepáchají  tu  zradu  proti  národu  svému  opouštějíce  ho 
v  duševnosti  a  oprávnělosti?  Jakú  budoucnost;  mu  při— 
pravujou  mezi  dělnými  národy? 


*)  Obec  města  Velkého  Varadína  oznámila,  že  od  každej  dobrej 
knihy  v  Zagrebe  na  Slovanštině  vyslej  40  výlisku  odkoupí.  To 
je  šlechetná,  vážnosti  a  cti  hodná  městská  obec,  která  literatu- 
ru a  osvětu  svého  národa  podporuje.  Sláva  Velkému  Varadínu 
a  jeho  pánům  měšťanům!  Tak  se  žádná  obec  v  Cechoslavsku 
dosud  neprojevila. 


12 


Púnnant.  Přemnohý  sprosťák  >\iist;í :  „Aj  co  po  novinách) 
časopisech,  nic  v  nich  není,  leda  trochu  lží!  Čemu 
nás  mohou  naučil?-  Čeho  hledáš,  bozi  dárku,  v  no- 
vinách? —  Zponry,  odboje,  převraty,  bitvy,  loupeže, 
vraždy,  posteleme  krajin  ald.!  Neoznamujou  tobč  no- 
viny za  pokojných  časů  opravy  v  řemeslech,  v  orbě, 
lesniciviu ,  štéparstviu,  plavectviu,  užitečné  nálezy, 
dobré  myšlénky  a  zkusonosté  druhých  národů?  Neo- 
poví.lají  dobročinné  ústavy  všeho  druhu,  skvělé  slav- 
noste,  pomníky  zasloužilých  slovútinků,  u  nich  se  lud- 
Stvo  raduje?  Neoznamujou  nám  sněmy,  reci  na  sné- 
mícli.  zákony,  dobré  návrhy?  atd.  atd.  A  to  nic 
není?  Člověku,  chyť  se  za  rozum!  Selský  stav  mi- 
luje pokoj,  proč  si  nechce  jeho  darů  všímati? 

Pak-li  lže  a  liché  zprávy  v  novinách  někdy  dochá- 
zejí, nic  divného.  Déjou  se  včci  v  obci  před  očima 
tvýma,  a  jakých  klepů,  lží  o  tom  koluje,  a  přece  po- 
znal, coby  tak  pravdou  býti  mohlo. 

Třímnj  (drž)  se  rozumu  a  projdeŠ  celý  svět, 


Selek)   stav  dosud   málo    k  obecnému  dobru  při- 
spěl a  málo  si  iiárodnicho  blahobytu  všímá. 

Vše  koupíš,  jenom   čas  ne. 

Pozorujme  jak  selský  stav  své  poslavenie  zlepšené 
semolam  užitkoval.  Sedláetvo  sprošléno  roboty  a  zí- 
ska\>i  na  čase  a  síle,  velmi  málo  nékde  v  dušcvnosli 
a  hospodárslvu  pokročilo.  Semotam  stroužka  na  louce, 
háky  příkop,  leckdes  zkopána  polní  mez,  nékde  krmo- 
latý  stromek  vsadén,  to  vše  co  za  12  let  urobilo.  Za- 
nedbané >téparslvic,  chmelarsUie,  dnbytkárslvic,  vyleká- 
me hnojovky  po  nádvořiu,  po  návsiu,  ladem  ležící  ob- 
ciny,  spropadené  cesty  ald.  jenom  stáru  jeho  netecnosf 
os\č't]čujou.  Mnozí  scdláci  stav>e  se  svými  pány  sedá- 
vají v  hospodě,  jako  déti  s  ohrázky,  v  karty  hrajíce, 
aneb    mluvia    nesmysl    do   s\éta,     jsouce   hluchými    klasy. 


~      128      — 

"No  6 — 12  a  více  mázů  piva,  aneb  hodný  troch  kořal- 
ky za  večer  vypíti,  někdy  stovku  nebo  prodánu  krávu 
v  kartách  prohrati,  baráčníkovi,  řemeslníkovi  pyšného, 
hrubého  pána  na  sobě  okazovati,  drahého  šatstva  na- 
koupiti nedělá  mu  nesnáze;  ale  15  —  20  kr.  přirážky 
na  silnicu,  na  chorobnícu  (špital),  nebo  na  školu  platit, 
och  Bože,  to  jej  hněte,  och  tu  si  ubožák  naříká !  Ho- 
spodářské noviny,  nějakú  užitečná  knihu  si  ubohý  kou- 
piti nemůže.  Jsouť  ovšem  chvalitebné  výjimky.  Praveno 
nám  kdesi,  že  se  v  rolnictvu  brzo  zdravá  vzdělanosf 
rozšíří,  že  činlivosf  národnia  velikú  podporu  v  něm 
nalezne,  bystrý,  národní  rozum  zvítězí  nad  polovični- 
ctviem  a  nad  zpanštělostiou  němcomilstva  městského. 
Krásný   to  sen  a  sebe  šálenie! 

Kdo  snu  věří,  chytá   stín. 

U  Slovanů  co  selského  národa  mívalo  rolnictvie 
pěkných  stupňů.  Od  pasáka  až  do  rozsývača  bylo  stu- 
pnivé  vyznamenáme.  Rozsývačlvie  bylo  hospodáři  Slovanu, 
co  knězů  přírody,  jenž  símě  lůnu  země  svěřuje,  velmi 
posvátné,  a  nikomu  z  čeledi  ho  tak  snadno  neodevzdal. 

Ano  ještě  před  sto  lety  u  nás  o  vánocích  bylo 
z  vyššího  nařízenia  sedlákům  pravidlo  čítáno,  aby  hospo- 
dář sám  símě  rozsíval,  by  úroda  neměla  ujmy,  a  rolni- 
ctvie se  lepšilo.  Tato  chvalitebná  slovanskosf  mizí  pro 
hospůdkovánie  a  karban.  Ba  sedláctvo  věru  málo  o  slo- 
vanskosf  dbá;  kdyby  mohlo,  dnes  by  němčinu  hovořilo, 
aby  zpanštělost  v  luxusu  svém  osvědčilo.  Učitely  ve- 
snické trochu  němčině  učící  dobře  podporuje,  národnie 
uěitely  země  a  přirodpisu,  historii  vyučujoucí  zanedbává. 
„K  čemu  to?"  mluví,  „my  jsme  se  tomu  neučili  a  pře- 
ce žijeme!"   Jak  žijete,  vizte! 

Obecné  škodlivostě  ustavičně  u  nás  na  blahobytu 
hlodají.  K  obecným  škodlivostem  u  nás  počítám :  ne- 
dbalo sf  o  mládě '%,  o  školy,  v  nich  národ  pro  bu- 
doucnost  odchován  bývá,    nedbalost  o  národní  ja- 


—       120      — 

zyk  a  práva  národnosti,  ochábelosf  národnie  mysle 
a  hrdosti,  vtírá  nie-se.  podfizánie  jinokrajnému  ná- 
rodu, čím  síla  jeho  množena,  domácího  hubena,  ne- 
vsimaiutst  obecného  blaha,  nepečlivomf  o  budoucnost 
národa,  nevědomost',  rozpustilost'  chasy,  marnotrat- 
nusl'  (chlast.  l;arhan).  šeredná  kazivosť  stromků  u 
rest.  tabulek,  soch.  plotu  ald.,  stud  -za  prácu,  ne- 
)>rumijslnost.  strašný  nepořádek  a  sváry  v  obcích, 
ulnjvánie  práce,  obživy,  mnoienie  se  neduhu,  mr- 
zuku.  přibýváme  chudých,  -lebráctvo.  stehová  nic  do 
Ameriky  a.  j.  Stará  pravda  stojí:  z  nevědomosti,  suro- 
vostij  lenosti  pochází  zločin,  chudoba,  choroba,  mor. 

V  takových  škodlivostech  žijouce,  jakej  budoucnosti 
kráčíme  v  ústrety?  Jak  možno,  by  lépe  bylo?  Zavolajte 
rolnictvo  dnes  k  volbám,  uvidíte  jak  vypadnou! 

Co  jeden  lilupo n   zkazí,  deset  moudrých  nenapraví. 

Do  kterých  krajin  některým  dobrodějem  národnia 
literatura  proudí,  taní  se  to  lepší.  A  tu  se  nám  opět  dů- 
ležité ozývají  kapitoly:  školy,  rozumnější  pwdayoyia. 
učebny  jazyk  materský  na  všech  školách,  obecné 
knehámy.  časopisy,  samostatné  noviny,  hospodářské 
aktivně  jednoty  s  národniemi  řečmi  po  krajích,  vý- 
stavy plodin,  ovociny.  dobytka,  odměny  hodnej  čele- 
di- .  kollaturni  spořitelny,  *)  záložní  kasy,  spolky 
středmoty,  spolky  tovaryšů  bez-  ohledu  náboženstva 
ku  ctnosti  a  rozumnej  práci  vedoucí,  ochotnická, 
pak    kocujoucá    divadla,     rozumné    -zábavy,    hry  a  j. 

Slávu  a  povolániu  přiměřená  literatura,  pro  Život 
vhodná  osvěta,  vede  k  rozumnej  práci,  k  blahobytu  a 
moci   ;  ho   chcete  němcomilové   nesmyslnou  psda- 

i  i  pradlouhavým  přetvořovániem  velkého  národa 
v  jiný  též  nedokonalý    národ  docíliti?    To  jsou  staré  po- 


•)    O  koHatornícfa    ipofiCelDách,    jak    by    takládány    i    vedeny    byli 
ek  n/.  Ičt.i  kolory,  ale  nakutdatob  není. 

15 


—     130     - 

šelilé  rejdy  a  zpátečnické  snahy,  jenž  pravý  blahobyt  hu- 
bějí  a  říš  v  mravní  síle  podvracejí. 

Pravá,  národním  jazykem  získaná,  šířená  vzdělanosf 
tepruva  člověka  uvolnila,  osvobodila,  ušlechtila,  prácu  za 
ctnosf  prohlásila.  Vzdělanost'  veškerý  národ  pronikši  zru- 
šila otroctvie,  a  práca  stala  se  chloubou  člověka  svobo- 
dného, zahálka  pak  ze  člověka  chuďasa,  otroka  udělala. 

Dějinou  jest,  že  na  mnohých  končinách  u  nás  mezi 
vesnicami,  městečky  velmi  špatné,  ba  nebezpečné  cesty 
náš  národ  slovanský  zlopověstnějí.  Proč  si  obce  ročně 
jen  50  sáhů  cesty  neurovnají,  neopravějí,  najhorší  místa 
neutvrdějí?  Za  20  let  jak  by  si  cesty  opravily!  A  to 
raděj  dobytek  trýzníce  trampotějí  se!  Je  to  rozum  pro 
dobro  obecné?  Bývalí  mnozí  zprávcové  majíce  robotu  a 
moc  velmi  chybovali,  že  na  to  nedokročili,  někde  ovšem 
pěkné  památky  po  sobě  zůstavili. 

Dějinou  jest,  že  u  nás  pastviny,  občiny  velmi  špat- 
ně užitkovány  bývají,  a  to  tisíce  jiter  dělá.  Není  to  ne- 
smyslné hospodárstvie  národnie?  Chudí  lidé  nemají  obživy 
pro  hloupé  soběctvie  několika  sedláků,  měšťáků  síly  mrt- 
vějí a  hospodařenie  pracovitých  kazejí.  Pasáci  u  dobytka 
cvičejí  se  v  darebáclviu,  zlomyslu,  žádný  stromek  před 
nimi  neobstojí.  Odejmite  občiny  sobeckým  lidem  v  obcích, 
povězte  jim  což  obec  jest  a  k  čemu  obecné  jměnie.  Ob- 
činy domkářům  ve  dražbě  pronajavše  dopřejete  jim  obži- 
vy, udusíte  stesky  proletarstva.  Pastviny  proměněny  v  po- 
le a  louky  rozmnožejí  národnie  bohatstvo.  No  to  snad 
přece  každý  nahlíží?  Obce  zbavějí  se  dluhů  nabývajíce 
jměnie.  Mnozí  učení  volají:  „Dělte  na  dědično  občiny! 
dělíce  pozemky,  množíte  národní  majetek."  Taková 
nauka  je  nesmysl.  Podivajte  se  do  obcí  kde  občin  není, 
jaká  tu  bída,  jaký  nářek,  keď  na  něco  všeobecného  při- 
platěno  býti  má  nějakým  zlatým,  ničehož  obecného  není 
a  z  kapes  občanů  bídně  sháněno  bývá.  Jak  by  tu  obecné  jmě- 


—      131       - 

nic  pěkně  napomáhalo!  Jak  se  výborové  obcí  zodpovídají, 
jenž  od  praotců  zanechané  pozemky  rozkramarili,  potom- 
stvu jich  odjavše? 

Dějinou  jest,  že  mnohé  krajiny  máme  holé,  strom- 
st\o  v  hospodářství]  národniem  velmi  důležité  je  ncozdo- 
buje,  ani  před  úpalem  slunea  je  nechrání.  Podle  cest, 
příkopů,  podle  palouku,  rybníku,  potoku,  podle  polí  a  luk 
na  milliony  stromku  ovocných  a  jiných,  jak  kde  půda, 
bychom  méti  mohli,  kdyby  u  nás  více  pilnosti  bylo.  Jakej 
prače  a  obživy  by  chudému  lidu  přibylo,  jak  by  krajiny 
ozdobeny  na  \laze  a  rose  získaly,  af  ničeho  nedím  o  tom, 
jak  by  národní  majetek  zmnožen  byl!  Jak  nyní  stojíme 
v  obcích  nevědomostmi  obklopení,  lenostiou  a  prostopášnosti- 
ou  spoutaní,  hrubým  soběetviem  a  neprejnostiou  znemrav- 
néní.  nemůžeme  na  to  pomysliti,  dokud  celá  obec  nebude 
zodpovědná  za  zkaženie  stromku,  a  dokud  se  někdo  z  ve- 
řejných autorit,  šlechtic,  duchovní,  učitel,  výborové,  o- 
kresní  úřadové  srdnaté  neujmou  dohlídky  a  tresty  neza- 
vedoo.  Neboť  lud  nás  ve  mnohých  věcech  tak  na  rozumu 
len  jest,  žef  ho  dlužno  ku  prospěchu  vlastnímu  do- 
hánéti.  Zde  lískovka  vládni  až  rozum  obecný  dospěje. 
Lud  dbá  pouze  o  prospěch  svůj  způsobem  sprostáckým 
nechápaje,  že  zdar  obecný  je  základem  zdaru  jeho. 

D  inou  jest,  žef  u  nás  hnoji,  hnojovce,  mrvcniu 
nerozumíme  a  tím  milliony  zahazujeme,  nemnožíce  pícu, 
maso.   ku/..'. 

Nemluvil  bych  selskému  stava  tak  do  duše,  kdybych 
si  ho  nevážil,  :»  kdyby  mi  na  loni  nezáleželo,  aby  lepšího 
rozumu  nabývaje  svého  a  národnieho  prospěchu  sobě  hle- 
děl, dokud  čas.  Silně  mu  do  duse  mluvím,  aby  rozumně 
s\\m   časem  a  svou  sílou  vládnul,    chce-li  u  volnosti  svcj 

bovatí  ;i   slovansky   národ  svůj  oslaviti.     Selský  stav 

chová   v   gohč  velké  schopnosté,   a  pevný  základ  tfímavošti 

)    a   zdravého    národa.     On    osvéŽBje   sílou 


—      132     — 

svou  druhé  stavy.  V  žádném  stavě  není  tolik  třímavej 
síly,  jako  v  stavu  selském,  a  blaze  bude  našemu  národu, 
kdy  on  na  svoju  duševnost  obrátí  pozornosf,  aby  z  něho 
národniem  duchem  a  vzdělanostiou  skvělé  a  bohaté  zeman- 
stvo  vyniklo.  A  však  selský  stav,  nesmí  svoju  hrdost' 
v  tintěrách,  v  pozlátku  luxusovém,  v  drahých  hadroch  a 
cetkách,  v  hrubianstviu,  hospodských  flauzech  a  rvačkách 
hledati.  Jeho  zpanštělosť  v  něčem  jiném  záleží,  chce-li 
řádné  zemanstvo  zosobnif.  Nesmí  vzdělané  stavy  a  veřej- 
né míněnie  nerozumem  svým  proti  sobě  popouzeti. 
Sova  nevysedí  sokola. 


Vzdělanstvo  ujmu  trpí  v  právě  hlasováni;). 

Každý  soused  měj  v  hromadě  svůj  kousek, 

Duchovní  život  národův  říděn  bývá  buď  rozumem 
(právem  a  zákonem)  aneb  autoritou  (mocou  nutivou). 
Jinako  řečeno,  buďto  důmyslem  (do-myslím),  sebevědo- 
miem  národniem,  nebo  strojeným  návykem  a  věrou. 
Oba  způsoby  mají  dobrý  účel  a  vznešené  povolánie.  Že  by 
ale  pro  každý  národ,  pro  každý  věk  se  hodily,  tvrditi 
může  onen,  jehož  obzor  (obe-zírám)  obmezen,  jehožto 
zkušenost;  velmi  ohraničena  jest.  Kde  vzdělaný,  jasný 
rozum  a  křesfanstviem  šlechtěná  ludskosť,  tam  bu- 
de zákon,  právo,  poctivost',  volnost'  ku  větší  ctnosti,  bla- 
hosti, pěkně  zbuzovati,  občanstvo  jsouc  sebe  vědomo  v  kaž- 
dém ohledu  ctihodné  se  osvědčí,  vláda  volnomyslná  vyni- 
kne z  jeho  rozumstva  a  vzdělanstva. 

Kde  třeba  autority,  tam  mocou  a  hmotnou  sílou, 
pořádek,  platnost  práva  držány  bývají,  aby  lenost;  praco- 
vala, a  zloba  proti  zákonům  nehřešila.  Vláda  je  nutěna 
fysičnej  síly  proti  sprostáctvu  užívati,  aby  do  rozumu  došlo. 


133 


Proti  zlomvslnosti    není  loku    leda    nueenía,    liskovej    noho 
brezovej   masti. 

A  \šak  nikde  nadužívánio  vyloučeno  není,  dokud 
ludskému  rozuma,  srdoi.  národniemu  vzdelanstvu  veřejné- 
ho, volného  slova  i  písma  dopráno  nebude.  Národ  spro- 
stý, lenivý,  neobětav^  t.  j.  národ  maje  čelný,  selský  a 
ivmesltuekv  stav  duševně  zakrnělý,  kde  vzdelanstvo  sly- 
šano  n»  ní,  Iřebuje  autority,  pravidlovánia,  žandarmerie. 

A  vsak  já  důrazné  pravím,  národní  blahobyt,  svízel- 
iv  naší  rísc  se  nezlepší  dokud  v  občanském  hlaso- 
vániu  ohledu  slušného  dle  práva  i  spravedlivosti  na  pan- 
stvo, na  vzdelanstvo  vůbec,  bráno  nebude.  Jest-li  vzdě- 
laní stavové  na  obce,  školy,  obecné  pozemky,  na  sejpky, 
.  na  kontroly  obecných  výdajů,  na  poučlivé,  dobro- 
dejné  ústavy  v  obcích  většího  pňsobenia  nenabudou,  ne- 
těšme se  na  pokrok  v  blahobytu.  Čeho  se  dočkati  lze  od 
lidu  selského,  řemeslnického,  jenž  si  sám  po  rozumu  šlape 
a  ze  svého  hrubého  sobectvia  k  čemusi  vyššiemu  povzné- 
sti se  nemůže  nebo  nechce?  Jehož  nejapuosf  k  obětem, 
tuposf  pro  dobro  obecné  známa? 

Marné  vyzýváni*  a  napomínáme  časopisů  a  literatury, 
lé  bez  nucenia  ani  vindry  na  nic  nedají,  nebof  pro 
svůj  prospěch  duševny,  pro  blaho  občanu  v  obci,  pro  bu- 
doucnost a  prospeeh  veškerého  národa  i  státu  rozumu  a 
citu  nemají.  Neverejí  dokud  užitek  v  ruce  nemají.  Vše 
se  nedá  rukama  ochmatat,  také  néco  rozumem  a  šlechet- 
n\m   Brdcem    oceniti  dlužno    a    na  tom    schází.     Blahobytu 

se  mineme,  jest-B  opravu  pevné  nessachceme. 

Kdo   stín   lapá   prázmi   hrst   mívá, 

!fe  sem    proti   novo-europskému  pravidlu,    aby  podle 

osobnosti  (hoapodáHl  HA  živnosti  a  podlr  čísel  domu)  na 
volbách  hlasováno  bylo,  ale  volku  pozornosf  zbuzuju  na 
to.  aby  slavnej  šlechto  a  vzdelanstvu  vůbec  privilegia  ne- 
byly proto  odebrány.    ;i  jiným   sprosKm.   sobeckým  stavům 


—      134     — 

na  záhubu  národa,  na  záhubu  obecného  dobra  dány.  A 
to  důležitá  věc,  aby  od  rakouských  třímavých  Slovanů  na 
všech  končinách  říše  moudře  uváženo  bylo,  chcou-li  aby 
Austria  mohutně  ku  předu  kráčejíc,  ze  svízelu  si  pomohla, 
i  všemi  sílami  pracovala.     Příklad  to  objasní. 

Představme    si   obec  Lhotu   ze  20  čísel  sestávajecú: 

a.  1  zemanský  dvorec  se  360  korcemi  polí,  luk,  lesa ; 

b.  2  statky,  jeden  80  korců,  druhý  100  korců  majecý; 

c.  6  chalupníků  po  12  korcích  polí; 

d.  11  baráčníků  (domkařů),  barák  se  zahrádkou  bez  polí. 

e.  Mimo  to  jsou  tam  3  nájemníci  řemeslujoucí,   2  nádeni- 
cké  rodiny  na  podruží;  dohromady  180  obyvatelů. 

Obec  Lhota  má  100  korců  občin,  na  nich  si  osme- 
ro gruntovníků  právo  pastvy  osobuje,  zemana,  doinkaře, 
z  pastviny  vytiskujouce.  Každému  občanů  do  obce  přija- 
tému, o  svěj  ruce  samostatně  žijoucému,  náleží  v  obecní 
záležitostí  jak  osobě  jeden  hlas.  Kdo  takovému  občanu, 
samostatně  živnost  jakákoli  vedoucímu,  hlasu  v  obci  odpí- 
rá, brojí  proti  přirozeným  právům. 

Vlastník  dvorca  je  vzdělaný  rázný  národovec  a  bla- 
homyslný  občan,  slovem.,  je  staročeský  zeman.  Sám  jediný 
polovinu  obce  svými  pozemky  dělaje^  platí  daní  tolik  co 
30  chalupníků  nebo  čtvero  sedláků,  k  obecným  výdajům 
více  jak  polovinu  přispívá,  a  má  též  jenom  1  hlas  jako 
nevědomý  chalupník  nebo  sedlák.  Ba  vlastně  ani  hlasu 
nemá ;  neb  ostatní  pozemkáři  bývají  sami  k  sobě  tak  zdvo- 
řilí, plní  ohledu,  šetrnosti  a  kmotrovstvia,  že  na  př.  kdyby 
zeman  hlasoval,  aby  známý,  juž  trestaný  zloděj  do  obce 
přijat  nebyl,  pozemkáři  a  někteří  domkáři  opak  hlasujou, 
poně  zeman  si  přeje,  aby  škůdník  nesvědomitý  do  obce 
se  nedostal.  Žádá-li  zeman,  aby  všichni  obec  jsouce  ce- 
sty pro  lepší  doj^zd  pospolu  zlepšovali,  opět  hlas  jeho 
mizí,  odpovědíno  mu  odpornými  hlasy,  že  jim  po  tom  nic 
není,  kady  pán  s  kočárem  jezdí.   A  přece  jsou  dobré  ce- 


-       13  5      — 

sty  znamenitý    Kus    obecného   dobra!    Těmto  obmozonVm 
lidem  dobro  obecná*  je  pra-cuzá  věc;    málo  pracujou  pro 
8eke  :  jak  by  mohli  pracovat   aneb  cos  obětovat  celku? 
Kdo   sobě  7.1  \.   komu    dolu  v  ? 

Mezi  takovými  Mnri  zeman  vzdělaný  se  svou  osvě- 
tou a  svým  hlasem  zmizí,  úšklebku  a  posměchu  bývá  mu 
přidáno.     Jeho  hlas   je  občanská   nula   (nicka). 

Takový  stav  věcí  z  nepiakliěnoj  idealnosti   západních 
iů    pošlý  rrikda    nepovede    k  blahobytu;    vzdělanslvo 
do  pozadia    odstrčeno  nedojde    k   dělnosti   a   síly   říše   na 
mnohých  končinách  pomdlejí. 

V  tom  není  ani  úcta  rozumu,  ani  ucla  vzdělanosti. 
To  Mávnou  příčinou  proě  se  panstvo  s  obcemi  sloučiti 
zdráhá,  za  velkú  obět  to  pokládajíc,  se  sousedy  hrubého 
sobectvu  a  obmezeného  rozumu  spolčenu  býti;  nebol  mu  doba 
úkory  ( pokorenia),  trpkosli,  mrzutosti,  sváru,  posměchů, 
ÚJklebků  nastává!  Který  pak  vzdělaný  a  rázný  bude  míti 
do  toho  chuti? 

Poznám,  i.  Roku  1848  volil  Králové-Hradecký  okres 
poslanca  do  ríského  sněmu.  Hradec-Králové  na  vý- 
chodních Cechách  znamenitým  rozumstvem  a  velkou 
\/.'lř!anosliou  proslaven  jest,  a  vzdělanslvo  odstrčeno 
do  pozadia  a  nestudovaný  sedlák  zvolen  do  sněmu. 
Svět  se  tomu  divil  a  smál.  Kde  chyba?  —  na  intelli- 
_  tici?  nikoli:  ale  v  soustavě  hlasů  oprávněných. 
Poznám.  2.  Myslím,  žeby  slušné  i  spravedlivé  bylo,  aby 
duchovní,  právník,  lékař,  profesor,  oběan  studovavšf 
polytechniku,  Učitel  na  farní  .školo  dva  hlasy  měli,  a 
si<-c  jeden   za  SVOJa   OSObo,   a   druhý   za   SVOJU   učenost, 

která  ho  práce,  Um  ;i  kapitolu  (/.a  50  korcová  ži\- 

.i  více]  stála.     Šlechtic  (urozený  pán,  loch)  měj 

jeden   za  osobu,    druhý  za  slechtictvic  * 

pak-li  na  universitě,    na  polytechnice  studoval,  náleží 

mu     i    třetí    hlas.      Tím     bv    nejen    poěítmiie.     ítle    také 
rnzumin-   povážeme    hlasů    docíleno    bylo. 

/.  výíc  avedeněho  příkladu  každý  rozumo)  ;<  ?zdě- 
laaj  po  ítivec  nahlíží,  že  ta  mi  ikavé  bezpi   i  i  ■  sveřepí,  ne- 


—      136      — 

bof  privilegium  dáno  sprostnosti,  a  vzdělanstvu  odňalo. 
Onde  výsady  rušeny  a  jinde  opět  zavedeny,  —  čeho  tím 
docíleno,  když  intelligencia  odstrčena,  a  sprostá  selská 
aristokracia  na  svoje  záhony  privilegována  bude?  Doba  vý- 
sad minula.  „Spravedlivost*  a  rovnoprávnost  Q  =  kaž- 
dému buď  dle  síly  a  prostředků  rovno  naméřenoy: 
je  pravidlo  nového  věku.     Každému  své! 

Hleď  svého,  a  nech,  což  jest  mého. 
Moje  a  tvoje!  celý  svět  mate  to  dvoje. 

Dávajíce  právo  hlasu  jen  osobě  a  ne  také  maje- 
tnosti, řemeslu,  uměniu,  vzdělanosti,  učenosti,  šlechtictviu 
budeme  nespravedliví,  potlačujouce  vzdělaný  rozum!  nece- 
níce  velké  zkušenostě  a  vědomostě,  zarážíme  obecné  do- 
bro. Bo  duch  nad  hmotou  vládne.  Co  je  občanstvo  bez 
vědomostí^  bez  rozumu?  pouhá  smět  a  zvířeckosť! 

Když  onen  zeman  ve  Lhotě  (v  Čechách  je  145 
Lhot)  vlastník  dvorca  se  360  korcemi  za  30  chalupníků 
(po  12.  korcích)  nebo  za  4  sedláky  břemen  v  obci  nese, 
spravedlivost'  také  káže,  aby  mu  dle  povinností  a  břemena 
jeho  také  více  práva,  více  hlasů  uděleno  bylo. 

Jeslí  občan,  řemeslník  v  nájmu  o  svěj  ruce  samo- 
statně žijoucý,  domkař  do  obce  přijatý  v  obci  jeden 
hlas  má,  a  ten  mu  právem  náleží,  neboť  břemena  obce 
nese,  státu  platí  —  má-li  chalupník,  půllanik  jeden 
hlas,  sedlák  za  svoju  osobu  1  hlas,  za  statek  (od  50 — 
100  korců  také  jeden,  od  100  do  150  do  200  korců  2— 
3  hlasy,  měl  by  onen  zeman  jak  osoba  1  hlas,  co  vzdě- 
laný studovaný  opět  1  hlas,  co  vlastník  7  krátě  50  a  10 
korců  teda  8  hlasů,  a  je— li  šlechtic,  také  1  hlas  za  šlech- 
tictvie  svoje,=  úhrnkem  11  hlasů.  Takto  posílen  a  opráv- 
něn juž  by  dobrým  návrhem  pro  dobro  obecné  v  obci 
tak  snadno  odvalen  nebyl  nabyv  působenia  na  obec.  Ci 
nebudeme  vzdělanstvo  ctít  ?  —  Budeme  ho  k  vůli  nerozu- 
mu z  práva  vylučovat  ? 


-       137      — 

Dějinou  jest,  že  sprostá  selská  aris  tokraciapouze  na 
svoje  záhony  pyšná,  tířeba  hedbaviem  (svflou),  kmentem 
11  jiným  pozlátkem  obalená,  bývá  mnohem  horšia  než-li 
panská.  Mnoho  oasu  nplyne,  než-li  většina  sedláků  z  hru- 
bého soběctvia  na  stupen  zemanskej  vzdělanosti,  ušlechti- 
losti se  vyšine,  b  smyslu  pro  obecné  dobro  nabude,  než 
pochopí,  že  v  krabu  veškerého  národa  stoje  na  všechny 
slávy  jeho  slušného  bráti  má  ohledu. 

Načekáme  se  než  bude  ku  vzdělaným,  k  inlellígen- 
cii  uctivým,  zdvořilým.  Tráva  domkařů,  řemeslníku  v  náj- 
me neuznává,  jen  z  milosti  selskej  prý  na  Světě  přebý- 
vají. 

Zuslane-li  zeman,  šlechtic  (urozený  pán),  prcce  v 
selskej  obci,  zavrhne-li  statkarské  "-')  okresy  (obce),  věru 
dlužno  mu  sebe  zapřeli  a  všeho  pusobenia  na  lud  se  od- 
ieknouli.    ked  lerazněJM   hlasovánie  ostane.     Neboť  jeden 


*)  Půda  panská  před  r.  1848  za  feudálního  stavu  a  poddanosti 
do  obce  nepatřila.  Kokem  1S18  půda  panská  v  obec  přešlá 
všechny  dávky  ■  břemena  nese  po  pravidlu:  Každému  bez  roz- 
dílu rovno,  Bývalé  vrchnosto  ztralivše  feudální  výsady  velmi 
mnoho  utrpěly,  a  však  v  občanském  ohledu  získaly  právy  obec- 
tiimi.  jež  dříve  nevykonávaly.  Patřejí  teď  do  společnosti  občanu 
;i  tak  v-echna  práva  občanská  staly  se  majetkem  jejich.  Mohou 
volili,  a  za  představené  a  výbory  voleny  býti,  a  to  ve  spořá- 
daném stálé  právo  nemalé  a  velikého  iičinku.  Pak-li  slavná 
šlechta,  itatkarskýroi  okresv  se  z  obcí  vyloučí,  velmi  chybí, 
IV 

1.  Vlastníci  panskej  pudy.  pak  kteří  na  ní  bydlejí,  stanou  se  o 
j.^dno  právo  občanské  chudší,  roz  u  Btejnej  míry  břemen  1)0- 
lealná  itráta. 

2.  Vplyv  n,i  obecné  dobro  imisi  ztrativši  pnsobenie  na  občanstvo. 
Nelze  mysliti,    ie  by  panské    okresy   byly  osvobodény    od  při- 
řkl    ni    H.udé,    silnice,     Školy    atd.      Velkomyslnosl    šlechty 

známá,    i  o    s  ;*  n  i  .i    zavrhuje. 

4.  Nikde  na  Enropé  panské  okresy  nejson.  Pia  Francii  všem  rovné 
no.     V  Anglicka  pán  nepán  stejné  v  lamozprávé  pra- 
cuj .o. 

rlonéiv    se    z  obce    pozbyl  by    ochrany    obecní 

do  cozého    ži\Iu    vraženým    o    něj    se    každý 

16 


138 


jeho  hlas  od  sousedů  obyčajně  přehlasován,  nedopřeje 
mu  působiti  na  obecné  dobro.  Navrhne-li  zeman,  šlechtic, 
aby  občiny  domkařům  ve  dražbě  najaty  byly,  poradí- li, 
aby  škola  zlepšena  byla,  navrhne-li  aby  obec  slušná  od- 
měnu na  jakýsi  spis  národní  vypsala,  vše  plané;  kmochá- 
čkové  budou  hlasy  svými  odporovat;  za  jedno,  že  to  pán 
chce,  za  2hé,  aby  ničeho  nedali,  za  3tí,  aby  z  nevědo- 
mosti a  pohodlností  vybouřeni  nebyli. 

Bázlivost'  představených,  majecích  někoho  pro  krádež 
v  lese,  na  poli,  nebo  pro  pasenie  na  lukách  potrestat  atd. 
je  vůbec  známa. 

Velký  statkář  jsa  teď  soukromníkem,  maje  toliko  je- 
den hlas  jako  sedlák,  stojí  co  bývalá  vrchnost'  pod  ním. 
Sedláctvo  to  nepokládá  za  rovnost'  před  zákonem,  vidouc 
že  má  teď  výsadu.  Velikosf  půdy,  postavenie,  vzdělánie 
na  cos  jiného  mu  ukazuje,  a  rozum  jeho  praví  mu,  že  by 
to  jinako  býti  mělo.  Sedlák  by  divně  vyvaloval  oči,  kdyby 
domkař  se  200  O  sáhy  pozemku  nebo  se  3mi  korcemi 
polnosti  za  jemu  rovného  se  pokládati  chtěl:  to,  to!  byla 
by  to  do  nebe  volajícá  nespravedlivost'!  Nuže  vlastník 
statku,  rozsáhlého  pozemku  v  deskách  zemských  zapsaného 
má  se  z  toho  radovat,  že  mu  dán  chalupnický  hlas? 

Proto  panstvu  nelze  pokládati  za  zle,  kdy  dle  povin- 
nosti, břemena  i  postavenia  svého,  v  obci  práva  i  hlasu 
náležitého  žádá.  A  kdyby  jeho  osvícenosť  v  národniem 
duchu  v  ní  zavládla,  nebylo  by  snad  také  zle  u  nás.  Pak- 
li že  by  se  panstvo  svými  důvěrníky  v  obcích  zastupovati 
dalo,  také  nebude  zle  v  naší  říši,  kde  práva  vpřed  a  libo- 
vůla  vzad  ustoupily.  Nelze  zapírati,  že  mezi  úřadníky  o- 
svícenej  šlechty  před  r.  1848  byli  pánové  vrchní,  direk- 
toři, justiciarové,  zprávcové  a  j.,  jenžto  co  rázní  mužové 
se  osvědčili.  Pak-li  že  někde  naduživáni  moci  provedeno  bylo, 
slavná  šlechta  není  toho  vinna,  jak  někde  myslejí.  Náš 
najvětší  vrah  byl  a  bude  nerozum,    nevědomost',  netečnosf 


—    III    — 

i  chabnosf.  Sedlactvo,  remeslnictvu  bude  třeba  ničemu 
se  urit,  pravá  znát,  a  mužně  pěkné  mluvit,  a  národ  svůj 
milovat.     Tas  du§evfiej  lenosti  minul. 

Poznám.  Z  toho  vážný  selský  stav  může  vyrozuměli 
kolik  uhodilo,  a  jak  veřejné  mfněnie,  veliká  to  moc 
proti  němu  se  staví.  Sedlán',  chtíce  se  ze  svobody 
těšiti,  nechat  se  také  jako  vzdělaní  zemane  svobody 
hodní  chovají.  Starý  věk  lenosti,  hlouposti,  pověr, 
Dejapnosti  k  obětem  minul,  a  doba  rozhledu,  ruchu, 
vědomosti,  obětavosti  a  práce  nastala.  Dělný  věk  nás 
ctí  toliko  ducha  a  prácu*  sňav  z  ní  kletbu,  a  snaží 
se.  aby  plody  ducha,  výrobku  rukou  si  pojisliv, 
blahobytu  nabýval.  Náš  věk  žádá,  za  prácu  se  nesty- 
dě, aby  duch  a  práce  jeho  v  každém  stavě  uvolněny 
byly. 

Nesmírně  po  tom  baží,  aby  každému  posvátné  prá- 
/•".  prastaré,  přirozené  privilegium  svobodnej 
práce  doznáno  bylo,  aby  ho  škodlivé  výsady  kast  a 
cechu  neztenřovaly.  Nový  věk  pevně  tomu  chce, 
aby  každý  po  chuti  svěj,  pokud  mu  síla,  schopnostě 
a  vědomostě  stacujou,  pracoval,  ničím  zbytečným, 
svíravým  obmezován  nejsa.  Tak  znikla  živnostníčka 
svoboda  co  silná  opora  (opírám)  proti  zmahajecí  se 
chudině,  která  občanstvu  a  státům  hrozí. 

Mluvím  zde  ku  prospěchu  veškerého  národa,  a  nelze 
mi  straniti  k  jednomu  stavu  a  to  ještě  takovému, 
který  dosud  svoju  úlohu,  velkú  pohodu  k  blahobytu 
dosáhnuv,  chápati  nechce. 

Milí  sedlán  novým  curopeismem  vám  opět  dáno,  co 
starým  sedlákům   Slovanům   feudalismus  odňal.     Koku 

1848  zvolali  jste  „už  to  máme!"  a  šli  jste  spát  z  kru- 
hu veškerého  národa,  jeho  literatury  a  uvědoměnia 
vystoupivše.  Dajte  pozor,  aby  upravděno  nebylo:  jak 
nabyto,  fale  pozbyto.  Na  výchovu  svěj  mládeže, 
na  vzdělánie  a  Šlechtěnie  dnševné  stých  dětí,  na  zlep- 
I  ..iť  škol,  na  Eotaveníe  národnie  slovanskej  Literatu- 
ry, na  zjemněme  svých  mravu  a  zvyků  pra  ničeho 
dobrovolně  z  národnieho  citu  obětovali  nechcete.  Do- 
mníváte  -'•.  že  dáváte  dětem  vaším  vzdělanost,  kd\ž 
trochu  v  némdmé  před  čeládkou  zaivandrkujou.  Nád- 

* 


140 


heře,  karbanu,  pijanstviu,  mode,  hrubým  flauziim, 
rvačkám,  soudům  hovíce,  nešetříte  peněz,  ale  na  du- 
ševnost  svoju  groše  nemáte.  A  duch  jedině  nad 
hmotou  vládne  a  povládne,  vše  ostatní  jsou  pletky  a 
celky.  Máme  sice  ctihodných,  vzdělaných  a  stateč- 
ných sedláků,  jenž  netoliko  obci,  ale  i  národu  jako 
druhdy  zemane,  čest  dělají.  —  Ale  na  četný,  selský 
stav  jest  jich  tuze  málo,  a  tito  se  druhých  vzdalujou, 
a  to  chyba.     Beze  vzájemnosti  nebude  života. 

Nejde  mi  na  rozum,  proč  by  naší  70 — 100  korcoví 
sedláci  nemohli  býti  pravými  zemany.  Nic  jim  v  tom 
nevadí,  jenom  pevně  chtít!  —  Obecné  dobro  množiti, 
národ  svůj  slovanský  horlivě  milovati,  přirozená  prá- 
va jeho  národnosti  zastávati,  slovanskými  knihami, 
časopisy  se  vzdělávati,  dobré  knihy  mezi  sebou  roz- 
šiřovati, po  dvou,  po  třech  stovkách  odměny  na  spisy 
užitečné  v  novinách  oznamovati,  aby  větší  duševny 
ruch  povstal  atd.,  kdož  tu  zabraňuje? 

Pošetilou  svéhlavostiou,  nerozumným  vzdorem  v  do- 
brých věcech,  nejapnostiou  ku  šlechetným  obětem  v 
národní  osvětě,  svým  hrubým  soběctviem  a  marno- 
tratnostiou  selský  stav  sám  se  tluče  a  dusí,  budou- 
cnost' tratě.  Svoboda  ne  z  hlouposti,  ale  toliko  z  ro- 
zumu a  ze  vzdělanosti  národní  krásně  pučí  a  roste. 
Svrchovaný  čas,  aby  vážný  selský  stav  sebrav  se 
k  něčemu  vyššímu  se  nesol,  do  kruhu  veškerého  ná- 
roda se  postavil,  svůj  národ  a  práva  jeho  v  srdci 
maje  pletkami  a  blýskavkami  marnými  opomitnul.  Čas 
kvapí,  a  okolní  národové  silně  vpřed  postupujou. 


Pošetilé    námitky    nepraktičných    idealistw    proti 
panstvu. 

Idealisté  nahánějí  sedlákům  jakési  strachy  před  vel- 
možemi  (magnáty),  před  knížaty,  hrabaty,  barony  v  obci 
a  všeliké  závory  a  nespravedlivostě  proti  osvícenej  šlechtě 
vymýšlejí.     Čeho  tím  pošetilci  docílejí? 

Nezamezujou  také  statkářům  ne-šlechtickým,  průmy- 


—      141       — 

slníkfim,  duchovenstvu,  úřadnictvu,  lékarstvu  a  j.  slovem 
vsdělanstvu  vesměs  vliv  a  pňsobeníe  na  obecné  dobro?  — 
na  blahobyt  národní?  —  Což  jen  sedlák  rozhodne  osud 
národa,  osmi  říše?  Co  je  národu  selský  statek  pláten, 
jeslí  ho  jadrný,  vědomostmi  zbystřený,  na  osvětu  šlechet- 
né obětavý  zemanskj  duch  a  národovee  neovládá?— Věru, 
je  pouhý  jedlový  paře*,  jenž  (lí  a  práchniví,  lesu  vadě. 
V  žurnálech  němeekýeh  nejednou  hlásáno,  že  nebo- 
Iský  Ind  pod  panským  vlivem  opět  zakrní,  a  kdo  ví 
jakému  jařmu  podroben  bude,  kdyby  bývalé  vrchnosto  opét 
hlasu  nabyvše  v  obcích  mocné  mluvily.  No  v  dobé  naší 
nemají  bývalé  vrchnostě  téměř  žádného  hlasu  v  obci,  ani 
do  obce  nepáchly,  toliko  platějí  břemena  obecní  nesouce ! 
A  j;ik  obce  v  dobru  obecném  pokročily?  jak  vzdělávají 
duševnosf  svoju? 

Simd    se  proto    nikdo    rozumný    na  statkáře    nczazlí, 
je  chalupníkem  nebo  sedlákem  v  něčem  dobrém  pou- 
tati nedá?     Strach  pošetilců  je  věru    směšný.     Na  krásné, 
že  by  některá  bývalá  vrchnost  škoditi   chtěla  obcím,    což 
nemají  zákon  a  státní  úřad? 

Krátká   řeČ  a   pčkné  slovo,  vymúže  u  pánu  mnoho. 

;jné  miněnie  se  proti  selskému  stavu  staví.  Jen 
dvě  cesty  má  před  sebou,  buďto  k  chlapstvu  nebo  ze- 
manstvu. 

Netečnost,  hrubé  soběctvie,  selská  šperkovaná  pý- 
cha, celonoční  flauzovánie,  karbanénie  po  hospodách,  kde 
iic\iii  a  časopise  není.  pošetilá  marnotratnost",  nedbalost* 
o  mládež  a  školstvo,  a  z  toho  dědičná  nevédomosf,  pove- 
dou ho  k  chudobě  a  chlapstvu, 

Efebod  bliznem,  Když.  DeDfiieS  býti  velkým  pánem. 
Sedlák,   maje  prostředků  musí  se   k  lepšímu  rozumu 
ku   vědomostem  národní   literaturou,    opravenými    školami 
kóny  a  právy  se  obeznávati,  oko  ucho  v  no- 
vinách  míti.   v  kruhu   národa    a   jeho  opravnělosti   pevné 


—      142      — 

stáli,  slovem  selský  stav  musí  se  na  duchu  bystrif  v  srdci 
šlechtit  a  na  stráž  se  postavit.  A  to  ho  povede  k  ušlech- 
těniu  zemanskému.  Selský  stav  vědomostmi  ušlechtěný 
musí  se  po  přátelích  ohlížeti.  V  zápasu  mezi  stranami  roz- 
hodne literatura,  volné  písmo,  volné,  rázné,  uctivé  slovo 
a  obecná  veřejnost,  národní  rozum.  Selský  stav  nebude 
osamělý,    když  svoje  hrubé  soběctvie  odloží. 

Kdo  chce  pěkně  mluviti,  třeba  mu  šlechetně  smýšleti. 

Jak  mile  selský  stav  se  zdělá  stana  se  ušlechtěným, 
odloží  předsudky  a  sprostáctvie,  ozbrojiv  se  vědomostmi, 
kdož  mu  co  udělá? 

Kdo  zastává  pravidlo  „rovného  práva  všem,"  ne- 
smí se  pošetile  přimlouvati  za  výsadu  na  selské  záhony. 

Poznám,  Co  vám  občané  prospěje  obecnia  sludňa,  kdy 
sobě  z  ní  vody  nenabíráte  ?  Zanikne  vám  národnia 
literatura,  keď  její  knihy  a  časopisy  nekupujete,  nečí- 
táte, abyste  si  vědomostě  a  zkušenostě  okolních  ná- 
rodův  osvojovali.  Věru  nevím,  proč  by  70 — 100  kor- 
cový statek  a  jemu  podobný  mlýn  ročně  10 — 20  zl. 
na  vzdělánie  svěj  rodiny  a  chasy,  knihy  užitečné 
kupuja,  obětovati  nemohl?  Jak  by  tu  národnia  lite- 
ratura i  osvěta  zkvítala?  Odbírajíce  knihy  a  časopisy 
z  národní  literatury,  prospíváte  najvíce  sobě,  nabýva- 
jíce pěkných  vědomostí.  Rádi  byste  v  hospodách  vti- 
pně a  rozumně  hovořili,  ale  kde  nic  tu  nic.  Klasy 
hluché  ! 


Politika  západní  neprospívá  Rakousku. 

Kdo  mlčí,  svoluje. 

Západ,  juh  a  severný  střed  Europy  od  svého  směru 
sotva  odstoupějí,  dokud  svoje  idey  neprovedou,  a  dokud 
se  ve  strašlivém  víru  neocitnou.  Opak  novému  Europei- 
smu  má  člověčenstvo  na  Europě  ještě  jiné  národy,  kteří 
se  k  nebeskému  světlu  obracejí. 

Státníci  a  vladaři,  působící  na  národy  takové,  jenž 
vrchol  ještě  nedosáhli,  odkud  obrat  a  padánie  počíná,  mají 


-      143      - 

zachovalejší  živly  a  duševnosté  v  podračiu  svém,  ncž-li 
onino,  kteří  chorobný  stav  ouropskej  kullury  západní  od 
předměty  (věci)  svého  pňsobenia,  od  svých  říděných  ná- 
rodů odloučiti  nemohou.  V  ohledu  tom  ne-německé  oby- 
vatelstvo rakouského  císarstva  velkých  prospěchů  ludomi- 
l\m  stitBÍkňm   poskytuje. 

V  našem  Rakouska  velmi  duležito  vše  to,  což  dosud 
zdravé  a  císarslvu  věrné,  před  vlivem  kazivého  sou- 
sedstva v  ryzotě  zachovali. 

Člověka,  národ  tak  vzdělávati  dlužno,  aby  jeho  duch 
náboženstvem  k  Bohu  pravdy,  dobra,  krásy  uváděn  byl, 
a  jeho  Sinové  ze  srdea  Chrislovou  naukou  o  lásce  k  bli- 
žnímu ušlechlěného  pramenili.  A  však  člověka,  národ 
dle  jeho  národnosti,  duševnosli,  teda  přirozenosti,  ju  mu 
Tvůrce  moudrý  udělil,  vzdělávati  tre1)a,  aby  pravá  vzdě- 
lanosf  dobře  na  ludskosf  působíc  znikla,  a  pak-li  zamý- 
šleno, aby  zpátkováiůe.  padánie  z  vrcholu  na  dlouhý  čas 
zamezovány  byly,  a  pozlátková  povrchnosf  mizela. 

Z  toho  vysvítá,  aby  rakouské  císarstvo,  svojí  větši- 
ny a  slovanskosti  se  třímajíc,  svoje  těžisko  na  Dunaji  ma- 
jíc, o  slredomore  se  opěrajíe,  svojí  samostatnosti,  svému 
povohi niu    na  južnej  středině  Europy  věrné  ostalo. 

Výborně  praví  ..Posel  z-  Prahy"  na  r.  1860  sv.  2. 
sir.  59:  „Věru  směšné:  to.  jak  se  němcomilové  na  ně- 
meckj  bund  ")  (spolek)  ustavičně  odvolávají,  jak  se  mno- 
zí osilno  namakají,  aby  nás  Němci  ze  svého  bundu  nevy- 
tiskli  jakoby  Rakousko  samo  o  sobě  slabé  bylo  nemo- 
houc   sebe    zachovali,    jakoby    bez   bundu    v  samostatnosti 


*)  Německy  bund,  ■taecké  iMMtátfa  ftbaáif  ll..r)f)2r]  mil.  ol.y- 
valflňv  ma  3Vr>77.000  ;t  si» tť  :  2*S  millinnii  Nčmeé,  7  uiilliotiú 
Slovanů,  '/4  millionii  Francouzi,  /.  milliomi  Židův,  '/,  millio- 
níj    \  l5;ikou-kn    k    n«'iii!i    fiiiliocilo    zcniť:    \ ni lrf)-r.i K oti >k é 

a     české,    jako:      Horní   l    dolní   Kakou>y,    Šhrsko,    Korutonsko. 


—      144     — 

obstáti  nemohlo.  Co  z  něho  máme?  Že  když  mohou, 
hanu  na  nás  kydají,  že  když  pomáhati  mají,  ruce  založiv- 
še se  dívají.  Ztratíme  tím,  když  vystoupíme,  my  nebo 
Němci  v  bundě?  Kéžby  naša  vláda,  chopivši  se  politiky 
opravdově  rakouskej,  samostatnej,  na  národy  svobodnými 
a  prospěšnými  instituciami  (ustavinami)  obdařené  se  spo- 
lehavši,  z  Rakouska  utvořila  velmoc,  jaká  dle  polohy,  síly 
a  nevyčerpatelných  pomůcek  býti  může.  Vázána  teď  na 
spolek  německý,  nemalé  příkořie  snášeti  musí,  ač  hlav- 
ně *)  bund  hájí  a  pevnostě  porynské  svým  vojskem  slo- 
vanským (v  Mohuči  mladoboleslavský  pluk  Degenfeld,  v 
Rastattě  prazký  pluk  Benedek)  chrání." 

Jak  vědomo,  němcomilstvie  nevděčnými  a  odrodilými 
Slovany  u  nás  hojně  podporované  úsilno  k  tomu  pracuje, 
aby  z  Rakouska  samostatného  stal  se  kus  německého  bun- 
du. Ale  tato  odstředivá  strana,  okazujouc  nám  Němců 
kulturu  jako  makovičku  na  věži,  podrývá  nám  chytro  sa- 
mostatné Rakousko  (—čelnou  jednotou,  ažiem,  hanou,  po- 
směchem, protikatolictviem  a  j.  v  literatuře—),  tlačíc  ho 
k  německému  bundu. 

Dopatřme  na  věc,  abychom  protirakouský  směr  strany 
tejto  dobře  posoudili,  a  čeho  nám  se  z  politiky  našich 
němcomilů  nadíti  lze. 


Krajinsko,  Tyroly,  guberniu  přímorskú,  Čechy,  Moravu,  Slezko== 
obsahujoucí  3601  Q  mil,  12  million.  obyv.  Austria  jako  nejmoc- 
nější stát  ve  spolku  na  sněme  spolkovém  předsedá.  Kdyby 
Auslria  od  bundu  odstoupla,  zbylo  by  mu  232/3  million.  hlav. 
*)  Účastníci  německého  bundu  povinni  jsou  netoliko  celé  Německo 
nobrž  i  každý  jednotlivý  stát  o  sobě  hájili  před  každým  nepřá- 
telským vpádem,  a  zaručujou  sobě  vespolek  všecky  majetky 
v  hranicách  soustátia  obsažené.  Jak  toho  pravidla  v  sardo- 
francouskej  válce  šetřeno  bylo,  Austriané  dobře  vědí. 


—      145      — 

a.   Pozorujme  jednotlivé  stavy  Austrie. 

Sebe  v  svízel  uvodí,   kdo   druhého  svobodí. 

Velebné  austrianské  duchovenstvo  jisto  sobě  nepře- 
je, by  nábožná  mysl  rušena  byla,  která  se  dosud  u  ná- 
rodů rakouských  zahraničím  literaturu  neznajecích  pěkní 
zachovala.  Jistě  sobe  duchovní  nežádá,  aby  tato  neo- 
ceněná  drahotina,  co  ctihodný  zbytek  z  času  mladielvia 
i  zdravoty  mizela.  Nebof  jak  muže  rušivý  duch  zápo- 
ru (negacie)  v  zábavném  čteniu  lúbezně  zahalen,  na 
rakouské  dosud  zachovalé  národy  působiti?  —  Duch 
zápornosti  (negativnosti),  v  zádumcivej  mlhavosti  horu- 
joucý,  který  zaslepen  svou  pošetilostiou  se  chvástá  (vel- 
mi honosí),  nevěru  za  moudrosf  pokládá,  nedostatečnost 
za  sílu  vydává,  může  co  praktičného  dobrého  rakouským 
národům  podati? —  Takového  ducha  stále  tam  pěstujou, 
jehož  od  francouského  západu  přejali,  který  už  v  pů- 
vodní vlasti  úplně  vážnosti  a  víry  pozbyl,  a  velkého  na- 
mahánia   vládu   to  stojí,   aby  tam  sveřepiti  přestal. 

Boha  vzívnj,  sám  ruce  prikládaj. 

Slavná  rakouská  šlechta  věru  od  rýpavých  demo- 
kratů mnoho  dobrého  očekávati  nemůže,  kteří  po  pro- 
fesorsku  se  tváříce  staré  Německo  přeměnit,  vše  ve 
světovú  říš  spoutaf  usilujou.  Čím  více  němcomilslvie 
v  Rakousku  podporuje,  tím  více  západní  demokratiu  po- 
silujouc  půdu  pod  nohama  ztrácí.  Neb  hojně  podporu- 
jouc  na  ne-německých  končinách  jino-národní  živel, 
odvracuje  si  vlastní  národ  svůj,  v  jehož  lůně  svůj  pů- 
vod, zrůst  a  majetek,  svou  slávu  a  historicnosf  má. 
Tak  jednajíc  ztrácí  základ  moci  svěj,  důstojnost  staro- 
stův  a   budoucnosf. 

Hhhomyslná  šlechta,  jsouc  přirozeným  sborem  sta- 
rostův mezi  národem,  najprve  pečuj  o  jednotu,  a  dobré 
srozuměnic  v  občanstvu.  Sobě  a  národnímu  blahobytu 
šlechetně  prospívati  žádajíc,  moudře  jedná,  kcď  ludomi- 
lwn   pravidlům    právej    cti    a    hodnosti    věníR    pohromadě 

17 


146 


se  pevně  třímá.  Moudře  jedná,  když  vědoma  svěj  dů- 
stojnosti a  svého  vážného  postavenia  v  národě  síly  svo- 
je nedrobíc,  nevděcnej  cuziny  si  nevšímajíc  svornomy- 
slně  o  blaho  a  moc  svěj  olcovskej  říše  se  stará  a  zá- 
hubným  přechvalům  násilníků  vzdoruje.  Čest,  úcta,  sláva 
ju  nemine. 

Dějinou  jest,  že  ted  na  slavnú  rakouská  šlechtu 
všeliký  svízel,  všeliká  nesnáz  ze  všech  stran  se  valí. 
Nikda  tolik  dělnej  svornosti  netřebovala,  jako  za  naší 
doby,  kde  naša  Austria  v  tak  povážlivém  postaveniu 
západní  politikou  se  ocitla.  Avšak  nelze  mysliti,  že  by 
slavnú  šlechtu,  zláště  rakousko-slovanskú,  žádost  po  ně- 
meckých lytulech  zahraničných,  v  nich  si  mnozí  urození 
páni  libujou  ku  třebnej  jednotě  a  patriotičnej  síle  vedla. 
Proč  má  slavné  historičné  jméno,  mnohé  věky  v  ději- 
nách Rakouska  skvělé,  které  takovému  rodu  náleží,  jenž 
několika  set  let  otcovskej  domovině  a  její  mocnářům 
výborné  služby  konal,  zahraničnosti  upředněno  býti  ? 
Měli  by  ušlechtilí  synové  o  Europu  zasloužilej  Austrie 
proto  některej  zahraničnej  Jasnosti,  Svěflosti  do  pozadia 
ustupovati,  že  předkové  tak  zvaného  reichsfurst-a,  reichs- 
graf-a  ne  na  Vltavě,  Moravě,  ani  na  Visle,  Dravě  a 
Tise,  ale  kdesi  na  Mohane,  Rhajně  několik  jiter  země 
drží,  jež  tepruva  snad  nedávno  byl  koupil? 

Pak-li  že  panstvo  z  německého  Bundu  k  nám  pří- 
chozí, před  slavnými  zasloužilými  rody  v  Rakousku  ja- 
kejsi  přednosti  žádá,  nedivme  se  tomu.  Rozumujef: 
„Můj  duch,  moja  panská  povaha  jistě  lepší,  poně  šlechta 
rakouská  ne-německá  duchem  snad  slabší  mojí  národno- 
sti a  její  kultuře  se  v  salonách  koříc,  svoju  národnosf, 
práva  její  přirozená,  neprodajná  zamítá  —  teda  moja 
urozenost  vším  právem  přednosf  žádati  může." 

Na  Visle  říkávají:  „Starší  élachció  polski,  nék 
baron  něměcki."  Důkaz  to  ušlechtilej  hrdosti  a  ná- 
rodnieho  uvědoměnia. 


-       Í47      — 

Stanislav  Jablonovski  voj  voda  maloruský  a  velký  ko- 
runní hetman  byl  postaven  pod  najvyšší  správou  krála  Jana 
Soběskiego  nad  vojskem  polským  proli  Turkům  pod  Vídněj 
r.  16S3.  To  slavném,  jediné  hrdinskými  Poláky  do- 
bytém vifaztviu  poslal  císař  Leopold  k  němu,  oznámiv 
mu,  žo  ho  chce  udělati  knížetem  německej  říše.  Jablo- 
novski ale  Žirovskiemu,  císařskému  poslovi,  jako  samo- 
statný Polák  odpověděl:  „Hekni  J.  C.  31.,  račí-Ii  mi  ze 
vděčnosti  za  mou  službu  darovati  pár  pistolí,  že  mu  za 
poctu  takoMÍ  děkovati  budu;  kdybych  ale  knížecí  tylul 
měl  od  něho  přijmouti,  zdálo  by  se,  že  se  nedostává 
něčeho  k  mému  polskému  šlechtictviu,  jež  já  přece  za 
rovné   i  titulu  i  stavu  knížecímu   pokládám." 

Sotva  to  učenému  stavu ,  tak  zvanej  intelligencii 
bude  žádoucné,  by  k  západnímu  sousedstvu  přibočen 
bvl.  Ičenosf,  jenž  ducha  nešlechtí,  ku  zbožnosti  a  kře- 
sfanskej  moudrosti,  dělnosti  nevedouc,  málo  praktičná 
jest,  venkoncem  neprospívá  státům  vůbec,  a  našemu  Ra- 
kousku zláště.  Filosofia  Němcův  na  takový  vrch  vyvádí, 
odkud  přívrženci  její  do  blbosti  vrávorají.  3íoudře  u  nás 
státní  pa?dagogia  zrobila,  že  systémy  filosofičné  ze  škol 
vymítla.  Jak  profesorský  idealismus  některých  učených 
Němcův  nepraktičný  a  vysokomyslný  jest,  bohužel  mno- 
hé  dějiny   dokazujou. 

Poznám,  i.  Co  tomu  rakouští  Slované  řeknete,  keď  vám 
oznámím,  že  jakýsi  učený  spoluobčan  proti  zákonu  a 
rovnoprávnosti  slovanštiny  nevědomý  ku  slovanskému 
předmětu  (náboženstvu)  na  východních  Čechách  se 
dostávší,  žiikiiin  v  němčině  pověděl :  ..Ze  se  tomu 
diví)  jak  te  Cechové  u  Cechách  .v  češtinou  ještě 
obírati  mohou  !"  No  dívno  je  to,  že  Brní  millionoví 
(  echoslované,  majíce  ještě  10  millionů  pobratymeu 
v  Rakousku,  národním,  živým,  do  rozumu  a  do  srdce 
mluvícím,  obecně  rozumitelnfm  jazykem  na  blahobyt 
snu |  důrazné  působiti  hodlají. 
Póznam,  2.  ZhémČiU  Slované  po  Nádiod-skej  krajino 
aiiem  bohatnoucí,    také  se  tomu   nemálo  divě  jí.   ^jak 


~      148     — 

rodiče  v  Cechách  k  dělem  svým  ještě  česky  ho- 
vořit' mohou."  Já  se  také  tomu  divím,  proč  v  Pru- 
sku ještě  k  dětem  svým  německy  mluvějí,  neb  po 
vůli  filosofa  v  Sans-Souci  měli  už  dávno  francousky 
hovořiť. 
Po%nam.  S.  Známý  J.  Laube  nazývá  národnosf  Čecho- 
slovanů  pouze  galvanisovanú  mrtvolu. 
Tentýž  filosofičně  učený  pán  jinde  praví:  „Der  Adel 
in  Bohmen  entwickelt  so  wenig  deutschen  Charakter 
(je  to  povinnost?),  dass  es  sogar  so  weit  gekommen 
ist,  dass  der  Kavalier  seine  Kinder  čechisch  lernen 
lásst;  jav  dass  er  in  phantastischer  Weise  das  conse- 
quente  Cechenthum  plaidirt  und  nicht  beachtet,  dass 
das  Vaterland  dabei  gefahrdet  vvird.  (Oho!  čí  vlasť?) 
Der  Adel  mag  wohl  seine  čechischen  Leute  in  ihrer 
Sprache  anreden,  behandeln  (to  by  se  mělo  vážné 
panstvo  české  za  to  velkomyslné  dovolenie  jeho  svě- 
tlosti p.  Laub-ovi  slavnostně  poděkovat),  aber  mit 
Hinblick  auf  das  deutsche  Vaterland  (my  máme  svoje 
Rakousko  za  vlasť)  germanisiren  d.  h.  sie  bilden." 
Karlsbad  und  seine  Gáste.  Beil.  zu  A.  A.  Ztg.  Nro, 
180.  1845. 
Poznám.  4.  Němci  jsou  jistě  ctihodný  národ,  jenž  svých 
pěkných  vlastnosti  má,  ale  někteří  učenci  jeho  kultu- 
ru zlopověstnějí.  Tak  na  př.  Fallmerayer:  Die  Sla- 
ven sind  uns  auch  im  Frieden  zuvider.  Ihre  Riihrig- 
keit,  ihr  Geschick,  ihre  Fruchtbarkeit,  selbst  ihre  Ge- 
duld  erbittert  uns,  und  wenn  im  Kampfe  wider  andere 
Volker  der  furor  teutonicus  weiland  nur  den  wahr- 
haften  Gegner  auf  der  Wahlstatt  erschlug,  und  sich 
im  Uibrigen  mit  Beute,  Tribut  und  Mahlzeit  begntigte, 
verfolgte  er  den  iiberwundenen  Slaven  unbarmherzig 
bis  in  das  Heiligthum  der  Familie,  um  slavische  Exi- 
stenz  wo  moglich  in  der  Wurzel  zu  ersticken  und 
auszutilgen.  Monatblátter  der  Augsb.  Allg.  Ztg.  April- 
heft.  1845. 

Jenom  otvírajme  brány  na  všech  končinách  Austrie, 
aby  duch  západní  z  Německa  do  rakouských  ne-něme- 
ckých  národů  valiti  se  moh',  jak  to  mnozí  hlasové  u 
nás  žádají,  nasycujte  je  zábavnými  plody  německého 
idealismu,    skepticismu,    nihilismu    atheismu,    pantheismu, 


-       149      - 

rationalísmu   a  j.    a   v   králkoj    době    ocitneme  se   v   tísni 
a   požeradle  odkud   nás  nic   nevyvede. 

Lidu  na  zvfirách  (co  zvoráno),  po  dílnách  a  fa- 
brikách dělnému,  sotva  by  dokázali  Izclo,  žeby  jakéhos 
užitku  patrného  z  toho  mel,  kdyby  samostatnosti  rakou- 
skej   zbaven,     Německa     byl    podroben.      Průmyslnietvo , 

obchodnictvo   čelnou  jednotou,     ažiem   svíráno    na   žádný 
z   toho   nevěří   prospěch. 

Že  by  auslrianské  ne-německé  krajiny  připo- 
jeny k  německému  Bundu  hezkých  břemen  a  málo  práv 
měly,  nadíti  se  lze.  Vidíme  to  v  Prusku,  jak  poznaňští 
Poláci  hájíce  svoju  národnosf  a  přirozenou  oprávnělosf 
na  sněme   berlínském  pochodili. 

Nerovné  nedobře  se  druží. 

b.  Pozorujme  jednotlivé  národy  rakouské. 

V  našem  pateronárodním  císarstvu  snad  si  vážné 
německé  občanstvo  přeje,  aby  k  německým  bratrům 
v  Bundě  přiboěeno  bylo.  Když  ale  německému  Au- 
slrianu  naděje  k  tomu  dějinami  dávány  budou,  jak  teda 
bude  zamezeno,  aby  v  druhých  austrianských  národech 
odstředivé  myšlénky,  snahy  neznikali?  —  Vlach  se  bude 
k  juhu  odlučovati,  Rumun  ku  svým  bratrům  na  východě 
potěhne.  Kakouscí  Slované  málo  všímání,  školní  a  úřa- 
dní  němčinou  z  rovnoprávnosti  puděni  také  by  jinam 
zatoužili.  Přelud  pan-Slavismu,  jenž  v  německej  žur-» 
nalistice  dlouho  strašil,  věrné  rakouské  Slovany  hanebně 
obouzeje  ve  snivej  mlze  by  se  kmital.  Jistě  by  ho  nic 
tak  nezbuzovalo,  jako  neopatrné  a  stranarské  podporo- 
vánie   německej   nadvlády   v   Austrii. 

Němcomilové,  jimžlo  na  spravedlivosti  co  zákla- 
dnímu pravidlu  říše  záležeti  se  nezdá,  chytro  moc  svě- 
řenu  nakrucujou   ku   svému   prospěchu.      íiádné  rakouské 


t 


—      150     — 

občany  za  nebezpečné  pan-SIavisty,  *)  za  neprialely 
sjednotěnej  Austrie  lživě  obouzejí,  kteří  jinonárodní  pře- 
chvaly  nechválejí,  a  k  tomu  pracujou,  aby  pro  blaho 
obecné  odstraněny  byly.  Rozumstvo  (intelligenca)  ra- 
kouských konservativných,  říš  třímajecích  Slovanů  pevně 
myslí,  zeť  onen  odštěpenie,  separatismus  zakládá,  samo- 
statnosf  a  občanská  jednotu  pateronárodní  austrianskej 
říše  podrývá,  kdo  tužbu  a  snahu  z  Rakouska  ven  po 
jiném  těžisku  podporuje,  nechať  k  jakejkoli  národnosti 
náleží.  Neb  18ti  millionoví  austrianscí  Slované,  jsouce 
většinou  a  základní  sílou  Austrie,  vedeni  historičnou  mi- 
nulostiou,  rozvojem  a  ponutem  (instinktem)  těhnou  a 
potěhnou  dostředivě  do  Rakouska  tak  dlouho,  dokud 
nadvládou  menšiny  z  oprávnělosti  přirozenej,  z  rovno- 
právnosti zaručenej,  to  jest  z  Austrie,  kde  národ  vedle 
národa  občanuje,   —  úmyslně  vypuzováni  nebudou. 

Dějinou  jest,  že  v  naší  Austrii  dobrými  panovníky 
rovnoprávnosť  národům  stanovena  i  zaručena  jest.  Název 
„rovnoprávnost"  je  sice  velebné  právnické  slovo  no- 
vého Europeismu  pro  poctivé  a  dělné  národy  podle  se- 
be seřáděné,  které  nadvládu  jednoho  nebo  druhého  ná- 
roda vylučuje.  Rovnoprávnost  t.  j.  kde  všem  rovno  od- 
měřujou,  jesti  velká  idea  budoucnosti  pro  národy,  aby 
se  jako  dravci  mezi  sebou  netrýznili,  nevraždili,  majíce 
dosud  prostranstva  dostatečného  na  zemskej  kouli.  A  to 
duch  křesťanstvia.  Ale  ^rovnoprávnost,"  jak  nás  zku- 
šenosť  bohužel  učí,  bývá  od  političných  násilníků  zneu- 
ctívána.  Blýskavá,  lahodná  slova  nestačujou  bolné  rány 
hojiti  a  všeliké  zármutky  a  zlé  užívánie  moci  z  paměti 
vyhladiť ! 

Holé  sliby  kapsy  nenaplní. 

*)  To  já  nevinně  ve  Vídni  r.  1841  zakusil  byv  od  Čechožrouta 
pan-germana  obouzen  a  pak  vyšetřován,  ale  si.  policia  nic  ne- 
nalezši za  spravedlivé  mně  učinivši  nikde  v  ničem  mi  nevadila. 
No  to  dosti  důkazu  neviny.  Tak  se  mnohým  jiným  přihodilo. 
0  tom  uvědomuju  naše  skety ! 


—       151       — 

Ne-nemecli  rakouští  národové  asi  28  millionů  silni, 
v  novém  Europeismu  v  národnosti  =  duševnosti  svěj  pro- 
citlí nedají  se  k  vůli  německému  bundu  zněmcif,  *)  sa- 
mostatnosf  a  provedená  sjednocenosf  Austrie  takovej  po- 
liliky    ani    nelrebuje,   chce-Ii  se  zachovaf  a   mocnět. 

Každý  státník  snadno  vyrozumuje,  že  by  auslrian- 
ské  země  německému  bundu  podrobeny  v  ohledu  rovno- 
jiMMiosli  Melikou  logikou,  lsti  do  póza  lia  byly  odstrčeny 
wlmi,    co   by   jenom   stát   podrývalo. 

Haly    oheň    velký   les  spálí. 

Ve  sjednoténej  říši  naší  nikomu  nelze  ku  svěj 
korunní  zemi  co  vlaslici  jediné  se  skláněti,  aby  ze  se- 
paratismu   co   nepriatel   Austrie   hned   obviňován   nebyl. 

V  německej  žurnalistice  hlásáno  stojí,  kdyby  Au- 
slria  s  německým  bundem  chtěla  se  spojif,  že  to  jedině 
Němcům   náleží   u  věci   tejto   rozhodovati. 

Ale  dějinou  jest,  že  Rakousko  samostatné  jsouc 
velmoc  na  Europě,  není  pouze  stát  německý,  maje  27*/2 
millionů  ne-Němců  a  toliko  7  millionů  Němců.  Není 
to  žádné  poctivé,  právnické  jednánie,  kdy  se  věc  dvou 
stran  týká  (Austria  se  347-2  milliony  občanů  co  jedna 
strana  a  Bund  se  232/3  milliony  obyvatelů  druhá),  že 
by  toliko  jedna  menší  strana  a  to  získajecá  právo  si 
osobovala  narovnáme  po  libosti  učinit,  a  druhá  tralicá 
strana,   aby   měla   vše  trpělivě   přijímat,   co  prvá  stanovila. 

Ke   všem   musíš  rovnosf  míli,  chceš-li   pravým   soudcem  býti. 

C.  P. 
Většinou    slovanské    Rakousko    má     svou    polohou 


*)    Boj   na   Vltavě    a    Labi   mezi  Germanismem   a   SIa\ismcm    je  lisí 
čokly.      Pru/.ná     tuhá    národnost    Cechftv    nikda     tolik     stred.»lva 
(media)    nemela,   j  »ko    u  dno  naších.     Svárlivých  Přemyslovci! 

ibavena,  čílajíc  v  celku  8  millioníi  btojí  celá  v  řfsi  BUslrianskej, 
kde  jesle  $  ní  10  millionů  pobratymefl  občlDOJe,  jimž  také  na 
tom  zalf./í.  ibj  /\"   reci  f"I  itranaN   na  záhubu  Hie  aněmceni 

nebyli  Kovnoprávnosf  Au-lrir.  spravedlivá  vúla  císaffl  pana.  na 
vied  končinách  probudOlosf  Slovanů  mil  ft&t  nama^ánie  milí 
řlrnnaři. 


—      152      — 

jiné  tě&isko  a  jinú  úlohu,  než  aby  historičně  zpát- 
kujouc  k  západu  na  svém  zemdleniu  pracovalo.  Rakous- 
cí  ne-němeccí  národové  ku  drahým  Němcům  v  nesvor- 
ném bundě  těhnouti  nemohou,  poněž  by  více  tratili  než-li 
získali. 

Vážní  patriote  na  Mohane  zdají  se  političně  krát- 
kozrací býti  velmi,  že  se  nemohou  ze  svého  soběctvia 
na  vyššie  praktičné  stanovisko  vyšinouti,  divíce  se  tomu, 
že  z  germanskej  strany  podávané  návrhy  nebyly  radost- 
ně na  rakouskej  straně  přijaty,  které  najsmělejší  naděje, 
najlubeznější  ideály  a  všechny  sny  sjednotěného  velkého 
Německa  vtělovati  měly.  Ale  ideály  a  sny  mohou  kdy 
vtěleny  býti  ?  Praktičná  Austria  a  její  dobří  národové 
nemilujou  ideály  ani  sny.  Oni  se  rádi  čehosi  jistého, 
pevného  třímají.  Co  z  rakouského  stanoviska  pozorováno 
jako  nepraktičné  se  okazuje,  to  pravda  z  idealismu  ně- 
meckého zdá  se  býti  velkolepé.  Ale  na  Mohane,  Rha- 
jině  a  j.  malichernictvie  a  soběctvie  sveřepí.  Soused 
souseda  závistivě  dusí  a  vše  mu  kazí,  aby  jen  nevy- 
niknul. 

Těmto,  kteří  na  našu  mitú  Austriu,  která  jim  to- 
lik věku  dobrocinila,  hanu  kydají,  máme  svoju  lásku 
věnovati?  Má  se  naše  samostatné  sjednotěné  Rakousko 
vydat  v  nebezpeč?  —  Nelze  mysliti,  že  by  Europa  a 
její  národové  cos  takového  snadno  dopustili.  Bylby  to 
pošklebek  proti  spravedlivosti,  mezi  národnímu  právu, 
proti  důstojnosti  a  historičnosti  naší  říše,  byl  by  to  zlo- 
čin proti  životu,  blahobytu  a  budoucnosti  slavnej  Au- 
slrie. 

Poznám.  Ctihodnému,  německému  národu  jeho  potřestě- 
ní  literaloři  velmi  ubližujou  vedouce  ho  cestou  poše- 
tilých ideálů  a  nesmyslů.  „Neboť  ponořeni  jsouce  od 
dětinstvia  v  předsudkoch  (jak  slovutný  a  zasloužily 
p.  prof.  Er.  Vocel  *j  praví)  o  samospasitelnosti  živlu 


*)  Viz  musejník  na  r.   1849,  sv.  4.  str.  163. 


_      153      — 

německého,  jcmužlo  celý  svět  kořiti  se  musí,  a  ko- 
chajíce se  stále  myšlénkou  velkej  gormauskej  budou- 
cnosti: byli  tito  nemito  probuzeni  ze  snu  svých  pro- 
citlou narodnosliou  slovanskou,  která  se  ku  svému 
hlásí  a  hlásili  nepřestane,  co  na  svatém  přirozeném 
pravé  všech  člověku  a  všech  národu  nezvratné  zalo- 
ženo jest.  Oni.  jenž  ve  spisech  svých  jen  o  slávě 
německej  vzdělanosti  a  o  slovanskej  surovosti  a  pod- 
losti čísti  uvykli,  jenom  téžko  spřátelit'  se  mohli  s  my- 
>lénkou,  že  by  Slavismus  vážným,  důstojným  sokem 
Germanismu  se  státi  a  v  sobe  měli  mohl  rozum  bla- 
hoplodneho.  mravního,  občanského  i  vědeckého  života 
i  národního  rozvinu." 

Co  prospejou  někteří  němečtí  pisálkové  svému  národu 
pisijíee  lže?    Na  př. 

„Chatrná    národnost   Čechův,    Moravanův,    Slezákův 
prý  ciň  co  čiň    podvržena    bude   živlu    germánskému 
(brošurka  Oesterreich  und  Ingarn  1843)." 
Z  lejlo   násily  chce  vaša  filosofia  právo  nadvlády  od- 
váděti? 

Ze  ..veškeré  Rakousko  duchem  germánským 
nadšeno  jest  a  kořist  tou  německou  slouti  ma- 
mě,6  ( Suselka). 

Že  ,.xa  dávných  veku  hal  ti  cti  a  polabští  Slo- 
vané sami  od  svhe  se  poněmčili^  nemohouce,  ba 
ani  nechtejice  vzdorovati  duchu  německej  osvě- 
ty a  vzdělanosti!"  Samá  lež  a  klam !  kde  byla 
vzdělanosf  ta  .; 

/.  ../ifrrafori  vésti,  moravští  a  j.  ( — jenžto  se 
snážejí  národ  svůj  spisy  v  bohovědě,  v  p&dagogii, 
mravovědě,  rolnictyiu,  průmyslu,  v  kékarstvio,  techni- 
ce a  j.  poučovali,  ve  mravnosti  tužiti,  ku  blahobytu 
naváděti  —  a  to  pod  ochranou  a  dozorem  slavnej 
vlády),  žf  ..rv  směru  od  Ruska  jim  vykázaném 
prao/joo-  \.  ní  to  hanebný  ópovážlivec,  jenž  ra- 
konsk<   s  •  neuváděje  důkazů,  hanobí?  atd.  atd.  ald. 

Takovými  nesmysly,  a  lžemi  je  znamenitý  kus  li- 
teratury oěmeckej,  zláštč  protikatolickej  znesvářen.  A 
takové  zlomyslné  >kr,íbaniny  pošetilých  pisálku,  jež  u  nás 
odrodilci  draho  kupujou  a  svoje  zanedbávají,  má  něme- 
cký národ,   do  chrámu  bozkej  pravdy   a  osvěty  uváděl? — 

1- 


—      154     — 

Nic  tak  německému  národu  neubližuje  a  zášť  proli  němu 
nezbuzuje,  jako  takové  nepoctivé,  lživé,  obouzivé  plá- 
caniny  třeštěnců,  jichto  zlomečky  jen  já  v  tom  úmyslu 
podal,  aby  vážní  Němci  svou  kulturu  przniti  a  dále  roz- 
um  a    práva  ludská   pošetilým    pisálkům   hanobili  nedali. 

Co  bylo  příčinou,  že  Němci  před  věky  dávno 
v  jeden  mocný  stát  se  nesjednotili,  jako  ve  Spanělách, 
v   Anglii  a  jinde? 

Časté  a  nepovolané  nakukavánie  do  hospodárstva 
sousedných  i  vzdálených  národů  proti  právům  mezináro- 
dním, ustavičná  snaha  za  hranicami  vše  pánovitě  rovnat 
a  zbytečná  starosf  o  cuzé  věci  a  pletky,  jež  jako  za 
svoje  pokládali.  Císařové  němečtí  chtěli  všechny  náro- 
dy křesťanské  podmaniti  žezlu  svému.  Odtud  pochází 
národní  zášť  mezi  Němci  a  Vlachy  na  jedněch  konči- 
nách,  mezi  Němci   a   Slovany  na   druhých. 

Svobody  kdo  hoden,  svobodil  zná  vážiti  každou. 

Neboť  vědomo  z  déjinstva  našeho,  jakej  násily,  ja- 
kých úhonů  užívali,  aby  sousední  velko-moravskú  říšu, 
civilisačný  účel  majecú,  rozkotali.  Známo,  jak  se  do 
pletich  a  svárů,  slovanský  národ  drobivých  Přemyslovců 
míchali,  stranu  proti  straně  popouzejíce,  občanské  války 
na  západním  Slovanstvě  zněcujouce.  Vědomo,  jak  na 
Vlachy  stále  se  tlačíce  jichto  rozvoji  občanskému  pře- 
káželi. Bo  známo,  jak  Vlachové  na  Němce  hněvem 
rozpáleni  jsou.  Vědomo,  jakou  ukrutnou  politikou  vol- 
nomyslné,  občansky  velmi  vzdělané  Vendy  (Slovany)  na 
dolením  Labi  a  na  Balte  nelidsky  trýznivše  vyhubili. 
Svědomití  dějopisci   němečtí  dali  sami  o   tom  zprávu. 

Německé  císarstvo  jistě  by  v  blahu  bylo  a  síle 
prospívalo,  kdyby  sobě  bylo  jiný  účel  vytknulo,  národy 
pro  pouhé  podrobenie  a  světskú  moc  a  slávu  nedusilo, 
nemařilo,  kdyby  panovníci  jeho  byli  pouze  o  ně  pečo- 
vali, a  svůdnými  krásotami  vlaských  krajin  vábeni,  z  něho 
byli  často  neodcházeli. 


i  55 


Naša  rovnoprávná  Austria,  národ  vedle  národa 
Spravedlivě  seřadivši,  právě  by  tak  sebe  podvracela, 
kdyby  její  vůdcové,  planými  ideami,  starými  zvyky  a 
zkazkami  jinam  sváděni  svoju  pozornosf  a  pečlivost  jí 
Úplně   nevěnovali. 

Jest-li  že  já  věren  dějinám  něco  nelahodného  na- 
poNédel  a  dokázal,  co  se  západníkňm  snad  nelíbí,  stalo 
se  proto,  aby  naší  sousedé  v  idealácfa  se  nekochali, 
vědouce  jak  my  Austriané  ze  stanoviska  našeho  na  věci 
patříme,  na  svůj  blahobyt  myslíme,  i  že  kultura  jejich 
všady  slova  pravdy  a  dějin  nemluvívá.  Či  má  Germa- 
nismus privilegovaný  monopol  rozumu,  vědy  a  litera- 
tury ? 

Auslrianů  přirozenou  povinnostiou  jest  a  bude,  aby 
blahobyt  vlastní  na  mysli  moli,  moc,  budoucnosf  a  slá- 
vu svěj  Auslrie  najvíce  pohledávali  a  svá  práva  přiro- 
zená i  nabytá,  statečně  proti  přechvatům  a  hrabavému 
soběctviu  cuziny  mužné  hájili.  Čeho  tím  myslejí  naši 
sousedé  na  západě  docíliti  na  Austriu  hanu  kydajíce? 
Hrdé  ílauze  provádějíce,  šlechetné  snahy  druhých  národu 
a  států  neuznávajíce,  ba  nimi  pohrdajíce,  ubozí  pouze 
jen  s\ou  mdlobu,  své  málomocenslvie  chytro  tím  zakrý- 
vají. Kdo  nemůže  činem,  hledí  sobě  hubareniem  po- 
máhaf. 

A  však  nechať  nikdo  nemyslí,  že  snad  úplné  od- 
trženie  Austrie  od  Německa  radím,  (hraň  Bůh,  naša 
Austria  Němcům  pomáhala,  Němectvo  af  jí  také  pomá- 
há.     Austria   mnoho   u   Němců   na    dluhách   má. 

Austria,  Německo  vzájemně  na  sebe  působiti  bu- 
dou. Byla  by  to  pošetilost*,  cínskú  zed"  mezi  obouma 
sousedoma  stavěti.  V  novém  Europeismu  ani  toho  učinit 
nelze,  nebo  mádla,  robalky,  hráze,  ploty,  hranice  mezi 
národy,  kovem,  párou,  mlunem,  obchodem  mizejí.  Vzá- 
jemnosf  je   ži\ot  národuv. 

Lcpří  dobrý  soused,  než  daleký  přílet. 

# 


—      156     — 

Ale  na  tom  nám  Austrianům  záleží,  aby  naše  eí- 
sarslvo  svými  silami  se  rozvíjelo  a  svoju  samostatnost 
mohutnou  dávno  už  historičně  zakládánu  zachovalo.  Co 
by  po  nás  bylo,  kdybychom  ani  svým  zájmům  a  pro- 
spěchům nerozuměli?  K  čemu  by  nám  západní  kultura, 
do  nás  za  samospasitelná  cpána  sloužila,  kdybychom 
chytrost'  a  soběctvie  západníků  nepronikli?  Zač  by  naše 
drahé  a  velmi  namáhavé  učenie  stálo?  U  celnej  jednoty 
jsme  cuzinou  zklamáni,  a  naša  Austria  v  blahobytu  trpí 
velmi.  Dobře  na  mysli  uvažujme,  že  síla  i  blahobyt 
našeho  císarstva  nezáleží  pouze  v  průmyslu  a  v  milosti 
výrobu  (co  vyrobíme)  našu  odkupujoucého  světa,  ale 
v  úrodnej  půdě,  v  lesích,  kovech,  kde  nám  bohatstvo 
nesmírné,  moc  a  samostatnost'  Bohem  dány.  Co  nám 
pláten  nůž  se  zlatou  rukojetěj ,  nemáme-li  bochník? 
K  čemu  železnice,  plavné  řeky  a  silnice  u  nás,  pak-li 
se  nepřičiníme,  abychom  co  na  nich  vozit  měli?  Naše 
Rakousko  *)  je  více  rolnický  stát  a  blaze  mu,  jeho 
blahobyt  je  stálejší  než-li  fabričného  státu  brittanského. 
A  proto  uhoďme  orbou  a  rozumnou  prácou  na  půdu 
žírnou;  k  rozumnej  práci  vedou  jen  vědomostě  věcnaté 
na  praktičných  školách  podávány;  k  vědomostem  věc- 
natým řádně,  přirozeně,  lacino  a  všeobecně  dopomáhají 
národní  rozumitelné  řeči  a  ne  papouškovánie  v  jinoná- 
rodních  jazykoch.  Školy  v  ne-německých  národech  au- 
strianských  učíce  mládež  jinonárodním  jazykem,  Auslrii 
více  ubližujou  než  prospívají,  protože  všemi  sílami,  schop- 
nostmi nepracuje  a  bohatstvo  z  půdy  svěj  náležitě  ne- 
dobývá,  jak  by  mohla  i  měla. 

Kdo  prácu  umí,  rád  nečumí. 


*)  V  Rakousku  má  rolnictvo  převahu,  neboť  na 

100  obyvatelů  přijde  68  hlav  rolnického  stavu, 
10     „      řemeslujoucícb, 
22     „      na  rozličné    způsoby   ži- 
vota se  davších. 


—      157      — 

r.  Pozorujme  jak  by  se  Německo  s  Rakouskem 
as  i  sloučiti  dalo. 

Jak  věci  led  Slojaj  toliko  trojím  způsobeni  loho 
docíliti  lze. 

J.  Kdíyby  celé  Rakousko  s  německým  Bundem 
se  sloučilo.  To  by  ale  zbudilo,  jak  výše  okázáno,  zá- 
visí, zášf,  žárlivost,  úhony,  velký  strach  přede  zněmco- 
vániem,  prudké  \řenie  národnosti  velkých  proti  Germa- 
nismu,  znoury ,  a  pustošenie.  Protestanské  Německo 
třímajíc  se  Pruska  bálo  by  se  zas  Austrie,  že  by  mocně 
svým  tělesem  naň  tlačíc  volnosf  protestantismu  poutala. 
Snadno  by  se  stalo,  že  by  od  kolika  veku  svá  ludo- 
milá  pravidla  mírnosti  a  obrany  opomenula,  vědoma 
přesily  svěj.      Teda   obě  strany  se  budou   tomu   zpírali. 

2.  Aneb  kdyby  předbřeznový  stav  věcí  od  roku 
1848  v  Německa  a  Rakousku  zaveden  byl,  aneb  cosi 
takového,  co  by  se  zašlému,  opovrženému,  umřelému 
podobalo. 

Minulé  nazpět  zavolaf,  zemřelému  života  vdech- 
nouf  nelze.  Zpálečnichie  vzdorujoucí  opravám  nemá 
M  Kuropě  budoucnosti.  Vlády  v  Německu  a  větve 
Němců  neopatrně  zaběhly.  Předbřeznový  stav  věcí,  ka- 
sty, privilegia,  třicátky,  starý  svízel  nelze  obnovif.  Teda 
sloučenie   na   základě   zavrženej   minulosti  je   nemožné. 

3.  Konečně  kdyby  Auslria  s  německým  Bundem 
ve  priatelský  spolek  vstoupila,  t.  j.  kdyby  stará,  jen 
idánlivě  pevná  a  chránivá  pouta  ve  priatelslvie  se  změ- 
nily, v  něm  by  na  historicný  rozvoj  a  na  vzájemné 
prospěchy  dozíráno  bylo.  Přátelský  ludomilný  spolek 
všem  národnostem  u  všem  všady  přirozená  práva  dopřá- 
vaje, všeliká  by  závisí,  zášf  a  obávánic  před  zněmecniem 
odstranil,  a  zdárně  by  obě  strany  k  blahobytu  vedol. 
Ale  to  krásný  idcal  pro  dokonalé,  spravedlivé  a  velmi 
ctnostné  národy.  Prusko  se  snaží  všemi  středky  přízeň 
Německa   sobě  ukořistit,    a    mnoho   se  mu  podařilo.    Němci 


158 


hovorejí  o  císarstvu  německém  s  náčelnictviem  pruským. 
Prusko  všemožně  k  tomu  pracuje  síly  svoje  napínajíc, 
aby  v  Německu  císařovalo,  —  středstvo  (media)  k  tomu 
ochuravělost  a  mdloba  naší  Austrie.  Poslednia  naša 
válka  všeliké  tajiny  nám  oznámila.  Krevné  priatelstvie 
mezi  pruským,  anglickým  dvorem  odhaluje  úměr  Prů- 
saků, jenž  Austrii  přízniv  není  a  nebude. 

Avšak  postavenie  Rakouska  k  Německu  je  teď  jiné 
než  bývalo.  Dokud  slavný  František  otec  vlasti  císařoval, 
niterné  staré  hráze  v  Rakousku  stály,  jednota  rakouských 
zemí  nebyla  tak  utužena  jako  teď,  německý  Bund  byl  také 
povolnější,  dbaje  na  žádost,  rozkaz  silnějšího.  Jak  mile 
okolnostmi  nutěn  byl  císař  František  německého  císarstva 
se  vzdáti,  a  svoju  Austriu  za  císarslvo  rakouské  provolati, 
nevyhnutelně  další  krok  ku  samostatnosti  a  zláštnímu  roz- 
voji následoval,  k  čemuž  od  mnoha  věkův  ono  ponucováno 
bylo.  Tuto  dráhu  hístoričnosti,  přirozeného  rozvoja,  jak 
jinde  ukázáno  nelze  mu  opustit  a  jinam  směřovat,  v  našem 
věku  to  není  také  rádno. 

Státník,  jsa  duševědar  (psycholog)  a  věře  na  Vyšší 
Moc  nevystíhlú,  jenž  člověčenstvo  a  národy  jeho  řídí,  je- 
jíž vůlou  obrovská  díla  smrtelníků  v  sutiny  mžikem  se 
rozvaluj ou,  takový  státník  osoblivě  na  to  pozor  svůj  o- 
brátí,  co  ne  z  náhlého,  rychlo  minoucího  převratu,  ale 
z  věkovej  historičnosti  povstávalo.  Co  se  z  nitra,  ze  vlastní 
podstaty  dlouho  plodilo  a  vytvářelo,  větší  proň  hodnoty 
má,  než-li  stvůry  (stvořím)  ludskou  pouze  vůlou  a  lud- 
skými  theoriami  (skumy=skoumám)  sestavené. 

Slovem  naša  Austria  má  toliko  dvě  dráhy  před  se- 
bou. Buďto  svoju  historičnost  opomenouc  o  svoju  polohu, 
přirozenost  nedbajíc  k  západu  se  obrátit,  Němcóm  se  ko- 
řif,  jich  netečnost  úkory  (u-kořím),  posměchy,  hany  sná- 
šet, jako  dobrá  ovečka  s  pěkným  rounem  k  nim  se  tulit, 
pod  záminkou  většiny,    kultury  a  centralisacie   ostatní  ne- 


—       159      — 

německé  národy  svoje  (28  millionu  hlav)  vzdělává]  t.  j. 
jak  sami  pra  vějí  (viz  poznám.  3.  sub  a.)  germanisóvat, 
němčit  —  tuto  dráhu  zovu  západní  politiku.  Kam  ta  vede 
a  povede,  výše  ukázáno. 

Druhou  dráhu  má  k  juho-východu  a  střednímu 
moři,  která  ju  k  životu,  moci  a  velkej  budoucnosti  po- 
vede,  pak-li  její  státnictvie  Slavismu  a  příznivým  okolno- 
stem porozumí,  a  v  čas  jich  ku  svému  prospěchu  užije. 
A  však  dějinou  jest,  že  nadvláda  Germanismu  nemá  pro 
jugoslavenské  národy  žádného  kouzla,  aniž  jakej  přitažli- 
vosti, a  to  moudře  uvážiti  dlužno,  dokud  čas  a  doba  pří- 
hodná nemine. 

Dráha    za  Alpy,    jak  mnozí  myslejí,    není  praktičná, 

za  Alpami  Dunaj    neteče  a  rakouský  Germanismus  se  tam 

vezdy  s  velkým  odporem  potká  a  ničeho  tam,  vysiluja  se, 

nezíská. 

IVehrad  se  ploty,  ale  priately. 


Slovanská  národnosť  v  Cechách,    na  Moravě,    ve 

Slezku  a  Slovensku  jest  velmi  důležitou  hradbou 

austrianskej  i*íše. 

Národnosti  základ  je   řeč. 

je  národnost  a  její  oprávnelosf  i  jak  na  obecné 
dobro  a  mravní  blahobyt  převýborne  působí,  dokázalem 
dříve.  Aby  národnost  Smi  millionovýeh  Cechoslovanň  ho- 
dné živá  i  v  plnej  duševnej  síle  se  jevila,  nevyhnutelné 
záda  : 

a.)    blahobyt  domácí  a  zevniterná  bezpečnosf  velmoci 
Austriť,    co   Beatředénej    říše    či  jednoty   rovnč 
oprávněních  pěti  národu ;  pak 
b.)    prospěch  a  bezpečnost  Blatného  Ironu  a  zaslou- 
žilého panovnického  rodu. 
Zkušenosf  nás  učí,  že  vojenská   moc  vezdy  nedos!a- 


160 


čuje,  aby  nebezpečie   buď  v  nitru    neb  od  hranic   odvale- 
no bylo. 

Zkušenost'  nám  dosvědčuje,  že  panovnické  úmluvy, 
diplomatičné  smlouvy  a  sjezdy,  mír  někdy  na  dlouho  ne- 
utvrzujou,  ani  výbojnosti  násilnických  dobyvcu  pevné  hráze 
nekladou,  což  nám  mimo  jiných  dějin  nezvratně  rakousko- 
dědická,  pak  sedmiletá  válka  dokazuje. 

V  rakousko-dědickej  (od  roku  1740—1742)  a  v 
sedmileíej  (od  r.  1756 — 1763)  válce  právem  meča  odtrhli 
zněmčilí  Vendové  od  bývalej  českej,  nepravou  politikou  po 
bělohorskej  bitvě  r.  1620  velmi  zemdlenej  koruny  roman- 
tičné  Kladsko  a  úrodné  Slezko.  Už  za  času  prvého  a 
druhého  rozdělenia  *)  niterným  svárem  a  nehospodárstviem 
zemdlenej  Polsky,  pruský  minister  Herzberg  chtěl  pruské 
hranice  od  Holomouce  k  Poděbradům  a  dále  čárati.  Co 
jest  odloženo,  není  proto  odstraněno.  To  jistě  provedeno 
bude,  jak  mile  se  k  tomu  příhodná  doba  na  Europě  na- 
skytne. Na  česku,  moravskú  zem  a  na  zbytek  Slezka 
dávno  už  pruské  Němectvo  toužebným  očkem  kouká.  Z  tej 
strany  všemi  praktikami  dostrkované  Němectvie  valem  do 
Cech  se  tlačíc  ku  Praze  postupuje,  a  Praha  také  za  kou- 
sek domnělej  kultury  západníkům  přejouc  a  v  moci  je  tu- 
žíc o  slovanskost  a  právo  svého  národa  málo  dbá.  Neb 
kdo  národnost'  svoju  a  její  oprávnělost  ústavmi,  školami, 
divadly,  časopisectvem  po  kavárnách,  hostincích  a  jinak 
nepodporuje  podmítá  se  cuzině  zašlapuja  si  samostatnosf  a 
volnost'  domácú. 

Na  poněmčilých  hranicách  u  Liberce,  Teplic,  Fried- 
landu  a  j.  (lud  český  říká  „u  černých  Němců")  neblahé 
soucity  k  Berlínu  nejsou  žádná  tajina. 

Sova  spí,  ale  sl'pku  vidí. 


;)  Kdo  dal  myšlénku  a  podnět  aby  Polska  roztrhána  byla?  Frie- 
drich, král  Průsaků!  Prastaré  pravidlo:  „děl  a  vládni^  nad 
nesvornými  a  válkami  zemdlenými  Slovany  provedl. 


—      161      — 

Xeeheu  připomínali  dobu,  pak-li  sami  národová  hrad- 
bu, južto  nám  čechoslovenský  jazyk  postavil,  pošetile  bo- 
řili nepřestaneme,  že  Berlínu  usnadnujem  cestu,  by  nad 
námi  berlu  a  žezlo  mohutné  vystřel.  Aspoň  na  tej  cestě 
jsme.  pone  svoju  austrianskú  samostatnost",  dar  národnosti 
a  oprávnelosti  lehko  vážíce,  cuzine  se  pro  jakýsi  kousek 
pošetilého  „bilduíiku"  podmítáme.  Jaký  osud  by  našu 
starověků  sv.  Cyrillo-Melhodejsků  kat.  Církev  potkal,  ja- 
kých trampot  zotročilou  povolnostiou  k  severo-západu  so- 
bě způsobíme,  snadno  každému  uhodnouti  lze,  který  ději- 
ny i  jich  směr  na  Europě  náležitě  pozoruje. 

Už  před  lety  dávno  zasloužilý  občan  auslrianský  prof. 
Frant.  Svoboda  v  Praze  patriotične  ve  spisech  svých  ho- 
vořil: rČím  více  jazyka  svého,  který  nás  pro  obranu  vla- 
sti a  národů  s  námi  spojených  od  západníkuv  děliti  má, 
zanedbáváme  ;  čím  více  cuzozemcův  i  vlasti  vychováváme, 
aneb  našincův  národu  svému  odcizujeme  :  tím  více  sami  přiro- 
zenú  svoju  ohradu  pevnů  boříme,  a  sílu  sousedního  národa 
rozmnožujouce  podporujeme.  Kdyby  ale  časem  díl  tvrze 
tejto  opanovati  mel,  docela  by  po  bezpečnosti  naší  i  ná- 
rodů s  námi  spojených  veta  bylo,  a  poslední  zbytky  jazy- 
ka slovanského  na  Labi  zcela  by  vykořeněny  byly." 

Zpomeňme  si  na  utrýzněné  Vendy  čítajíce  str.  77 — 83. 

BuJ  raděj  hlavou  vlastního   těla,    než-li  chvostem  (ocasem)  cuzého. 
Za  Krkonošemi  u  zněmčilyrh  Vendů   panujou  pravi- 
dla králem  filosofem  na  Sans-Souci  jim  vpravena: 

1.  beati   posHdenteš   t.  j.   dobuď  jak    dobuď,  jenom 
Křimaj  (drž); 

2.  ?•  před   (\  pered,    v   perjod)   t.  j.    čiň   co   čin,  jen 
když  to  vede  k  něčemu. 

Tato  pravidla  tak  naše  drahoanké  sousedy  za  Krko- 
nošemi projřily,  Že  z  nich  pošlá  marnomluvnosf,  chvasta- 
vosf  a  drzost  pmSácká  celému  světu  je  znám;i. 

Prušáci  chtíce  v  Nčmccku  císařovat,  všelikým  slivd- 

19 


—      162      - 

stvem  zaměřujou  na  zemdleme  Rakouska.  Sajou  z  něho 
obchodem,  svou  špatnější  mincej,  ažiem,  pošklebujou  se 
mu  kydajíee  naň  hanu.  V  Prusku  jsou  vlastně  najvětší 
nepřátelé  Slovanů,  jenž  pomocou  Lipska  svoje  ničemné 
rejdy  v  literatuře  proti  Čechoslovanům  provozujou,  něme- 
čku kulturu  a  literaturu  našim  pošetilcům  a  zrádným  od- 
rodilcům  vychvalujouce,  našu  hístoričnost,  starú  literaturu 
hanebně  podrývají.  To  pořád  stará  taktika  a  chytré  kej- 
kle  starých  Germanii  proti  zpitomělým  Slovanům.  Smějou 
se  nám  radostně  si  mnouce  ruce,  že  němčinu  města  naše 
na  školách  všemožně  zavádějí,  svoju  mládež  jim  obětujou, 
slovanskosti  odcizujou,  jichto  knihy  a  časopisy  protikatoli- 
cké,  Slavo-žeroutské  draho  kupujou,  jichto  rozum  a  kul- 
turu zbožňujou,  slovem,  že  do  Germanie  jako  slepci  sami 
lezouce  jim  cestu  knám  klestějí  a  národní  hradbu  podko- 
pávajíce po  svém  rozumu,    po  svých   právech   přirozených 

šlapou. 

Cuzými  užitky  neztučníš. 

Poznám,  Dějinou  jest,  že  Prušáci  bývalé  slovanské  Slez- 
ko  soustavně  doněmčujou,  na  Srby  (Vendy)  v  Lu- 
žicích pruských,  na  Poláky  v  Poznaňsku  silně  tlačejí 
němčinou,  Čechy  v  několika  dědinách  za  Náchodem, 
v  Kladsku,  jako  na  Čermě,  Chudobě,  Slaném  a  jin- 
de úsilno  němčejí,  či  jak  oni  našim  hlupoňům  pra- 
vějí:  civilisujou.  Všemožně  k  nám  svoje  prušáctvie 
přes  hranice  převalujouce  sympathie  si  zakládají. 
Kdož  nemá  v  paměti  po  Čechách  barbarstvie  Němců 
Průsaků  za  časův  sedmiletej  války  ?  Keď  jejich  král 
Friedrich  na  Prahu  uhoditi  si  usmysliv  do  Čech  vo- 
jensky vtrhnul  a  po  hranicách  v  Litoměřicku,  Bole- 
slavsku  mezi  věrnými  Čechy  němčinu  tehda  nezna- 
jecími  po  špehounech  a  zrádcích  českého  národa 
nadarmo  se  ohlížel,  mrzutě  ku  svojeti  mluvil:  „O, 
jak  nebezpečno  se  pohybovati  a  něco  podnikati  mezi 
tímto  pouze  českým  ludem  !  žádného  tu  dostati  nel- 
ze špehouna."  *) 


*)  Viz  spisy  pro  mládež,  Praha  1836,  vydané  od  prof.  Fr.  Svobody. 


—      163     — 

Od  těch  dob  jak  se  to  juž  směnilo]  —  Za  duň 
našich,  kde  nčmectvie  hodně  ku  Praze  pokročilo,  už 
by  se  snadno  pohyboval,  chutě  by  mu  cesty  do  srd- 
ce Čech  urovnávali. 

TeJ  pozorujme  smutné  pro  ná<  drama  rakousko-dé- 
diekej  a  sedmiletej  války!     Jaké  idey  se   v  něm  kmitaly? 

Jednajecí  osoby  jsou  císařovna  Maria  Thcresia  a  král 
Friedrich.  Nikde  tolik  protivy  (kontrastu)  nebylo,  jako 
mezi  nima. 

Císařovna  byla  vznešená  paní.  majíc  srdce  tak  pří- 
sné a  meké,  tak  šlechetné  a  slabé,  jak  si  jen  dokonalil 
ženu  mysliti  lze. 

Král  prusky  byl  duch  silný  v  tom,  že  se  nade  vše- 
mi předsudky,  nade  vší  vírou,  nade  všemi  povinnostmi 
vznášeje,  žádnou  slabosf  neznal,  byltě  počítavý  a  počtář- 
ský  rozum. 

Obě  jednajecí  osoby  v  drámč  tom  byly  takové,  ja- 
kými jen  toho  času  býti  mohly  a  směly.  Oba  panovníci 
byli  vrchol,  ba  úhrnek  všech  přesvědčení  času  svého,  na 
nich  svoju  moc  a  důraz  založili.  Za  císařovnou  a  za 
králem  příkro  se  postavily  Katolictvie  a  Protestanstvie  proti 
sobe,  a  v  jich  pozadiu  blýskala  se  skeptická  filosofia  En- 
cyklopa?distů  francouských. 

Pozorujme  dějiště  jednacých  osob,  jak  bylo  uprave- 
no. \a  rakouskej  straně  byla  moc  koruny  českej  (Čechy, 
Kladsko.  Morava,  Slczko,  Lužice),  nepravou  politikou  po 
Mtvé    r.   1620  náramně  zemdlena,    národ  českv  a  morav- 

;n'žen  ztupen  a  politického  života  zbaven,  národnost' 
slovanská  téměř  émařena.  *)  Piovi  držitelově  statku  pan- 
ských z  celej  EuTOpy  Sběhlí,  uvalili  na  ěeský  Ind  selský 
břemena  a  poplatky  neslýchané,  zavedše  ideál  rabstva 
feudálního,    proti  Vendům    druhdy    Ožívaného,     pode    nímž 


*)    Čílaj  :     ..  D  V.    Yladivnj;i    Tomka.      Praha 

1-50. 


~      164     — 

blahobytu  žádnému  zniknouti  nelze.   Žaloba  proti  vrchnosti 
pokládána   za  zločin.    Ferdinandem   katolictvie   zavedeno 
kromě   malých  tu   a   tam   zbytků  protestantských,    jimžto 
nutno  bylo  skrývati  víru  svou. 

Tovaryšstvo  sv.  Ignaciusa  z  Lojoly  přičítavši  najvět- 
ší  zásluhy  sobě  v  obraceniu  národa  na  víru,  oplývalo  ta- 
ké najvětším  bohatstvem,  mocně  sahalo  vlivem  svým  do 
strojiny  státu.  Brány  ludem  staré  knihy  české  a  házeny 
na  oheň;  tak  literatura  českého  a  moravského  národa 
proti  právům  přirozeným  v  plamenoch  vzala  za  své.  Vel- 
ký počet  německých  šlechtických  rodů  usadil  se  v  Če- 
chách a  na  Moravě,  kteří  za  sebou  hejna  Němců  přitáhli, 
jenžto  řemesel  a  obchodu  se  zmocnivše  a  zbohatše  všady 
prvá  místa  opanovali.  Tak  se  pomalu  stala  němčina  v 
kruhoch  vyšších  panujoucá.  Řeči  krásnej,  čechoslovenskejj 
sněmy,  ústavou,  příkladným  občanstviem  proslavenej,  u- 
šlechtilej  posmívali  se  cuzinci  a  domácí  odrodilci  i  ko- 
nečně zhloupěly  lud  sám,  jako  řeči  sprostej  a  selskej.  Tak 
znenáhla  obyvatelé  němečtí  v  krajinách  pohraničných  na 
severu  rozmnožili  se  na  dobru  čtvrtinu. 

Na  straně  pruskej  bylo  volnomyslné  protestantstvie 
na  materialismu  (hmotanstvě)  založené,  na  jehož  obzoru 
stál  dobře  počítavý  dělný  král  v  malém  státě,  jehož  objem 
a  poloha  nejistú  budoucnost;  a  nepatrný  političný  život  mu 
poskytovaly.  Stav  Rakouska  za  Marie  Theresie,  pak  až  na  smrť 
způsobená  zemdlenosť  čechoslovenskej  národnosti,  a  na  ní 
upiatý  živý,  německý  živel,  poskytoval  mu  v  kombinacích 
jeho  výbojných  nesčíslné  prospěchy.  V  Austrii  měl  co 
filosof  přirozené  spojence  mezí  osvícenými,  pak  na  všech 
občanech,  kteří  s  rakouským  tehdejším  státnictviem  nebyli 
spokojeni,  v  jichto  prvej  řadě  stál  svobodně  smýšlející, 
proti-katolický,  ne-národní,  obchodnický  stav,  pak  vši- 
chni cuzí  průmyslníci,  kteří  theresianským  občanským  a 
státniem  pořádkem  všady  obmezeni  byli.  Mimo  to  v  Če- 
chách, v  Slczku,    Kladsku,    na  Moravě  volnomyslnosf  ná- 


—      165      - 

bosenská,    a   protestantstvie   mnoho   svých   ctitelů  měly,  a 

všichni  tito  byli  přirození  spojenci  protestantského  pruské- 
ho krála,  něho  ctili  v  něm  svého  svoboditela.  Friedrich 
svůj  v  tom  vida  prospěch,  usmyslel  sobe  tyto  duševně  i 
politicné  zemdlené  deržavy  rakouské  dobýti,  aby  svojo 
kralovstvo  dědičné  posíliv,  lépe  zaokrouhlil.  Tak  Lužicu, 
Slezko,  Kladsko  svou  taktikou  válečnou  na  Austrii  dobyl, 
Cechy  až  na  smrf  v  národnosti  a  dusevnosli  zemdleno 
také  by  chvátil  byl.  kdyby  geniové  hr.  Daun,  Lascy,  Lau- 
don  jak  srdnatí  Austriané,  pak  Juho-SIované  a  Maďaři 
v  síle  zachovalí  jsouce  nebyli  hrdinsky  odvalili  nebezpeč, 
jenž  na  severo-západě  rakouskej  unione  hrozila.  NeboE 
si  za  mdloby  českého  a  moravského  národa  u  nastoupenia 
Marie  Theresie  na  dědičný  rakouský  Iron  Francousové, 
Bavoři,  Saši.  Prusáci  se  staroslavnou  korunou  českou  ja- 
ko nitem  hráli,  cuzé  nápadníky  za  krála  Čechům  vnucu- 
jnuce  na  posklebek  prairmatičnej  sankcie  (r.  1720),  kterú 
přece  smlouvou  přijali. 

Totě  obraz  a  význam  rakousko-dědickej  a  sedmile- 
tej  války  a  ustavičného  zápasu  mezi  Rakouskem  a  Pru- 
skem na  půdě  promyslu,  literatury,  obchodu  a  finančních 
špekulac.  který  se  po  dobytiu  Kladska,  Slezka  počal  i  až 
dosud  ukončen  není. 

Drama  válečných  dob,  v  nich  Friedrich,  příjmím 
velký,  kníl  zněmčených  Vendu  co  hlavní  osoba  dějstvoval 
oznamuje  nám  poznamy  následné-: 

Že  zfranštělj  Němec  a  filosof  na  Sans-souci  staro- 
věku politiku  rrermanskťi  výborně  pojav,  lehkomyslnosf  a 
I  nesvornosti  poftlú  slabnsf  Slovanu  dobře  vykořistil,  a 
duchovní  zápas  i  Rakouskem  znložil,  který  dosud  ukončen 
není.  a  tak  rychlo  ukončen  nebude.  Rakousku  se  nelze 
tuliko  na  vojenskou  moc  spoléhat. 

Slované  na  horním  Labí  É  Vifle  se  ze  žalostného 
osudu  franko-rrornianským   feudalismem   Dtrýzttěnýcb  Ven- 


~      166      - 

dů  na  Balte  ničemu  dosud  nena-učili,  jak  to  jejich  neho- 
spodárský,  hejřivý,  lehkomyslný,  svárlivý  způsob  života  i 
vší  jadrnej  politiky  prázná  literatura  dosvědčuje.  Polák  hejří  po 
Francii  židovi  dluhuja  chudne  a  brojí  proti  pobratymcům, 
na  západě  slábne  a  hyne;  o  Vendech  nic  nevěda,  ničemu 
se  od  nich  dosud  nepoučil.  Čechoslovan  o  Vendech  a  jichto 
životopisu  ničeho  nevěda,  mládež  svoju  sám  západníkům 
obětuja,  moc  odpůrců  a  nepřátel  svých  pošetile  sílí,  jámu 
si  sám  kopaje. 

Koho  Pán  Bfih  potrestati  chce*  najprve  mu  rozum  vezme. 
Za  nepravá  politiku  po  bělohorskej  bitvě  Rakousko 
v  něm  pak  Čechoslavsko  mnoho  už  trpěly  i  dosud  trpí, 
na  níž  se  některé  rodiny  v  Čechách  účastnily.  Slavný 
velekněz  humanismu  císař  Josef  Lotringovec  vši  sílou 
ducha  i  srdca  svého  chybu  státnická  minulosti  výbornými 
ústavmi,  zákony,  toleranciou  opravil,  aby  rovnou  zbraněj 
zápase  nahradil  co  pokaženo  bylo,  a  trženina  přes  přiro- 
zené hranice  hloub  do  Austrie  na  severozápadě  zemdlenej 
nepokročila.  Jeho  genius  zachoval  Austriu  zápasiv  s  no- 
vým Europeismem  a  vpřed-kráčejícím  Prušáctviem.  Jemu 
jinak  nelzelo  s  Prušáctviem  vpřed  se  ženoucím,  než-li 
radikalnými  opravami  a  toleranciou  zápasif.  Jinej  vydaj- 
nější  zbraně  v  zápasu  tom  proti  filosofu  králi  neměl,  než 
aby  duševnost  národů  svých  zpružil. 

Oživená  Slovanskost  asi  S  millionových  Ce- 
choslovanů  národniemi  školami,  ústavy,  říděniem, 
literaturou  zmnoží  dostředivosť  (centripetalnosf)  a 
přitažlivost  k  unione  rakouských  národů.  Naopak 
ale  všemi  praktikami  a  kejklemi  od  severozápadu 
dostrkované  a  domácím  nerozumem  posilované  Ně- 
mectvise  napíná  odstředivosť  (centriíugalnosf)  f  Ce- 
chách, na  Moravě  a  Stezku  a  zemdlívá  severozá- 
padní kraje  (deržavy)  Austrie  pro  kohosi  jiného. 

V  moci  a  síle  zachovalí  Juhoslované   a   Maďaři  po- 


—       KiT      — 

chopiv.se  svoje  postavenu1,  svým  hrdinstviem  zachovali 
řecké  korunu  Austrii,  v  ohledu  tom  mají  velkú  zásluhu 
o  unionu  rovně  opravnélyeh  rakouských  národu.  Jejich 
Bejem  a  prospěch  vlastní  také  to  mocně  žádá,  aby  silná 
Slovanskosť  na  rozumném  liberalismu  Austrie  založena 
tuto  končina  Kše  mocné  chránila,  jinako  jim  posílená  Ger- 
mania pruská  doloudivsí  se  k  jichtO  hranieám  časem  cos 
jiného  poví. 

Blaze   tomu,  kdo  se  cuzým  neslasliein  kaje. 

A   co  najvíee  tuží  bezpečnost  a  sílu  pohranicnou  ? 

Ne  tak  tvrze,  hory,  reky,  jako  iivá.  nepokaxená, 
nedusená  národnost,  jenxto  na  reálnosti  založeným 
patriotismem  k  vlasti  a  h'h  projata  hárá.  svěj  vol- 
momyshuj  a  spravedlivé/  vládě,  svému  osvícenému 
a  liberálnímu  panovnickému  rodu  télem  a  dušou  od- 
dána jest,  i  také  pro  vážné  příčiny  a  dějiny  oddána  býti 
derbí  (musí).  V  čas  potřeby  do  zbraně  volána  i  bystro- 
myslně  vedena  jist  oj  í  a  mocněji  rozhoduje,  než-li  všechny 
nakreslené,  přede  zradou  odrodilců  nejisté  plány,  taktika 
a  diplomatika.  Vojínové  srdnatí  jsouce  díl  národa  mají 
také  svoje  uvédoměnie,  náklonnosté  stejné  s  národem  a 
tyto  obycajno  rozhodujou.  Má-li  ale  vděčná  patriotičnosť 
k  velmoci  Austrii  pro  bezpečnost  a  mocnu  obranu  její  hárati, 
má-li  starověká  cecho-slovenská  národnost"  spolehlivou  a  pe- 
vnou ohradou  býti :  dlužno  národ  hrdinský,  duchaplný,  věrný  a 
zaslouživ  v  národnosti  pružiti  a  v  oprávnélosli  jej  zacho- 
vati, králku  cestu  k  osvěté,  uslechléniu  a  blahobytu  vho- 
dný m  rizcnmm  otvírati,  v  minulosti  učiněnu  mu  křivdu 
nahrazovati  a  proti  euej   násile  zastávati. 

Kdo   neslyší   rozum,   ucítí   ho. 
Pak-li  že  dle  choutek  stranarú  odnárodíiovati  Čecho- 
Slovany    pokračováno   bude.    pik   to   chytře  *)  nastrojeno 
jest,    aby  snad  južné    katolické  Německo   k  Austrii  pfífta- 


*)     lilíič    čitaj   a   Dpél   čli    článek   v    r;Po:<lu   z   Přilij*    na   rok    1860, 


—      168     — 

hováno  bylo,  je  věru  hra  nejistá.  Což  je  to  mathematičně 
jisto,  že  zněmčení  Čechové,  Moravané,  Slezáci  byť  i  kato- 
líci byli  potěhnou  k  južnému  Německu,  jsouce  potom  v  kru- 
hu přitažlivosti  pruskej?  Bude  to  južné  rázné  Němectvo 
okouzlovat?    To  je  jisté  za  nejisté  dávati! 

Nikdo  v  austrianskej  říši  nemá  tak  těžké  a  zápasivé 
postavenie  jako  Čechoslované,  jehož  rozumstvo  a  vyšší 
stavy  jejich  zavinily,  a  do  něhož  svým  němcomilstviem 
hloub  zabředají.  Jugo-SIavenům,  kteří  velmi  rozděleně, 
pohodlně  a  váhavě  pracujou,  by  na  tom  záležeti  mělo,  aby 
Čecho-Slovenstvie  v  Austrii  silně  oživěno  bylo,  jak  toho 
samostatnost'  a  státnictvie  austrianskej  velmoci  na  Europě 
žádá.  Bože  daj,  aby  všichni  Jugo-Slaveni  tak  o  tom  pře- 
svědčeni byli,  jako  osvícený  austrianský  občan  veledůst.  pán 
Jos.  Jíř.  Strossmayer  biskup  ďakovarský,  který  se  k  velebn.  p. 
J.  K.  Viktorinu  kooperatoru  v  Budině  co  dedikantovi  čecho- 
slovenskej  mluvnice  tak  písemně  jádřil:  „Já  jsem  vřelý 
priatel  slovanskej  materinskej  řeči  mé  a  mého  národa, 
maje  přesvědčeme,  že  užšia  vzájemnost  Slovanů  pode  dvo- 
jatým  orlem  Rakouska  žijoucých  společná  jejich  potřeba 
jest.  Všechno,  coby  tento  vzájemný  svazek  tužeji  spojiti 
mohlo,  rád  podporuju.  Se  zvláštniem  oblibeniem  na  vě- 
domost' beru  osvědčovánie  rezkejšího,  národnieho  života 
severných,  v  nepříznivých  okolnostech  žijoucých  Slovanů 
říše  naší.  Za  to  mám,  že  nejen  k  prospěchu  celistvého 
státu,  ale  také  naší  sv.  církve  jest,  aby  tento  výborný, 
silný  a  velmi  nadaný  kmen,  všeho  nátlaku  pozbaven  se 
rozvíjel  a  co  najlépe  prospíval."  (Viz  Slovenské  noviny 
číslo  66  dne  7.  Juni  1860). 


sV,    1.    str.  17.    Hlavní  školy    a   ústavy   pro  vzděláváme  učitelů 
hlavních  a  reálných  skol. 

Nám  teď  nutno  s  politikou  se  horlivě  obírat,  a  historiu  Ven- 
du pilně  študovat  i  pracovat.  Hříšnou  lenostiou  a  špinavostiou 
ničeho  nezrobíme! 


—      169      — 

Postavenie  C Jechoslovtrnů  mezi  austrianskýnii 

Slovany. 

Proti  svěj  krvi  bojuje,  kdo  svůj   národ  nemiluje. 

Dejinou  jest,  že  naše  státmetvie  pro  mohutnější  zá- 
pas proti  euzine  vůbec,   proti  Prušaetvíu   zláště  následkem 

převratů    r.  1S48 našu   milú  Austriu    sestředilo    a 

utužilo.  Centralísacia  pruží  stát  v  síle  a  moci.  Zpráva  je 
snadnější,  Lacinější,  kdy  moudro  na  samočinlivosti  občanů 
založena.     To  nén  dokazuje  Francia,  Prusko. 

Austria  před  SO  lety  počala  Germanismem  centrali- 
zovat, a  neslo  to  —  neb  v  Rakousku  nejsou  národky,  ale 
už  n  rodové   politicne    dávno    vyvinutí.     Za   našeho    veku 

Austriu  germanisovat,  i  bylo  by  to  státu  záhubné  a 
bezprávie  ve  právní  unione  národúv,  jejížto  základy  na 
spravedlivosti  a  rovoprávnosti  stoja.  Jak  nyní  na  Europě 
stojíme,  kde  národové  ku  svěj  oprávnelosti  a  národní 
jsoucnosti  se  hlásejí,  ani  nemcomilstvo  na  germanisovanie 
Austrie  proti  vůli  našeho  císara  pana  pomýšleti  nemůže, 
leč  by  decentralisovat  a  stát  nebezpečí  vydati  chtělo.  Jak 
pokusy  dosavadní  dopadly,  dějiny  a  vřava  národův  niter- 
ná dokazujou. 

Centralísacia  tato  pro  bezpečnost",  rozvoj  a  blahobyt 
naší  Austrie  vsun  slredstvem  (media)  chována  budiž  — 
nebo  pevná  moc  proti  venkovu  chrání  právo  doma,  —  vše 
odstraňujme  a  porážejme,  cobyja  decentralisovalo  a  zem- 
dlívalo.   Najvětší  sok  Austrie  jest  a  bude  Prušáclvo,  které 

rfly,      800G  o  polovinu  ve  hmotnej  síle  menší,    neo- 

:-•  napíná,  by  duchem,  pokrokem,  ústavmi,  opravami, 
praktičnostiou  nahradilo,  a  důstojně  zápasilo  co  mu  na 
limoté  s.  hází.  V  zápasu  lom  nemůže  se  Austria  na  hmotu 
svoji  jediné  spoléhati,  by  časem  zklamána  nebyla  Nemy- 
sleme, £eby  ii.  ni.  ina  co  řeč  menšiny  \  Aostrii  byla  se- 
středivýa  pásem,    pěunárodniho   austrianakébo   občanstva, 

20 


170 


jak  já  to  na  sir.  66  okázal,  Vřenie  národův  Germanismem 
od  r.  1854  znepokojených  v  nitru  Austrie  právě  nám  o- 
pak  toho  dokazuje.  Patero  národů  v  Austrii  sjednotěných 
národně  a  političně  vyvinutých  jestuje  t,  j.  jsou  svěj  ná- 
rodnosti a  opravnělosti  vědomi  a  nedají  se  od  svých  práv 
chytrými  záminkami  odstrčiti.  Národ  jsa  svěj  národnosti 
vědom,  jen  tehda  se  uspokojí,  kdy  v  opravnělosti  svěj 
chráněn  a  pojištěn  se  cítí. 

Centralisacia,  k  tomu  účelu  prováděna,  aby  patero- 
jazykové  Rakousko  v  kus  Německa  přerobeno  bylo,  pod- 
rývala by  zdravé  kořeny  života  jeho,  jak  na  předešlých 
listoch  okázalém.  Moc  proti  zahraničnosti,  stejnotvárnost 
vládnieho  strojstva  v  nitru  ludomilskou  soustavou,  mou- 
drým z  národův  samých  vyňatým  zákonodárstvem,  prakíi- 
čnou  prostou  zprávou  docílit'  nutno,  a  netřeba  národy  z 
národnosti  násilně  a  bezprávně  vyzouvat.  Národy  to  dráž- 
díc z  pokojnosti  vybuřuje,  že  centralisacia  svoju  moc  snad 
použije  k  násile  a  bezpráviu,  aby  národnostě  potlačovala. 

Staré  partikarské  pravidlo  „divide  et  impera"  (děl  a 
vládni)  ludomiíské  státnictvie,  na  mravním  základě  stojíc, 
úplně  zavrhuje*  Rakousku  neprospěje,  jak  by  se  mno- 
hým tmákům  zdálo.  Jednotliví  národové  chránějí  prospěch 
všech  a  zas  všichni  pospolu  stoja  za  prospěch  jednotlivé- 
ho národa.  K  čemu  drážděnie  národa  proti  národu,  jak 
to  mnozí  nešlechetnici  mezi  žurnalisty  hloupě  činívají.  Ne- 
zapomeňme, že  kdosi  proti  nám  na  Sekvaně  studia  koná, 
a  za  Krkonošemi  jsou  studenti  a  světlonoši,  jenž  na  nás 
z  lichej  filanthropie  pamatujou. 

Sám  prospěch  vlády  tož  odmítá,  aby  jedna  národnost' 
druhou  národnostiou  hubena  byla,  rozličnost'  národností  a 
její  gravitace  ubezpečuje  stát.  Neb  pan-SIavismu  odpo- 
rujou  Němci,  Maďaři,  Rumuni,  Italiani.  Táž  oprávnělosf, 
opatrnost,  bdělost  Maďarů,  Vlachů,  Slovanů,  Rumunů  pro- 
tiví se  zněmčovániu  jednoho    nebo  druhého   austrianského 


národa.  Podobní  madaromanii  S6  nezdaří,  aby  v  karpat- 
ských Berních  Slovany,  Němce,  Rumuny  utiskujoue  mada- 
řila.  Ma-li  jeden  národ  v  rovnoprávnej  Austrii  právo  ku 
svěj  jsoucnosti  aneb  národnosti,    nemůže  druhý  národ  au- 

striansky  téhož  práva  zbaven  byli! 

Pozruan.  Dějinou  jest,  že  pokus  od  r.  1S54  po  koliká- 
tej  organisacii,  který  do  úřadu  s  národy  přímo  je- 
dnajeeíeh  němčinu  zavedol,  na  školách  mostských 
silné  na  němčinu  tlačí;  úhulovánie  velmo  kontrolami 
a  mnohopsarstviem  obtíživ,  nemálo  národy  pro  náro- 
dnost v  Austrii  znepokojil,  zbudiv  obáváme  v  nich, 
že  zas  němčeni  budou  jako  nebožtíci  Vendové  na 
Balte.  Pozorujme  co  se  na  Tise  a  jinde  děje.  Ne- 
mluvím zde  o  vyšších  úřadech,  kde  němčina  nikomu 
nevadí,  ale  o  úřadech,  jenž  přímo  (immcdiatc)  ná- 
rody ne-německc  řídějí  a  je  k  blahobytu  všemožně 
naváděti  za  úkol  mají. 

Slovan,  Maďar,  Rumun  podav  žádost,  prosbu  v 
národniem  jazyku,  dostává — aspoň  se  to  v  Cechách, 
v  Slezku,  na  Moravě  dosud  děje  —  němečků  od  po- 
ved, německy  rozsudek:  nemá-li  po  ruce,  který  by 
mu  to  vysvětlil,  je  v  nejistotě  a  mrzutý  nespokoje- 
nec, pln  nedůvěry  k  vládě.  Nebof  úřadník  nemá 
času.  aby  mu  to  do  národnicho  jazyka  srozumitelně 
převáděl,  keď  mu  zhůry  poručeno,  aby  všechny  pí- 
semnostě  v  němčině  spisoval,  a  lidu  dával. 

V  v  vší  úřadové  nařizeniem  žádají,  aby  soudnictvo 
podávalo  německé  převody  vyšetřovacích  protokolu. 
Pfo  dobře,  kdy  to  ale  mají  aktami  zavalení  úřadníci 
vypracovat?  večer,  v  noci,  kdy  už  dnem  a  prácou 
zemdlení?  Aby  teda  zadost  učinili  wšším  rozkazům, 
píšou  protokoly  hned  v  němčině.  Opět  velká  příči- 
na k  nedůvěře.  Obsílky  docházejí  v  němčině,  lud 
i  práce  hned  k<-  tlnmačovi  nemoháí  běžet,  nedostaví 
s 

\  lo     sou  závady,    jenž  spíše  decentralisujou,    b 

Obecné   dobro    a    vláda  tím   EÍská  ?     Touha    for- 

malnosf  iv«  i  cuzokrajnej  nescentralisuje  Rakousko, 
duch  eentr»tisacie  v  něčem  jiném  záleží.  ('<>  rfu- 
•■<  >-if  /,-  viádě  zbu»ujes   ríU  a  podporuje?    Buď 


172 


aby  se  iiitelligenc  a  učenost  na  státní  úřadovně  ústně 
i  písemně  sklonila  k  ludu,  národu?  aneb  aby  dělný 
lud  za  pluhem,  v  dílně  prácou  zaměstnaný  jinokrajnú 
učenost  draho  kupoval,  a  tlumače  nevrle  sháněl? 

Učenost  bez  praktičnosti  nemá  za  mák  moudrosti. 
Dějinou  jest,  že  v  Austrii  teď  dvě  strany  znikly, 
strana  centralistův  (soustředivců,  dostředivou)  a  decentra- 
listův  (odstředivců).  Většina  rozhodne.  Austrianscí  Slo- 
vané jsou  centralisté  dokud  je  plané  úměry  šílenců  a  tmá- 
ků  k  odstředivosti  nedonutějí. 

Z  dějiny  centralisacie  opět  jiná  dějina  povstala,  že 
8  millionoví  Cechoslované  z  kruhu  přitažlivosti  pruskej 
více  k  Dunaji  a  čilému  Maďarstvu  a  Juho-SIovanstvu  do- 
strčeni a  přibočeni  jsou.  A  touto  dějinou  nabyli  vážného 
postavenia  v  Rakousku  stavše  se  důležitými  strážníky  se- 
vero-západních  austrianských  končin.  Z  toho  sleduje  je- 
nom dvojica  pro  státnickú  moudrost',  buďto  nutno  slovan- 
skosf  dostředivá  na  Labi,  na  Moravě,  Odře,  Váhu  tužit  i 
pružit,  aby  skutečně  tvrzej  a  hradbou  bezpečnosti,  pro 
Austriu  byla ;  aneb  ju  šílencům  a  severo-západníkům  k  ci- 
vilisovániu  t.  j.  potlačeniu  vydat,  aby  z  kruhu  prušáckých 
snah  ani  nevyšla,  a  pro  Austriu  odstředivou  se  stala.  Ja- 
kési „juste  millieux"  k  ničemu  zde  nevede.  Kdož  Austri- 
anem,  buď  tělem  i  dušou  v  samostatnej  Austrii  a  nezevluj 
po  cuzině. 

Po%nam.  Pošetilý  to  blud  slabého  rozumu,  jakoby  jedna 
nebo  druhá  řeč  měla  výsadu  rozumu,  vzdělanosti. 
Každá  pěkná,  libozvučná,  logičně  sestavená  řeč  co 
výkvět  rozumu  ludského  může  býti  hýbadlem  osvěty 
a  obecného  dobra,  netřeba  národu  tepruva  jazyk  ná- 
silně vyřezávat  a  jiný  mu  do  ust  strkat,  jako  se 
v  Elsasku  Němcům  od  Francousů  děje.  Odnárodno- 
vánie  toliko  na  Europě  sveřepí.  Škodlivý  to  blud,  ja- 
ko by  angličina,  franština,  němčina  velké  národy 
v  Rakousku  jedině  vzdělala,  a  jejich  síly  zpružila, 
aneb    že  výhradně  vládní  jazyk  německý    v  Austrii 


~      173      *- 

bude  přitažlivým  kouzlem  pro  južné  katolické  Ně- 
mecko aneb  pro  Juho-Slovanstvo  za  Savou.  Přitaž- 
livé kouzlo  Austrio  musí  býti  rozumný  a  poctivý  li- 
beralismus, světoznámá  její  spravedlnost  a  rovno- 
právnost, lúbezná  praktičnost  a  snadnost  v  lacinějším 
a  rychlejším  rízoniu.  bohumilá  laskavá  snášelivost' 
náboženská,  svědomité  všímánie  všech  církví  kře- 
sťanských, dobré  školy  s  národniemi  jazyky,  aby 
hned  učenic  bez  drahých,  éas  a  sílu  mařivých  oklik 
do  rozumu,  do  srdea,  do  živého  sahalo,  výborné  fi- 
nančnic hospodárstvie,  aby  za  hranicami  vážnosti, 
Úvěru  a  moci  bylo.  a  konečné  stálý  pokrok  v  o- 
pravách  a  blahobytu.  To  vše  ju  bude  tuho  cen- 
trali&wai)  sousedním  národům  milú  délat.  Kouzlo 
přitažlivosti  její  nesmírné  by  ludomilstviem,  vhodný- 
mi opravami  zlahodéno  bylo. 

Z  dějin  téch  a  z  nynéjšieho  postavenia  Čechoslovanú 
veletřebná  snaha  sleduje,  aby  k  Dunaji,  k  ostatním  ra- 
kouským Slovanům,  zlášté  ale  k  Juho-Slovanům,  duchem, 
literaturou  a  spisovým  jazykem,  co  rádní  centralislé  telili, 
vzdělanost,  obeanstvie,  slovem,  průmyslem,  artistíkou  jim 
nesouce.  Jakož  austrianscí  třímaví  Slované,  co  pořádní 
centralisté  kolem  svého  císara  pana  a  jeho  prestolu  (trů- 
nu) na  Dunaji,  vhodným  státnictviem  vedeni,  se  soustředo- 
vati,  a  jazyčně,  literárné  ksobě  se  blížiti  musejí^  podobné 
Cechoslovandm  dlužno  do  kruhu  rakouských  Slovanu  ne- 
chavŠím  dráhu  germánských  nebožtíku  Vendů,  všemožné 
se  dobývali  a  pro  jistější  budoucnosf  a  právo  néco  obětovati. 
Literatura,  průmysl,  artistika  Čechoslovanú  musí  pro  au- 
strianské  Slovany  pracovat.    Jak  to? 

Literatuře  nutno,  chce-li  šírodálno  lépe  zkvítajíc,  na 
příbuzné  větve  působiti,  spisový  jazyk  všeobecnějšími,  slo- 
vanštějšími,  v  životě  žijoucými  koncovkami,  frasemi,  slov- 
mi,  zláŠtě  ze  Slovenska  vyňatými  obohacovati.  Cechu,  Mo- 
ravanu, Slezáku  třeba  někde  starému  chybnému  zvyku  v 
písmě  pro  posilu  uniony  na  Dunaji  odvykati,  chce-li  sám 
na  síle    a    moci  získati.    Tak   zvaná    čeština    ve  spisovém 


—      Í74      — 

jazyku  převládajecá,  je  dle  německého  přezvuku  (um- 
laut-u)  přikrojena,  ztenčena  samým  e,  i,  í  zaplavena,  co 
pošetile  podle  Graeků  nesvorných  attikismem  zváno  bylo, 
těhne  v  odštěpenosti  svěj  ode  Druho-Slovanů  ku  Baltu, 
k  hrobům  a  mohylám  Vendů.  To  ale  ze  mnoha  důvodů 
je  nepraktičné,  ba  záhubné.  Zněmčelosť  češtiny  spisovej 
jak  v  koncovkách  tak  ve  frasích  je  patrná,  Druho-Slova- 
nům  nemilá  i  málo  rozumitelna.  Že  rozumu  a  logičnosti 
taková  ztenčená  čeština  nelahodí,  ba  semotam  jako  zlo- 
zvuký  lad  (akord)  myslej  Druho-Slovanův  zatřase,  toliko 
vtipnému  napovím.     Slyšíce  mluviti  na  př. 

Koze  běhá  na  stráni; 

brixe  stoji  u  plotu; 

rybě  plove  atd.  jak  by  nás  to  nemile  doja- 
lo? —  A  tak  se  děje  bratrům  Slovákům  a  Druho-SIova- 
nům,  kecT  mluvíce  píšeme:  nouze  (nouza)  tře  člověka, 
duše  (duša)  kvílí,  (jedna)  chvíle  míjí,  (mnohé)  chvíle 
míjí. 

Ani  slova  bych  o  tom  nemluvil,  kdyby  za  němčelo- 
stiou  češtiny  přece  státnická  idea  budoucnosti  se  kmitala, 
rádbych  snášel  všechny  odstředivé  poklesky,  affektace  ja- 
zyčnéj  ježto  ze  salonu  Přemyslovců  a  jich  pochlebníků  do 
života  národnieho  jako  cosi  dvořaninského  se  opičkarstviem 
vetřely.  Jest-li  sobě  minulí  věkové  a  jich  vrstevníci  proti 
vší  vzájemnosti  a  vyššiemu  státnictviu  osobili  právo,  ze- 
špatnit  národniu  řeč  a  ju  ode  Druho-SIovanstva  na  zdař- 
bňh  pošetile  odštěpit,  nesmí  nám  totéž  právo,  jazyk  zlep- 
šiti a  zas  v  širší  kruh  uváděti,  odnímáno  býti.  My  žijeme 
v  jinej  době,  v  jiném  postaveniu,  v  jiných  nadějích  a  sna- 
hách. Námitka,  že  jsme  si  až  dosud  v  čestince  rozuměli, 
je  směšná,  my  sobě  porozumíme,  kdybychom  na  půl  slo- 
va, půl  hubou  mluvili. 

Kehdy  se  sestředíme  v  národ  větší,  mužnější,  také 
doslaném  klasikův.     Mně  nejde  o  litery  a  jalovú  filologiu, 


—      175      — 

ale  o  eentralisaciu  rozptýlených  sil  naší  milej  Austrie,  a 
lo  mne  dokonalá  a  šléchetníci  dále  zírajecí  snad  za  zlo 
pokládati  nebudou,  a  jsouce  upřímní  Austrianó  a  centrali- 
stó  také  nesmějí. 

Pve  strany   teJ  znikají  v  Slovanech:   buJtež   ticho  vášně! 
O  strom  jedna   celý   dbá,  a   druhá  jen   o   list.  .1.   ívollár. 

Pak-li  že  do  spisovóho  jazyka  z  ust  národa  samého 
co  dobrého  a  povšechného  přijmeme,  aneb  ze  královského 
Slovenska  cosi  lepšieho  uctivé  se  vypůjčíme,  (jak  já  to  ve 
spisu  lom  učinil),  proto  se  budova  spisového  jazyka  hned 
nerozvalí. 

Obáváme  gramaticnej  anarchie  jesti  věru  směšné. 
Velevážní  spisatelové,  básníci,  co  moudří  vzdělavatelovo 
národa  svého  a  blahobytu  jeho,  jsouce  opatrnými  státníky 
a  národovcemi,  nebudou  zabíhati  pro  gramatiku  k  Bulha- 
rům nebo  k  Litvinóm,  nobrž  rozhlednouce  se  po  národě 
svém  potěhnou  ku  svojeti  do  Slovenska.  Bratři  Slováci 
jsou  srdce  a  středina  auslrianskýeh  Slovanů,  byli  zakla- 
datelově velko-moravskej  říše,  do  níž  gríeckú  vzdělanost' 
zaváděli. 

Dějinou  jest,  že  na  Slovensku,  v  Cechách  i  na  Mo- 
ravě jsou  dvě  málo  se  od  sebe  různivé  strany,  Slováci  a 
Čechové.  Slováci  výborně  hovořejí  a  píšou:  duša,  ulica, 
bohyha,  milujem  chlapca,  stoja  hory,  vedol  (vedl),  padol 
(padl),  mysel,  milujucý  občan,  milujucá  děvucha  (děvuška), 
milujucé  (litr.  vedu,  potrebujú,  hanba,  kluč,  lud  atd. 

Literkán  a  malicherníci,  jenžto  na  tinlěrách  sobě 
zakládají,  mluvia  nám  o  dvojici  literární,  ale  k  čemu  to?— 
Což  slovenským  knihám  nerozumíte? 

Slováci  pisajecí  v  náfecia  svém,  stoja  v  kruhu  fět&is 

iskosti.  logíenostt,  určitosti,  větší  sklánivosti  slov, 
milého  libozvuku  (vyjma  dlhý.  blsk.  sluce  .  .  . )  StarŠieho, 
za  prvějSieho  křesťanského  věků  užívaného  a  povšechněj- 
ftebo,  Sídlíce  na  Blředinč  naft  milej  KSe  jsou  snadno  roz- 


—     176      — 

umitelní  svým  sousedům  a  spoluobčanům  Polákům,  Rusí- 
nóm,  Čechům,  Moravanům  a  Juho-Slovanům.  Jsou  oprav- 
doví a  naj  větší  centralisté  v  Austrii.  Jejich  jazyk  je  krásný, 
lúbezný,  lahodný,  jadrný,  bohatý  na  půdě  velko-moravskej 
říše  proslavený,  dávno  juž  političně  rozvinutý.  Slováci 
pošetilého  haštěřenia  a  od  madaronů  zbuzovaného  ne- 
vřenia  na  svoje  Čechy  se  už  vzdajte.  Bo  jen  dvojicu  máte 
před  sebou  za  úkol.  Buďto  se  z  národnosti  a  přirozených 
práv  vyzouvati,  sebe  duševně  vražditi  a  to  k  vůli  maďa- 
romanii,  abyste  v  Maďarstvu  odstředivém  poníženými  slu- 
hami  byli;  aneb  jako  dělní  slavní  Slováci  ostati,  a  býti 
soustředivým  živlem  18  millionových  austrianských  Slova- 
nů. K  tomu  třebujete  řádnej  političnej  žurnalistiky,  prak- 
tičnej  literatury,  jenž  by  obecné  dobro  a  blahobyt  národa 
vzdělávala,  a  planou  učenostiou  se  nehmoždila,  čas  rychlo 
minoucý  maříc.  Obětavost'  nesmí  zapomínati  na  školy, 
ústavy,  divadla,  učené,  průmyslné,  řemeslné,  rolnické  je- 
dnoty, na  dědictvo  sv.  Vojtěcha  pro  rolníky,  na  akademiu 
atd.  atd.  Jen  do  činů  bratři,  čas  kvapí,  Austria  vás  silně 
třebuje,  množte  svoje  zásluhy  velké,  čest,  sláva,  blahobyt 
vás  nemine. 

Čechové  zastávají  zněmčelosť  svého  nářečia  a  jeho 
neurčité  eé-iíkánie,  odštěpenie  od  rakouských  Slovanů, 
aby  snad  k  Odře  a  Sprevě  odstředivě  telili  a  Germanii 
kdysi  posloužili.  Odvolávají  se  u  toho  na  králickú  biblu. 
Tato  jest  dobrý  historičný  základ  národnie  literatury  ale 
žádné  „non  plus  ultra",  které  by  nás  k  separatismu  a 
ztrnulosti  odsoudilo.  Proti  tomu  protestuju  bráně  právo 
potomstvu.  Nekazme  jemu  větší  kruh  budoucnosti  a 
třebnej  moci,  aby  se  v  právu  zachovalo.  Hned  zármutkem 
svěšet  hlavu,  když  nám  všady  stejně  podle  utenčenosti 
západní  nepisají,  je  také  slabost  rozumu.  —  Jen  když  po 
slovansku  píšou,  budíce  život,  působíce  na  obecné  dobro. 
Jak  věci  ve  sestředěnej  Austrii  stoja,  Čechové  a  Moravané 


—      177      — 

zosobnenV  to  Kastor  a  PoIIux,  mají  dvojí  cestu  jen  před 
sebou  :  bodlo  separativně  k  se\ ero-západu  odstředivé  tě- 
hňoot,  jak  jim  Přemyslovci  vykázali,  aneb  ponioeou  krá- 
lovskebo  Slovenska  silné  centripetalnými  v  Austrii  se  o- 
Svědčit. 

Poznám.  Aostriansí  Slované  jsou  posud  dosti  rozervaní, 
zrada  i  zločin  to,  zlomyslné  tomu  překážeti,  aby  do- 
rozumeniem  se  sbližovali  k  sobe  ku  blahobytu  náro- 
rodoiemo  praeujouco.  Velkú  Šlechetnost  a  výborné 
státnietvie  osvédčujoo  onino  národovci  a  spisovatelovo, 
jenž  trženiny  celkujou.  Slovák  nechť  něco  Cecilům 
a  Cech  něco  Slovákům  dá,  má-li  mezi  oběma  silná 
duševnosť  zrůstati.  Oba  buďte  centralisté  jak  to  zá- 
kon říše  žádá.  Čeho  chcete  odstředivostiou  zrobiti, 
jakého  národnieho  blahobytu  nabýti?  Nezdá  se,  žeby 
Slováci  katolíci  brojíce  proti  bratrům  katolíkům  Če- 
chům blahomyslnou  státnickou  myšlénkou  roznícení 
byli.  nevedouce  odkud  vycházejí  a  kam  jdou  !  ja- 
koby chytro  od  maJaronů  podkoupeni  byli,  by  zlo- 
myslně koukola  do  pšenice  rozsejvali.  Národnia  ne- 
svornost" jest  národnia  samovražda;  naša  minulost  nás 
učí,  že  malý,  ale  razný  svorný  národ  povalil  už  národ 
velký  nesvorný.  Ncpriatel  se  do  toho  národa  pouští 
věda  oněm.  že  niterně  roztrhaný,  mdlý  a  zhnilýjest, 
na  pokoji  ale  nechává  toho,  znaje  ho,  že  tuhý,  celý, 
čerstvý.  Já  věru  nevím,  kdež  někteří  učení  mužové 
mezi  Slováky  tolik  drzosti  berou,  že  prosti  vší  še- 
trnosti k  inteligencí  svěj,  proti  svým  pobratymeům 
a  spoliivěrcúm  zasloužilým,  tak  pošetile  vystupujou? 
VaŠa  šlechta  měšcem,  školami,  jednotami  podporuje 
po  feudalismu  touživý  madarismus,  podkopávajíce  vám 
obouzeniem,  klevetánu,  všelikými  praktikami  kořeny 
života!   — 

Příčina,   proč  velký  díl  Slováku  sobě  národnie  do- 
m.ieí  literatury nev&fmá,  jeta,  že  madaromaniouzpito- 
niélí  Slováci  votupélosUsvej  národnostiou  slovanskou  a 
.mi  právy  opovrhujou,  poně  jim  to  bez  práce  chle- 
bu nedá     Zato  Cechové  nemohou,    ;i    učeni  vašnostS 

nyslejí,   ze   CechySOvánie  vám   to  urobilo,     .lak   malo- 
mocni  jste,    dokazuje    to,    že    dédictvie  sv.   Vojtěcha 

21 


—     178     — 

dosud  nemáte.  Vezmite  si  k  srdci,  co  slavný  Slovák 
Jan  Kollár  praví:  „My  Slováci,  Čechové,  Moravané, 
Slezáci  a  dílem  i  Lužičané  jsme  od  jakžíva  tělesnými 
i  duchovními,  národními  i  nářečními  svazky  mnoho- 
násobně spojeni.  Česká  řeč,  jako  to  z  jejich  naj- 
starších  literních  zbytkův  vysvítá,  jest  dcera  sloven- 
činy, nebo  Čechové  a  Slováci  k  jednej  větvi  přiná- 
ležejí na  stromě  národa  našeho.  Jak  Slováci  soused- 
stviem  jiných  národuv  otočeni  už  slábnouti  a  řednouti 
počali,  přišli  z  Čech,  z  Moravy,  ano  i  z  Lužic  nové 
roje  pod  královnou  Alžbětou  ku  Slovákům,  které 
kmen  slovenský  zase  zkřísily,  rozmnožily,  k  novému 
občanskému  i  duchovnímu  zrostu  a  květu  dovedly. 
Čeština  vrátila  se  ku  slovenčině  co  vzdělaná,  osvícená, 
pobožná  dcera  ku  sproslnej,  stárnoucí,  od  sousedův 
tlačenej  a  opovrženej  matce:  ona  tuto  matku  omladi- 
la, ju  psáti,  čísti,  své  dítky  poznali,  svůj  národ  milo- 
vati učila  a  s  ní  v  jednu  řeč  a  národnost'  splynula. 
A  juž  z  toho  sami  uvidíte,  jak  nedůvodné,  nedím-li 
zlovolné  a  zkázy  naší  žádostivé  jsou  tlachy  těch, 
jenž  říkají:  „to  je  čeština!  nám  nic  do  tej  řeči!  my 
nejsme  Čechové!"  atd.  Slovem,  my  Slováci  tak  jsme 
od  pamětí  světa  mnohostranně  s  Čechy  svázáni  a  pro- 
pleteni, že  hned  otcové,  hned  bratři,  hned  synové 
slouti  můžeme.  My  Slováci  jsme  Čechové,  a  Čechové 
jsou  Slováci.  Ze  Slovákův  nic  nebude,  z  Čechův  a 
Moravanův  též  nic,  ostanou-li  co  zlomky  osamotnělí: 
sloučej-li  se  ale  svorně  v  jedno  tělo  spolu  působíce: 
směle  odolají  všem  útokům  na  jichto  řeč  a  národnost 
se  valícím."     Viz  Kázaní  díl  II.  str.  679, 


Na   juho- východě   velký    prospěch    (osoh)    kývá 
Ausírii. 

Na  poledních  končinách  naší  Austrie  sídlejí  Juho- 
Slované,  či  jak  oni  sami  se  nazývají  Jugo-Slavene.  Ju- 
go-Slavenstvo  naše  obsahuje  v  sobě  Slovince,  Horvaty, 
Srby  (bez  mála  5  millionů  hlav). 


—       179      — 

Poznani.  Jugo-SIavenstvo  ostatní  6*100.000  hlav  za  Sa- 
vou a  za  Dunajem  na  tak  Hraném  ilyrském  pňlostrově 
snili,  a  sice: 

a.  Srbové  (2'b'OO.OOO  hlav)  v  uvolněném  Srbsku,  na 
Bosno,  Hercegovině,  v  tureckém  Ilorvatsku,  na  samo- 
statnej  Crnej  Gore  (Montenegro),  na  severných  níži- 
nách a  dolinách   po  Albánii,     Macedonii,    jednotlivými 

s  idami  sahají  do  Rumelie,  Epiru,  Thessalie,  ano  i 
do  Livadie  v  královstvě  gneckém.  Většina  Srbův 
přiznává  se  ku  pravoslavné'  církvi,  jen  v  Bosně, 
Hercegovině  a  v  Albánii  část  mnichy  sv.  Františka 
k  pravověrnej  církvi  obrácena  jest.  V  Bosně  a  Her- 
cegovině" je  přes  Va  milliona  poturčenců.  Jsou  to 
dílem  potomci  zrádců,  jenž  svůj  národ  Turkům  ha- 
nebně zradili. 

b.  Bulhaři  (3%  millionu),  sídlejí  po  celém  Bulharsku 
na  severném  sklone  Balkánu,  na  južném  skloně  Bal- 
kánu v  nynější  Rumelii,  na  větších  menších  osadách 
mezi  tureckým  a  greckým  lutlem  se  rozširujou,  ano 
až  i  v  samém  Carhradě  se  nalézají,  kde  pekarejí, 
zahradnicejí,  vůbec  řemeslu  jou.  Všichni  Bulhaři  při- 
znávají se  ku  pravoslavné]  církvi,  poturceneň  mezi 
nimi  málo.  Není  téměř  města  v  císarstvě  tureckém, 
kdeby  obce  slovanská  nebyla.  O  Bulharích  jeden 
hlas  jde,  že  staroslovanské  ctnostě  přesně  zachovali; 
nepokaženú  mravnosf,  jemnost'  a  čistotu.  Bulhar  ne- 
umí lháti,  proklínánia,  rouhavých  slov  nezná.  Zo 
v -ech  Slovanův  na  juhu  jest  Bulhar  najpilnějším  ho- 
spodářem, výborným  osadníkem,  mírumilovným  obča- 
nem, a  přece  ze  všech  Slovanu  nejvíce  od  pánovitého 
Turka  ujařmen  běduji-.  Nedostatek  škol  třímá  ho  v 
temnosti.  Vedle  Turkíiv  má  druhého  snad  ještě  hor- 
ko nepríalela,  totiž  gnecké  kněžstvo,  které  ho  tě- 
lesně i  duševně  hubí,  bulharské  rukopisy,  knihy  ruší 
a  spaluje,  gnečtina  mu  do  škol.  do  církve  vlíní.  vyšší 
d&ftojeustva  km-zká  od  Turků  draho  koupili,  potom 
církrvmi  správa  vedouc,  Bulhary  odírá. 

Veškeré  Jugo-SIavenstvo  počítá  1 1  milliona?  hlav. 

DoMid  veselá,  dobromyslná,  smění,  hrdinsko,  obratná, 

vetno  básnická    i   pověrčivá   povahu  stovattúká  cho- 

i,  a  na  veliké  činy  předkův,    na  slavnů    řadu  srb- 

« 


—     180     — 

ských  carův  a  bulharských  králův  hrdi  jsou.  Turkův 
silně  nenavidějí,  a  jichto  surovosti  už  400  let  více 
méně  šfastně  odporujou.  Šťastie  pro  Austriu  a  pro 
Europu,  že  se  nepoturčili  ostávše  mírnými  křesťany, 
nebo  tak  položili  svým  hrdinstviem  a  svou  železnou 
křesťanskou  trpělivostiou  pevnú  hráz,  že  barbarský 
Islám  národy  otupujoucý  do  křesťanskej  Europy  hlu- 
boko a  vítězně  nepokročil.  Křesťanská  Europa  diplo- 
maciou  Turecko  udržuje.  Zato  Turci  křesťanstvu  eu- 
ropskému  džourové  (psi)  říkají !  Jak  opovrhujou 
křesťanskými  džoury,  uvádím  u  tureckých  soudců  o- 
blíbenú  průpověd: 

„Raju  je  Bog  Turcima  poklonio,  da  Turčinu  izmet 
činí  i44  (Raju  (křesťany)  Bůh  Turkům  podklonil,  aby 
jim  otročila.)" 

Dějiny  tuto  myšlénku  Turkům  dávají.  Nebo  kře- 
sťanská západnia  Europa  choré  Turecko  jak  anděl 
strážce  třímá,  a  tím  muka  ubohých  křesťanů  najvíce 
pravoslavných  a  něco  málo  pravověrných  prodlužuje. 
Pak  ludé  dobří  chcete,  aby  se  pravoslavní  přibočili 
uniou  ku  pravověrným,  kteří  Turčiznu  strážejí? 

Bohužel  smutné  podívánie  v  rajských,  Islámu  po- 
drobených krajinách  těchto  dává  nám  člověk  sám, 
po  tolik  století  tureckým  barbarstviem  zdivočelý,  a 
jen  pomalu  v  novějších  časech,  i  to  jen  v  malých, 
Turkům  odňatých  aneb  se  vybavených  částech  (v  Srb- 
sku, Valašsku,  Multansku,  na  samostatnej  Černej  Hoře, 
v  Graecku)  ku  člověctviu  se  dobývající.  Slované  v  Tu- 
recku mezi  jinými  národy  svou  duševnostiou  a  člo- 
věctviem  najvíce  vynikají,  co  důkazem,  že  druhdy 
političně  vyvynuti  byli.  Důrazně  opakuju,  že  to  velké 
šťastie  pro  celý  ilyrský  pňlostrov,  ano  pro  veškeru 
Europu,  že  většinou  obyvatelstva  jsou.  Slované,  je- 
mného, čistého  člověctvia,  jenžto  pod  krutými  asian- 
skými,  mahomedskými  divochy  tak  nezdivočili,  jako 
na  př.  Arnauté  (malý  kmen  Stěpetárů),  vší  ludskosti 
se  vyzuvše.  Mnozí  se  tomu  ovšem  divějí,  jak  se  to 
děje,  že  tolik  křesťanů,  zláště  hrdinských  Slovanů 
jařmo  Turků  ze  sebe  dávno  nezvrhli.  Srbové  byli 
r«  1804  prví,  kteří  se  z  jařma  tureckého  vybíjeti  za- 
čali, za  nimi  sledovali  Graekové  r.  1821  —  1828,  Ru- 


—      JSJ      — 

umné  a  Multané.  Hněv  nás  pobuřuje,  ked  pomyslíme, 
ke  europské  Turecko  obnáší  7.030  D  mil,  na  kte- 
rých 7*100.000  lidí  žije,  mezi  nimiž  přes  (>  millionů 
Slovanů  jestuje,  a  Turku  toliko  700.000  lidi,  a  po- 
točených Slovanů  přes  '  ,  milliona,  a  přece  křesťané 
v  jařmu  úpějí.    Jaké  toho  jsou  příčiny? 

1.  Pánovití,  leniví  a  zhejralí  Turci  aě  nevědomí,  přec  jsou 
praktiční  Inde.  a  dobře  počítaví  státníci,  jenž  tajiny 
vlády  své  znajíce,  o  všem  mezi  sebou  se  shovarajíce, 
u  sebe  vše  tajně  chovají,  a  jako  houžev  pevná  do- 
hromady  držejí.  Turek  Turka  tak  snadno  nezradí; 
křesťana  chytro  navnádí  a  pak  ho  zkolí.  Slavný  ludo- 
mil  císař  Josef  myslel  na  křesťany  v  Turecku.  Pod- 
koupeniem  a  tajnými  úmluvami  zaměřil  na  blízku 
Bosnu.  Potuivení  Bosňáci  vzavše  darů,  šli  na  lep, 
ale  císařem  vyslaný  sbor  porubali,  a  bylo  po  ex- 
pedici. 

2.  Drive  Turci  křesťanům  vydírali  chlapce,  z  nich  na 
vojenštiné  poturčených  JaňičarĎ  odchovali  (strašlivá 
to  Turku  vojensko  moc),  kteří  železnč  po  deržavách 
vládli,  až  je  ludomilský  reformátor  (opravář)  sultán 
Mahmud  II.  zrušil.  No  tu  se  křesťanům  polehčilo,  i 
Bacali  se  dobývati  do  volnosti,  ale  Brittania,  Francia, 
Prusko  třímají  na  Europě  Islám,  aby  nepadnul. 

3.  Veškerá  půda,  vyjma  mosleminských  držitelů,  náleží 
sultánovi,  a  rolníci  jsou  pouzí  nájemníci.  Z  toho  po- 
známe, jak  turečtí  úřadníei  násilu,  bezprávie,  tyran- 
stvo- provádějí,  aby  raju  odřeli  a  v  chudobě  ju  třímali. 
Proto  orba.  dobytkarslvie,  průmysl,  obchod  na  nízký 
stupeň  sklesly.  Bašové  (zprávcové  krajů,  okresů) 
vládnou  na  vzdálených  deržavách  jako  neobmezení 
tyrani,  ukrutné  bezprávie  páchajíce,  aby  svojí;  úřado- 
vánie  hodně  vykořisl  li  a  zbohatli.  Hajaje  věčná  chudoba. 

4.  Úředníky  a  vojenskými  vůdcemi,   vojáky  mohou  toli- 
ko Turci  a  poturéenci  (renegati)  býti,  žo  Raju  hodné 
spoutají,    snadno   si   každ\     myslit   mužo.     Omer    p 
Štít  Turecka,  je  poturčenj  hraničár. 

5.  Vláda  uznává  dva  druhy  poddaných,  b  sice  \  Maho- 
medému  (Turky  i  poturčence)  a  Raju  ft.  j.  kře- 
i  my,  Židy,  a  pohany),  která  za  chátru  pokládána, 
najvětšie  daně  platil  musi     Raja   má  jakási  práva  na 


~~      182      — 

papíře,  v  životě  jich  Turci  neuznávají.  V  tomto  u- 
krutném  bezprávniem  stavě,  křesťanu  všady  potlače- 
nému ani  práva  není  přáno,  aby  proti  svému  ukrut- 
níku před  veřejným  úřadem  svědčil,  žádoucího  práva 
hledaje.  Často  se  děje,  že  křesťané  strachem  puděni 
před  ukrutnými  Turky,  majetek  svůj  nechavše  jinam 
utíkají,  zláště  pod  rakouskú  ochranu.  Letos  se  to 
zas  opakovalo. 

6.  Turci  vybírajíce  daně  mezi  rajou,  vydřou  a  vezmou 
co  libo;  jejich  zhejralosti  hezké  křesťanky  za  oběť 
padávají,  najhezčí  si  pro  svůj  harém  (ženárnu)  vy- 
hlížejí, které  buď  zjevně  nebo  tajně  unášejí.  Maho- 
med  svým  věřícím  mnohoženstvie  (polygamiu)  dovolil, 
proto  každému  Turkovi  volno  ctyry  pravé  ženy  a 
tolik  souložnic  míti,  pak-li  jich  uživiti  může.  Turečtí 
páni  nemají  počet  vymezený.  Poturčený  granicar 
Omer  Baša  chová  jich  60. 

7.  Mahomedán  nemůže  býti  otrokem,  a  jak  mile  se  o- 
trok  poturčí,  jest  volným.  Mnohé  možné  rodiny  slo- 
vanské a  velmoži,  zláště  v  Bosně,  aby  své  statky 
neztratili,  poturčili  se.  Zcela  žádných  občanských 
práv  nemají  otroci  obojího  pohlavia,  kteří  za  Turky 
jako  stroje  pracovati  musejí,  a  ze  zajatých  neb  za- 
prodaných křesťanů,  židů  aneb  juž  z  rozených  otrokův 
pocházejí.     Otrok  je  pouhou  věcou  a  ne  osobou. 

8.  Každý  Mahomedan  je  pán,  jede-li  křesťan  na  koni, 
vida  Turka  naproti  sobě  jdoucího  nebo  jedoucího, 
musí  slézti  z  něho  a  pánu  Turkovi  poníženě  úklony 
dělaje  z  daleka  se  vyhýbati,  leč  by  mu  Turek  milo- 
stivě pokynul  aby  seděl,  a  to  pánovitost  turecká  zřídka 
dělává.  Křesťanům  bohoslužbu  rádi  rušejí,  a  zvonů 
jim  netrpějí.  Dervisové  (mahomedanští  žebraví  mniši) 
svým  fanatismem  najhůře  křesťany  pronásledujou.  Slo- 
vem, raja  dělá  Turkům  ráj,  z  něhož  se  jim  ovšem 
nechce.  Tu  máte  malý  obrázek  tureckého  jařma. 
Snadno  se  dovtípíte,  že  velmi  chytro  sestaveno  jest, 
z  něhož  se  křesťanům  bez  cuzej  milosrdnej  pomoci 
vybaviti  nelze.  Jediněv  obětaví  hrdinští  Černohorci 
na  samostatnej  volnej  Černej  Hoře,  na  holých  ska- 
lách sídlíce,  jako  praví  křesťanscí  ryceřové  jim  ho 
otrpčívají  a  za  utrpěné  ukrutné  bezprávie  se  na  Ma- 


—      183      - 

homedanech  mstívají,  Kříž  proti  půlměsíci  Islámu  sta- 
tečně bráníce.  Polom  Rosové  na  východe  ujímají  se 
ubohých  křesťanů  pod  tureckým  jařmem  úpějících, 
ub\  Turci  vládu  nad  džoury  (.křesťanskými  psy)  ztra- 
tili. Právo  a  pravda  jsou  nepřemožitelný,  a  jcsli  zdán- 
livé na  cas  potlačeny  bývají,  slavná  doba  jichto  ví- 
tezstvia  vrátit  se  musí. 

Duševna  vzděláme  v  Turecku  slojí  na  stupni  naj- 
nižšíno  pro  hanbu  Europy.  Turci  a  poturčenci  žijou 
v  upínej  zdivocilosti  a  zhovadilosti,  všemu  vlivu  vzdě- 
laného světa  slepě  se  opěrajíce. 

Zbytky  bývalej  křesřanskej  vzdělanosti  ukryly  se 
do  četných  klášterů  slovanských  a  gneckých,  kde  se 
obyčajně  i  školy  nacházejí,  ale  pouze  pro  vycviěenie 
církevních  zpěvákův  a  málo  vědomých  popův. 

Patrte  v  duchu  šťastnější  Čechoslované  *)  na  ubohé 
pobratymské  Jugoslavenstvo,  jak  ho  Islám  podle  koránu 
svělio  dře  a  mučí,  volaje  k  Turkům:  ukřižuj  ho! 
Sáva  s  Dunajem  dělí  ho  na  půlnocnie  a  polednie  .luho- 
Slovanstvo.  Půlnoční  jeho  díl  (bezmála  5  millionů  lidí)  sí- 
dlí v  naší  Auslrii,  polední  díl  vyjma  Dalmaciu  trpí 
muka  tureckého  jařma  jak  výše  okázáno.  Hrdinské  lili 
[milionové  Juho-Slovanstvo  má  velké  zásluhy  o  Europu, 
zláště  ale  o  našu  Austriu  statečně  ju  bráníc  proti  su- 
rovému  Mohamedanismu. 

Druhdy  slavný  graecký  národ  ozdoba  člověčenstva 
odrodiv  se  přijal  do  povahy  svěj  faleš,  poťouchlosf,  leh- 
komyslnosf  a  rozmařilosf,  co  slávu  a  mravniu  sílu  jeho 
zlomilo.  Cuzí  národové,  zláště  dohromady  třímaví  Turci 
do  ByzMckej,  na  Gríecích  ustavenej  říše  se  drali,  pře- 
vahu nad  Gra-ky  dostávše.  Tak  lurěina  přešla  do  Ku- 
ropy.  Ni  Juho-Slovanstvu  našla  rázného  křesfana,  který 
jejímu  krvolacnému  trešlěnstviu  (fanatismu)  hráz  položil, 
jemuž   také   Poláci,   Madaii,  Čechoslované,    Kumuné,    ně- 


')  Budete-li  Čechoslované  mezi  sebou  pro  literky  svárliví,  v  jiných 
w-roch  leniví,  ncobětau'.  st.mou  se  z  vás  Turci.  V  politice  jííe 
už   hojoví  Turci. 


—      184     — 

kdy  Němci,  Francousové,  Angličané,  Italiané  statečně 
pomáhali,   a  to  vlivem  papežů. 

Na  vojenskej  hranici,  proti  Turkům  a  moru  usta- 
venej,  najvíce  juho-slovanské  pluky  Austriu  chránily  a 
dosud  chránějí.  Každú  hodinu  jich  tam  8 — 10  tisíc 
mužů  po  hranici  na  stráží  stojí.  Není  na  světě  krá- 
snějšího, čilejšího  vojenského  ludu,  jako  tito  hraničáci 
(v  juhoslov.  granicar,  krajšník).  Juhoslované  nejsou 
v  Austrii  náležitě  oceněni  a  jich  zásluhy  čestně  uznáni. 

Do  Jugo-Slavenstva  tureckého  má  naša  Austria 
najlépe  bránu  otevřenu.  Zde  dějiny,  okolnostě  samy  a 
příroda  podává  jí  poklady,  bohatýry,  velký  kus  břehu 
slřednieho  mora,  i  hotový  kus  třímavej  většiny,  ale  zá- 
padní politikou  mýlená,  pro  moc  a  slávu  svoju  na  juhu 
neotvírá  náruč  svou.  Na  poledních  končinách  by  kou- 
zlo přitažlivosti  divy  tvořilo.  Nepraktičný  idealismus 
západních  xsousedů  v  Juho-Slovanstvě  za  Savou  vezdy 
udělá  fiasco. 

Turecko,  v  základech  svých  fanatismem  Moslemí- 
nů  rozvikláno  živoří.  Vláda  Mohamedanismu  nad  kře- 
sťany, kloní  se  k  pádu,  žádná  moc  světa  ju  nezachová. 
Kdo  třímá,  co  padnouti  musí,  padne  s  tím  sebou.  Kdyby 
Austria  s  Rossiou  se  dorozuměla,  křesťané  by  z  ture- 
ckého jařma  vybaveni  byli.  Kdy  se  Austria  naša  na 
obětě  nehledíc  s  Rossiou  spojí,  obě  říše  jsouce  sousedky 
Turecka  —  křesťany  pod  Turky  zpružejí  a  učlověčejí  — 
nebude  světová  válka,  když  by  imperatoru  Francie  Egypt 
obětován  byl  —  aby  dále  studia  konal.  Austria  a  její 
národové  mají  moc  u  Turků  na   dluhách,   ať  platějí! 

Najlepší  středstvo  k  svobodě  je,  národům  svým 
takový  stupeň  volnosti  a  samosprávy  dopřáti,  proň  už 
dějinami  i  zásluhami  dospěli.  Kdekoli  opravami  vho- 
dnými váháno  aneb  odkládáno,  tam  život  časem  hyne, 
aneb  pomáhá  sobě  převraty  násilnými.  Zjevův  životních 
rozmanitost  je  nekonečná,    proto   se  věkovitou  formulou 


—      1S5      - 

zlrnulou  ani  obsáhnouti  ani  odměřiti  nedá,  z  toho  pa- 
trná nevyhnutelnost  pokroku,  který  se  jedině  opravami 
ve  státe,  proměnám  života  přiměřenými  jeví.  Turci 
svým  koraném  (biblou  tureckou)  zpírali  se  každému 
pokroku,  opravě,  a  jaký  jejich  osud  bude  a  býti  mu- 
sí? —  Pravda  stojí:  kdo  nepostupuje  vpřed  (uenapře- 
duje),  ten  už  zpátkuje,  bo  v  dějinách,  v  životě  národův 
není   žádného  stánia. 

VŠem  Indem  učiniti  po  vůli  a  žádosti  nelze,  a  proto 
moudrého  státnietvia  pravidlo :  většinu  rozumných  poctiv- 
ců v  národě  nebo  v  národech  spokojit.  No  a  toho 
žádáno. 

Francia  jedním  okem  hledí  na  Rhýn,  druhým  do 
Itálie  a  na  střední  moře.  Bourbonismus,  Napoleonismus 
a  republikanstvie  ničeho  v  tom  nezmění.  Na  Rhajině, 
v  Itálii  jsou  Francia,  Austria  svojí  protivníci.  Krok 
vpřed   Francie  je   ustupovánie  Auslrie. 

Kusko-rakouská  alliance  revolucu  buď  zmírní  aneb 
povalí. 

Přelud  (fantom)  pan-Slavismu,  pošetilý  strašák  to 
žurnalisticný  zněmčených  Vendů  na  Odře,  na  dolením 
Labi  a  MaJaronů  je  pravá  šiméra.  Neb  austrianské 
Slovanstvo  majíc  svého  pána  těhne  k  juhu,  ku  střednie- 
uiu  moři,  a  ne  k  severu  do  mrazu.  Poláci  jsou  pan- 
Slavismu  světu  známí  odpůrcové.  A  světovú  obrovskú 
říšu  naprosto  nechceme,  která  by  nás  svou  těrchou 
jnko  červy  mačkala.  Cítaj  co  povědalem  výše  na  stra- 
ně   73. 

Požnout.  Rossia  jest  v  každém  ohledu  blahomyslná  i 
zasloužilé  BOUSedka  naší  Auslrie.  Vlastní  ponut  ju 
tlačí  z  mrazu  do  teplická.  Veškery  rossijský  národ 
lehne  ze  studeného  severu  ku  teplému  juhu,  kde  raj- 
ské krajiny  lenoší  b  barbarstvie  pustoší.  Je  to  ne- 
náhlé  stěhovánie  národův  z  mrazivého  severu  kjuhu. 
N  - 1  zemská  koala  vezdy  takto  člověčenstvem  a  jeho 
nu-"  i\  hýbati;  k  životu  a  pokroku  pudili  bude.     N.í- 

22 


~~      186      — 

rodové  blíže  rovníku  v  lůně  bohatej  přírody  a  velkej 
rostivosli  žijouce  v  tuku  svém  zhejravše  tělesně  i  du- 
ševně, na  vzdor  vší  pokročilosti  konečně  zmalatnějí, 
a  jejich  státy  opět  si  podrnanějí  ze  severu  přistěho- 
valí národové  zdraví  a  silní,  až  zase  v  pokročilosti 
a  v  blahobytu  změknou  a  jinými  národy  potřeni  bu- 
dou. To  je  běh  historie,  a  tak  bylo  a  bude  dokud 
zemská  koula  potrvá. 

Ze  Rossia  není  žádná  lubezná  končina  Europy, 
světu  známo.  Ruský  národ  má  tam  obtížné  živobytie. 
Proto  veškerý  národ  k  rajským  krajinám,  ku  střed- 
niemu  moři  do  teplého  juhu  se  tlačí  silně  tam  touže. 
Ostatní  národové  na  Europě  dobré  vlasti  majíce  ne- 
cítějí  toho  potřebu  silnú  jako  Rossiané,  proto  snad 
jsou  tak  shovívaví  k  lenivému  Turku.  Kehdy  Ture- 
cko do  hrobu  klesne,  Rossia  podědí.  Na  chrámě  sv. 
Sofie  bude  ruský  kříž  se  blýskati,  Carhrad  bude  ru- 
ská metropola,  to  pevná  žádost  veškerého  ruského 
národa.  Co  velký,  jarý,  sjednocený  národ,  moudrou 
vládou  vedený,  pevně  chce,  to  také  dokáže.  Kehdy 
lenocha,  barbara,  zhejralého  tyrana  křesťanů  z  Europy 
vypudí,  získá  si  zásluhy  o  člověčenstvo.  Praktičné 
státnictvie  Rossie  bude  k  západu  jen  odbojné  (defen- 
sivné),  k  juhu  ale  výbojné  (offensivné).  Kus  Polsky 
dal  jí  filosof  na  Sanssouci,  proto  že  druhdy  zhejralá 
polská  šlechta  kvasila,  bouřila,  svůj  národ  feudalismem, 
židovstvem,  nepořádkem,  starým  barbarstviem  mařila, 
a  žádné  řádné  občanstvie  a  opravdový  blahobyt  ve- 
škerého svého  národa  nerozvíjela.  Z  příčiny  tej  získá 
Auslria  na  Rossii  slálú,  věrnu  sousedku.  Na  Turkovi 
má  jen  duševně  i  tělesně  bankrotovaného  souseda, 
jehož  věci  brzo  zabaveny  budou.  Milá  Austrio  získaj 
si  Rossiu. 

Státnictvie  Auslrie  moudře  učiní,  keď  pilný  zřetel 
na  Jugoslavenstvo  za  Savou  obrátí,  které  mučeno,  svého 
svoboditela  toužebně  vyhlíží.  Kdo  mu  podá  mužnou  ru- 
ku, bude  jeho.  Odklady  k  ničemu  nevedou.  Vším 
středstvem  těhni  za  Sávu,  zbuzujouc  tam  domácím  roz- 
umným liberalismem  sympalhie,  jenž  více  vydají,  než-Ii 
nákladná  vojenská  moc.     V  ohledu  tom  dobře  by  pro- 


—      187      — 

lpělo,  kdyby  mimo  jiných  účelných  oprav  Juho-SIovan- 
slvu  napomáháno  bylo,  aby  sobe  2  university  dle  pokro- 
čilého Europeismu  brzo  zřídili  mohlo.  Jednu  pro  pra- 
vověmíky  bud  v  Zagrebe,  v  Kece  nebo  na  Dubrovníku, 
druhou  pro  pravoslavníky  na  dolením  Karlovci.  Fakulty 
buďte  1  bohovedná,  2  právovědná,  3  medicinsko-chi- 
rurgičná,  4  polytechnika,  5  krásovědná  (kráso-umy,  íi- 
lologiu  jazykův,  tělocvik  atd.).  Volnosf  a  stupnivosf  vo 
předmětech  učebných  neobmozuj  sehopnostě  určitými  ro- 
ky. Hojná  stipendia  pro  křesfany  turecké,  jenžto  jsou 
chudí,  cihte  vábivé  university  tyto.  Kdyby  šlechetní 
dobrodincové  obětovali  juhoslovanským  universitám  statky, 
dobře  bude,  kdy  studenstvo  na  nich  o  prázninách  pra- 
\is  svoju  konajíc  hospodařiti  bude,  aby  se  praktičné, 
zkušené  stalo  a  rozumnej  práci  se  učilo.  ATa  universi- 
tních statkoch,  panstvích,  pékný  příklad  by  dávalo  vzorné 
hospodárstvie. 

Aby  učba  byla  co  možná  krátká,  pro  rodiče  laciná, 
i  pro  život  konavý  vhodná,  buď  hned  vše  národniem 
slovanským  jazykem  učeno  jak  u  Gra?kův  a  Římanův 
bývalo,  a  jak  to  posud  u  rozumných  národův  na  světe 
jest.  Gra?kové  svoje  za  najlepší  pokládajíce  ne-učili 
se  prve  indickému  a  egyptskému  jazyku,  aby  tepruva 
v  těchto  cuzých  jazykoch  něčemu  se  učili.  íVemotorná 
methoda  naší  obyčajnrj  pa^dagogic  není  pouze  nesmysl 
a  hlouposf,  ale  od  západní  kultury  a  civilisacc  chytro 
vymyšlené  ďábelské  obskurantslvie  (strojená  zatmělost 
mysli"),  aby  národové  do  rozumu  snadno  nepřišli.  Cuzí 
jazykové  buďte  předměty  učebními,  kdo  jich  třebujc,  ale 
nik"li  nástrojem  učby.  Stát  uspoří  na  učitelích,  mládež 
získá  na  síle,  zdraviu  a  drahém  čase,  rodiny  ušetřejí 
pon»'z  a  nákladu,  obecné  dobro  nabude  osohu  velkého 
a    praktiaiých    lidí. 


—      188      — 

Duchovníc  potřeby  trímavej  většiny,  ježto  blaho- 
byt občanský  a  sílu  morální  Austrie  zakládají. 

(Můj  článek  vyňatý   s  Blahovesla   na  r.  1857,  ročník  ///.,    se.  Ů., 
sir,  2 i 9.) 

Pravda  dějinami  dokázána  stojí,  že  stát  maje  vý- 
borné školy,  dobře  zříděnú  bohoslužbu  a  církevní  učbu, 
kde  mravným  a  nábožným  rodinám  pěkný  základ  polo- 
žen bývá,  ze  řádného  občanstva  a  moci  velkej  se  těší. 
O  polovinu  méně  zákonů,  rozkazů,  pokut,  trestů,  žalá- 
řů, káznic,  slovem,  méně  vydávaje  laciněji  vládne,  z 
rozsáhlejšího  blahobytu  se  raduje,  neboť  morální  sílou 
občanstvo  mohutně  ovládá,  celého  člověka  tělesně  i  du- 
chovně zachvacuja. 

Nedobré  to  řízenie,  kde  najvíc  práv  a  nařízenie. 

Dobré  mravy,  po-učka  občanů  nesmějí  býti  ludo- 
milskému  státu  lhostejný.  A  tu  se  nám  opět  důležité 
kapitoly  v  občanstvu  ozývají :  školy,  kazatelstvie,  kře- 
sťanské cvióenie,  zpráva  Boskia,  domácia  pobožnosť, 
modlitby,  kancionály,  pobožné  rozjemy,  pouélivě 
vedeny  poutě,  bohoslužba.  Pak-li  že  stát  ovládaje 
několiko  národů  kapitoly  tyto  u  jednoho  nebo  druhého 
národa  četného  zanedbává,  sám  si  morální  základ  a  moc 
svoju  podrývá. 

Pěkné  slovo  železná  vrata  otvírá. 
Dějinou  jest,  že  německý  národ  podél  francou- 
ských  hranic,  francouskému  duchu  servilně  se  koře,  ku 
Francousům  se  tulí,  svoju  řeč  opomítaje  se  íránští.  Zá- 
padní Německo  na  třeštěnie  po  franštině  tak  choruje  a 
mdlí,  jak  u  nás  němcomilstvie  přemnohým  slabochům 
po  městech  rozum  ochromilo,  že  ve  slovanském  obyvatel- 
stvu německé  hlavni  školy,  německé  reálky  sestavuje  *) 


*)   Zákon  pro  realky  zní  §  10  organisačního  plánu  od  roku  1851. 

1.    „Každá  zemská  řeč  může    býti  vyučovací  řečej    na  reálkách,   a 

to  v  tej  míře,  v  jakej  k  vyučovániu    dostatečně  vyvinuta  jest." 


-      181     — 

myslíc,  žo  němčina  jediní;  urozonosf,  osvětu,  bohatstvo, 
moc  bez  práce  a  namáhánia  poskytuje.  Podobno  na 
západním  Neutekli  myslcjí,  kdo  hodně  po  francousku 
hovoří,  že  vzdělaný  a  lepší  člověk  jesti,  než  po  něme- 
čku mluvící.  Čilejší  a  různější  Němoi  na  východě  vi- 
douce jak  národnost  jejich  na  západě  hyne,  chcou  to 
na  východě  ze  Slovanu  nahradif,  rekrutovaf,  co  jinde 
mdlobou  národnie  mysle  ztrácejí. 

Pó%nam.  TřeStěnie  po  franstině  v  německém  Bundě 
Augsburské  allgemeinky  takto  kárají:  „Literatura 
franoouská  není  tak  skvělá,  aby  sírenie  franštiny  o- 
spravedlňovala.  Máť  sice  francouská  literatura  vý- 
borné, ducha  plné  spisy,  ale  nižádného  Calderona, 
Cervantesa,  Shakespeare-a,  Gothe-a.  Není  proto  tře- 
ba, by  německé  švadleny  myslely,  že  by  bez  fran- 
couského  stěbetánia  nevzdělanými  ostaly.  Nesmyslné 
to  jest,  že  cuvernantkami  dvojjazykosf  do  dětských 
komnat  už  zavádíme.  Nepravím,  aby  se  francou- 
skému  jazyku  nepriucoval,  kdo  času  zbytečného  má, 
ale  pokládat  franstinu  za  hlavný  předmět  v  náro- 
dních školách,  to  nemůže  nikdo  zodpovídat.  Kdyby 
Němci  více  svého  jazyka  dbali  a  tak  íraiistině  se 
ne-ucili,  museli  by  sousední  Francousi  sami  k  něm- 
čině sáhnouti.  Takto  se  Němci  jen  podmelají,  vá- 
žíce si  ruzého  jazyka  nad  svůj."  Rakouští  Slované, 
Hě  Cechové,  Moravani,  Slezáci,  Slováci  převeďte 
si  (o  do  slovanštiny  svěj,  co  tuto  rozumný  Němec 
mluví! 

Z   tejto   dějiny    opět  jiná     dějina  vystupuje,    že   od 
Baltu  až  po  Jaderské   (adriaticné)   moře,    po   celém   tom 


2.    „V v  řeč   má  vezdy  volena  býti   dle  potřeb  obyvatelstva, 

literť-  M  fftmri  ziíčnstněno  jest/'  (Teda  potřebami  domácího 
obyvatelstva.)  ..Kde  obyvatelstvo  smíšené,  budiž  o  to  postará- 
no, aby  potřebám  všech  stran  v  ohledu  tom,  dle  možnosti  vy- 
hověno h>lo.  —  A  proto  nic  tomu  nevadí,  aby  na  takových 
reálkách  dvou  vyučovacích  řečí  užíváno  bylo  a  to  buď  v  roz- 
ličných odděleních  nebo  v  rozličných  třída. -h."  Zda-li  zákon 
ten  k  x.rnntvm  vědomostem  směřnjoucý  děn  a  zachován  jest, 
řádní  občané  o  to  pečovati  mají.     INedbalosl  je  tu  hříšná. 


190 


východním  pruhu  Němectva  opět  Němci  „na  podaj  dále" 
hrajíce  na  Slovany  se  tlačejí.  Všemi  způsoby  chytrými 
a  pošetilými  je  vzdělati  t.  j.  zněmčiti  usilujou,  aby  ná- 
rod svůj  v  počtu  a  moci  posílivše  utužili,  několik  mil- 
lionů  Slovanů  si  přihrábli  a  světová  říšu  založili.  Tisí- 
coletému  jich  namáhániu  poštěstilo  se  na  Balte,  na  Odře, 
Sále,  na  dolením  Labi,  na  Sprevě  a  Vezeře  (čti  o  tom 
výše  str.  77)  mnoho  millionů  trýzněných  Vendů  zněm- 
čiti; celé  pruské  královstvo  (16%  millionů  hlav)  je  té- 
měř zněmčené  Slovanstvo. 

Dějinou  jest,  že  tento  němčivý  běs  na  rakouskú 
unionu  národův  vší  sílou  tlačí,  jak  to  proti  Slovanům 
zuřivé  časopisectvo  i  protikatolická  literatura  našich  se- 
vero-západních  sousedů  makavě  dosvědčuje.  To  příčinou 
jak  jinde  praveno,  že  národnostě  v  Austrii  vřou.  Ma- 
ďarstvo  zláště  vší  sílou  proti  zněmčeniu  se  zpírá.  Podo- 
bný úkaz  u  pobratymců  Poláků  v  Prusách  pozorujeme. 

Po%nam*  V  Austrii  mají  Čechy,  Morava,  Slezko  v  krát- 
kém čase  dle  míněnia  šílenců  zněmčeny  býti.  Proto 
Hans-Jorglovskou  krčmarskou  žurnalistikou,  jenž  vti- 
py jizlivé,  anekdoty  od  markérů,  nádvorníků,  vrát- 
ných atd.  skupuje,  vážné,  historičné,  diplomatičné 
jméno  „bohmisch"  úmyslně  hanobeno  a  na  divadle 
v  posměch  uváděno  bývá.  Co  z  Čech,  Moravy,  Slez- 
ka  do  Vídně  dochází,  vše  slově  tam  diplomatičné  a 
hromadně  bohmisch,  a  znamená  cosi  špatného,  pro- 
tože náš  lud  na  mysli  co  do  národnosti  zmatený, 
rázně  si  tam  nepočíná. 

Známou  dějinou  jest,  že  3%  millionů  Čechů  ne- 
mohou povolenie  na  samostatné  političné  noviny  do- 
stati! I  poproste  srdečně  ve  Vídni  císara  pánn,  na- 
šeho spravedlivého  panovníka,  a  dostanete  čeho  žádáte. 
Má  1  I \  millionů  Němců  v  Čechách  troje  samostatné 
noviny,  pjoč  by  v  rovnoprávnej  Austrii  nemohlo  3  l/2 
millionů  Čechů  také  dvoje  nebo  troje  političné  noviny 
míti?  Vidíte  pánové!  jak  jste  v  učenosti  a  pohodl- 
nosti svěj  zabředli,  a  politiku,  práva  svá  prospali !  A 
politika  je  hlava  všeho.     Dříve  nám  tvrze  třeba,  by 


—      19  i       — 

nepřízniví  živlové  na  nás  dorážeti  nemohli.  Na  tvrzi 
Stidíqe  můžeme  se  shovaraf  a  o  vsoliěeniž  moudré 
pohádat  T  nás  poctivci  vytýkají  Šlechtě,  že  divadlo, 
konservatorinm,  polytechniku,  hospodářsko  společnost 
obětovala  němockej  menšině,  slovanská  zasloužilá 
většina,  že  tam  někdy  jen  z  milosti  na  podruzi  bývá. 
Nic  divného  pak,  kdy  se  naši  spoluobčané  Němci 
„vzdělanostiouu  honosejí  Slovany  a  jich  jazykem 
pohrdajíce.  Musea  v  Praze,  v  Brně,  tak  důležité 
zemské  ústavy  pro  zkušebné  védy,  sotva  pro  opu- 
štěnost živoře  jí. 

\rcheu  pravdivost*  aneb  nepravdivosf  všeho  toho 
ohledávat  jak  a  mnoholi  zde  proti  právům  českého 
a  moravského  národa  jednáno,  že  obětmi  jeho  jiný 
národ  šlechtěn,  on  sám  ale  k  nevědomosti,  a  mdlo- 
bě  oilsouden  jest. 

Slyším  také  žehrati  na  panstvo,  že  si  literatury 
domácí  nevŠhnál  —  Což  ale  literatura  čechosloven- 
ska  šlechtě  dosud  podávala?  —  Panstvo  jsouc  pro- 
středníkem mezi  trónem  a  národem  je  stav  politiky 
a  práv,  no  a  čeho  mu  tu  podáno  bylo?  Ani  krá- 
lovské Slovensko  pod  feudální  konstituciou  žijoucé, 
kde  politika  zemskými  a  stoličnými  snémy  zdolávána 
bytu,  ničeho  nepodalo,  leč  pokusy  pravopisu  a  ma- 
tné, proti  Čechům  vrivé  hádky  o  spisovém  jazyku. 

Cože  robčjí  starostové  právo  védy?  míním  pány 
doktory  práv,  pány  advokáty,  notariusy  a  jiné  práv- 
níky I 

Sedíce  v  rákose,  píšťalky  dělají,  nechajíce  národ 
Ikem,  za  závojem  Němkyně  pouze  na  sebe,  na 
své  rodinky  pamatujou.  Ale  národ  je  velká,  dlouho- 
věká rodina,  v  níž  rodinky  vaše  po  smrti  vaší  osta- 
nou! \a  juridický  časopis  ba  ani  na  kalendář  Juři- 
ci i «  k  \  ještě  nepomysleli,  aby  hanebné  úhořenie  a 
lenošenie  v  právovědě  přestálo.  Z  ničeho  nebude 
nic.    Kdo  neseje,  ten  nevěje. 

Dějinou  jest,  že  by  němčivý  pochod  byl  v  Ra- 
kousku pro  necit  vzdčlanstva  mezi  Slovany,  jenž  právo 
a  humanitu  nectí,  pro  netečnosf  vyšších  stavů  hodně 
byl    pokročil,     kdyby    spravedliví    panovníci    jeho    nebyli 


—      192      — 

mu  zákony,  ústavmi,  národnostě  chráníce,  mocné  pře- 
kážky položili.  Převratem  r.  1848  rak.  říša  stoupivši 
do  stadium  větší  samostatnosti  a  sestředěnosti  stala  se 
silně  právným  státem,  kde  rovnoprávnost  velikánskou 
překážkou  pochodu  toho. 

Poznám.  Že  rovnoprávnost'  ku  státním  zásadám  (pravi- 
dlům) v  Rakousku  náleží,  to  dokazujou  vážná  slova 
císařská  r.  1849  projevená,  která  po  spravedlnosti 
hlásají:  vxe  ma  každý  národ  nerušitelné  právo 
k  ochraně  a  pěstovániu  svěj  národnosti  a  re- 
ci;" slova  r.  1857  veřejně  hlásají:  vže  jest  vida 
panovníkova,  by  národově  v  rázech  svých  cho- 
váni byli,  a  pěstovániu  jejich  jazyka  by  nále- 
žitého ohledu  věnováno  bylo." 

Ministerské  nařízenie  10.  března  1849  přikazuje, 
že  ne  toliko  u  skutečných  učitelů  (profesorů), 
ale  také  u  suplentů  k  tomu  hleděno  býti  má, 
by  zemských  jazyků  mocni  byli.  O  rovnopráv- 
nosti svědčia  slova  p.  ministra  pro  nitro  15.  srpna 
1849,  a  sice:  že  veliký  prostředek,  aby  povin- 
nostě  úřadni  vykonány  byly  je  v  tom,  by  se 
každý  úřadnik  zemským  jazykům  naučiv,  k 
tomu  působil,  aby  rovnoprávnost  národnia  pro- 
vedena byla. 

Vídeň  hlavní  město  Austrie,  od  Římanů  Vindobo- 
na  (Vindů—Slovanů  dobra)  zvaná,  není  pouze  německé 
město,  nebo  tam  daleko  přes  80.000  Čechoslovanů,  asi 
20.000  Druho-Slovanů  mešká.  Nelze  jinako  býti,  bo 
po  většině  slovanská  Austria  ovládá  18  millionů  Slova- 
nů, kteří  se  na  Vídeň  za  všelikou  příčinou  tlačejí.  A 
však  to  není  žádná  chyba,  dokud  se  věrní,  zasloužilí 
Slované  k  Vindoboně  potlačejí,  dobře  bude.  Právě  by 
je  staroslavné  město  Vindů  všelikým  zájmem  k  sobě  vá- 
biti mělo,  by  také  Slované  pod  barbarským  Islámem  ú- 
pějící  k  ní  těhli. 

Občané  Rusíni,  Poláci  mají  ve  Vídni  kostel  svůj, 
Jugoslaveni  pravoslavní  užívají  s  Graeky  společného  tam 
kostela.     To    jisto,    že    80  tisíc  Čechoslovanů    opatřeni 


—      193      — 

jsou  toliko  jedinkým  kostelem  u  vel.  otcův  Liguoriana, 
jenžto  si  o  mravnost  a  pobožnost  o  ne  zásluh  získali.  Na 
krásné,  žeby  10.000  Cechoslovanum  bohoslužbou  a  kre- 
sfanskou  po-učkou  dostačili,  kam  se  má  ostatních  70.000 
lidi  k  rozumitelnej  na-uee  křesťanskej  obrátil?  Ubozí  jsou 
bloudivé  opusténei.  ba  odtrženci  církve !  —  Vídenská  kat. 
církev  je  sice  k  obřadům  pozývá,  ale  na  jich  mysl  působit 
nemůže.  Slovanům  sv.  evangelium  po  slovansku  zvěstovati 
neznajíc. 

Zakladatel  ludomileho  křesťanstvia  praví: 
...fa  jsem  cesta,  pravda  a  i  i  rot.    Bude-li    kdo 
zachovávati   řec  mou,    smrti  neuzři  na  reky."     Jan 
14.  6.  51. 

Chrištus  zanechal  rám  přiklad,  abyste  násle- 
dovali klapej  i  jeho.     1  Petr  2,  21. 

Blahoslaveni)  kteri  slyseji  slovo  Boiie  a  ostré- 
háji  ho.     Luk.   11,  28. 

Svět  pomíjí  i  mádosf  jeho ;  ale  kdo  i  činí  rulu 
Boiiu,  zastará  na  reky.     1  Jan  2,  17. 

Jak  ale  po  velkém  městě  bloudivé  duse  poznají  svě- 
tlo, pravdu,  cesiu,  šlépěje,  řeči  Christovy,  kcď  jim  to  ni- 
kdo nehlásá?  A  přemnozí  Cechoslované  ve  Vídni  jsou 
skutečné  dělný,  pracovny,  služebný  lud,  jenž  duševnej 
posily  třebuje. 

Déjinou  jest,  ze  všenárodnia  římská  Církev,  všechny 
národy  vedle  sebe  jako  laskavá  máteř  dítky  svéta  pod 
STOU  ochranu  přijímajíc,  všelikými  učí  jazyky  (propaganda 
v  Římě),  nešťastníky  leči,  bloudivé  ve  ctnosti  a  mravnosti 
pevní.  A  to  einí  slovem  našeho  Spasitela :  Jdouce  po 
viem  světě,  zvěstujte  evangelium  všemu  stvořeniu. 
M  r    16,  15. 

Ale  vv  sboru  raději  bych  chtěl  pěl  slov  srozu- 
mitelně promluviti,  abych  také  jiných  poučil,  ne%  li 
deset  tisíců  slov  jazykem  neznámým.  Epist,  1.  Koř, 
k.   11.  v.   19.  23 


—      194     — 

A  tak  dělný,  řemeslný  lud  slovanský,  a  jeho  mládež 
ze  všech  končin  říše  na  učenie,  službu  do  Vídně  se  hr- 
noucá  veškerému  svůdnictvu  rozkošného  velkého  města 
vydána,  v  temnostech  bloudí.  Odtud  pochází  náboženská 
lhostejnosf,  vlažnost',  nevěra,  semotam  na  hospodách  po- 
chytěné  mrdrlanstvie,  spustlosť  ducha  i  srdca.  Odtud  po- 
káza ctnosti  a  mravnosti,  která  příchozými  a  vrátivšími  se 
z  Vídně  po  deržavách  jako  mlha  se  rozcházejíc  slovanskú 
církev  po  diecesách  nešvaří.  Dosvědčuje  to  ctihodný  do- 
pisovatel ze  střední  Moravy  *)  řka :  „Příchozí  z  velkých 
měst  požívajíce  v  kraji  velkej  vážnosti  svými  příklady  svá- 
dějí !  Pisatel  těchto  řádkův  nedávno  vytýkal  jednomu  mrav- 
ně kleslému  řemeslníku  nejeden  výstupek.  Nešťastník  se 
doznal,  že  ku  svěj  zkáze  duchovní  došel  ve  Vídni,  kdežto 
nevěda  o  kázániu  a  o  zpovědníku  v  jazyku  národním,  od- 
vyknul najprve  choditi  do  chrámu  a  později  pak  i  nábo- 
ženstvo zanedbával.  A  tento  nešťastník  není  jediný,  na 
nějž  mohu  okázati  na  důkaz,  že  lud  náš  na  Vídni  kazí  se 
kvasem  náboženskej  lehkovážnosti,  kterou  pak  navrátiv  se 
domů,  kazí  rodáky."  No  a  to  je  nakažlivý  mor  cholery 
mravní. 

Chtíce  moudře  jednati,  mravní  blahobyt  a  sílu  říše 
pomnožiti,  zvěstujme  vhodnými  ústavmi  národům  vznesenu 
nauku  Christovu  o  lásce  k  bližnímu.  Maříce  ve  Vídni 
mezi  mladými  Slovany  mravní  choleru,  maříme  také  mrav- 
ní nákazu  po  krajinách  slovanských. 

A  jako  ve  Vídni,  tak  po  jiných  větších  městech,  ja- 
ko jsou :  Břetislav  (Prešpurk),  Košice  (Kaschau),  Šfavnica, 
Ďarmoty,  Mikulov  (Nikolsburg),  Brno,  Olomúc,  Opava, 
Znojmo,  Jihlava,  Liberec  (Reichenberg),  Trutnov,  Litomě- 
řice, Teplice,  Karlové  Vary,  Most  (Briix),  Zatec,  Chomu- 
tov, Budějovice,    Krumlov,   Štýrský  Gradec,  Celovec,  Lu- 


*)  Viz  Blahověsta  ročník  II.,  díl  ?.,  sv.  4.,  str.  312. 


—      195      ~ 

Man.  Pesf.  Budín,  Terst,  Biala  aj.  Slovane  v  náboženském 
ohledu  pustnou,  protože  kázáním,  zpovědi  v  eizé  řeči  ko- 
naným nerozumějí. 

I*i>znam.  V  Praze,  Vídni,  Brně,  Olomúci  a  jinde  často 
pražným  kostelům  po  němečku  kážou  a  na  četné  Slo- 
vany tam  opuštěné  nepomýšlejí.  O  tom  se  přesvědčili  v 
Olomouci  v  kostele  sv.  Mauritia,  *)  kde  poprvé  v 
poste  letos  moravským  jazykem  až  ku  podivu  četné- 
mu posluehaestvu  slovo  Božie  bylo  hlásáno.  Tamtéž 
deputace  moravských  kuchařek  a  děveček  duchovní 
vrchnost  prosila,  by  moravskému  lidu  křesťanského 
cvičenia  také  dopřáno  bylo.  Vidíte  jak  slovanský  lud 
je  v  Božiech  věcech  horliv !  Nekazte  ho,  chtíce  ho 
lichej  kultuře  jako  Molochu  obětovat.  V  Pešti,  na  vel- 
kém předměstiu  Josefovském  žije  asi  4000  katol.  Slo- 
vákův, a  slituj  se  Bože,  až  dosud  není  tam  slovenskej 
školy,  žádného  ucitela,  který  by  mládež  ve  přiroze- 
ném materském  jazyku  čísti  a  psáti  učil. 

Jak  praveno:  z  mest  větších,  kde  lud  slovanský  není 
Božiem  slovem  posilněn  a  poučen  donáší,  vraceje  se  domu, 
zlé  řeči  a  příklady.  Učí  se  tam  svým  jazykem  národniem 
pohrdat,  všemožně  ho  kazit  a  šeredit,  že  trochu  němečku 
kulturu  tam  olíznul,  kterú  jemu  šílenci  do  nebe  vychvalujou. 

Z  těchto  nemravníku  a  sprosťáků  rekrutuje  se  ba- 
stardské  plémě,  které'  každoročně  nováčky  všeho  nábožen- 
stva a  mravního  základu  prázné,  proletarstvu,  žebráctvu, 
duŠOVnému  a  hmotnému  bídarstvu  dává,  naše  dědiny,  mě- 
stečka nákazou  naplňuje,  ve  Vídni  pak  jméno  „bohmisch" 
a  ,bdhmena  v  potupu  uvádí. 


Sticdstvo  (Mi  prostředky,  jimiž  by  duchovnu'  po- 
třeby třííMvcj  větéiny  snadno  ukojeny  byly. 

S  Bohem   mluví,  kdo  nesfastnému   dobroaní. 

Jak  rakouským  Slovanům,  tak  Anstrii  na  tom  záleží, 

aby  mravnia  tato  choh  léčeni  byla.  Jeko  Kminenc 


*)    Cli  o  tom:    „///"<.   tdsopit  cirkcvm*    v  Brně  na  r.    1860,  číslo 
10,  ročník  XII.,  str.   83. 


—     196     — 

p.  kardinál  arcibiskup  vídeňský  jsa  osvíceným  austrian- 
ským  občanem  jistěby  těmto  duchovním  potřebám  asi  20ti 
slovanskými  *)  kaplany  na  předměstích  vyhověl,  kdyby 
na  to  upozorněn  byl. 

Poznám.  Výborný  „Posel  z  Prahy"  na  rok  1860  sv. 
2.,  str.  50  dobře  radí:  Co  škola,  co  chrám  Páně  po- 
skytnouti nemohou,  poskytni  domácnost',  kavárna,  spo- 
lek tovaryšů.  Mělo  by  to  svatou  býti  povinnostiou 
slovanských  rodin  ve  Vídni,  aby  slovanské  knihy  a 
časopisy  odbírajíce  svoju  čeládku,  učenníky,  tovaryše 
ku  čítániu  jich  měly.  í  po  kavárnách,  hospodách, 
kde  se  lud  slovanský  schází,  měly  by  slovanské  listy 
vyloženy  býti.  Spolky  pěti,  šesti  priatel  ku  společné- 
mu předčítániu  dobrý  výsledek  by  mělo.  —  A  což  by 
konečně  nemohlo  na  to  ve  Vídni  pomýšleno  býti,  kde 
přes  80.000  Čechoslovanů  mešká,  aby  časopis  poučný 
zábavný,  vídeňským  potřebám  přiměřený  vydáván  byl? 
Mnohým  z  vás  pánové  ve  Vídni  šťastie  přálo; 
šlechetně  pojednáte, v  když  něco  na  ušlechtěme  svého 
národa  obětujete.  Časové  hubařenia  i  vlastenčenia  u 
piva  minuli,  teď  nám  nutno  pracovati,  jednati,  oběto- 
vati, dokud  příhodná  doba ! 

Bdícím  práva  pomáhají. 
Mnoho  řeči  účinku  žádného. 

Velební  otcové  duchovní!  Velké  potřeby  du- 
chovní rakouských  Slovanů  po  větších  městech  do- 
kazuje už  rozum  sám,  jenž  dějiny  pozoruje,  ža- 
lostná zkušenost  je  bohužel  potvrzuje.  Právo,  hu- 
manita i  prospěch  státu  to  žádá,  by  ukojeny  byly. 
Sledujouce  svého  jemného  citu  račtež  si  toho  v  do- 
brotivosti otcovskej  všimnouti,  dokud  zlo  nad  hlavu 
nezroste,  a  divochů,  spustlíků  náramná  síla  nepři- 
bude.    Já  co  upřimný  austrianský   občan    sám   za 


*)  Najlépe  by  o  Slovany  ve  Vídni  postaráno  bylo,  kdyby  samo- 
statní kooperatoři  se  500  zl.  ročního  platu  asi  u  20  kostelů  po 
Vídni  ustanoveni  byli.  Známoť,  že  moravo-slezký  nábož.  fond 
podporoval  rak.  diecese  německé. 


—      197      - 

nás  opuštěný  hni  na  větších  městech  vašnoste  ucti- 
vé prosím,  aby  křesťanskou  naukou  v  nářodniem 
jazyku  z  temnosti  vyveden  a  do  církve  %  opuštěno- 
sti uváděn  byt. 

Vysvětlivka,  Něco  z  vlastní  zkušenosti  o  spustlostí  zmí- 
rněného lidu  dělného  zděloju.  Bylém  r.  1S48  pro- 
zatimným  tajemníkem  měšfanskej  besedy  v  Praze. 
Výbor  besedy,  vážní  (o  měšťané,  důrazné  mne  o  to 
požádali,  abych  valný  pražky  proletariat  z  tiskařů 
fabričných  narostlý  sobě  na  starost  vzal,  přede  nímž 
nemalé  obávánie  bylo.  Vzalem  proletariat  na  starost 
žádaje,  aby  slavná  obec  o  to  se  postarala,  žeby  bez 
obživy  jsoucí  tiskaři  denně  asi  24 — 30  kr.  stř.  po- 
děleni byli,  dokud  nový  pořádek  občanský  zaveden 
nebnde,  O  to  bylo  skutečně  na  6  neděl  postaráno. 
Pabríkanti  přispívali.  To  se  dělo  v  dubnu  r.  1848. 
Vážný  p.  R.  stavitel  velkú  důvěru  u  dělného  ludu 
majecý  uvedol  mne  večer  u  shromážděného  proleta- 
riatu  v  řemeslnicko)'  hospodě  na  kozím  plácku.  To 
bylo  prvé  obeznáme. 

Teď  vizme  dusevnost  proletariatu. 

Asi  od  roku  1840  trval  silný  zápas  v  Praze  mezi 
tiskařemi  kartounů  a  fabrikanty.  Obě  strany  měly 
těžké  postavenie.  Na  fabrikanty  silně  tlačila  konkur- 
rencia  z  enziny.  majíc  krásné  a  laciné  zbožie  u  ve- 
likej  zásobě.  Cuzina,  zláště  Brittania  pracuje  pře- 
irným  strojatvem.  Z  čehož  výroba  (productio) 
nesmírná  B  práca  laciná,  pěkná,  bo  železní  dělníci 
pravidelně  pracujoace  ve  dne  v  noci  ne.iimdlévají 
věk.  Pražci  fabrikanti  zaváděli  stroje,  tylo 
zas  vyliskovflly  dělníky  z  fabrik  a  menšily  mzdu, 
práca  laciněla  ;•  tím  i  výroba  kartounu.  Pražci  prů- 
myslníci měli  tehda  jen  dvojí  cestu  před  sebou  : 

a.  bodlo  z  trhů  na  vždy  se  odstranit  a  cuzej  výrobě 
brána  do  kořán  otevříf,  čest  a  užitek  jí  ponechaf; 

b.  ;tii» ■!■  se  zahraničnou  výrobnou  cuzinou  v  OdváŽIivý 
zápas  se  pustit  To  poslední  se  dělo,  a!>\  nás1  prů- 
mysl rakouský  na  tkaniny  nezaniknul. 


198 


Ale  jaké  následky  toho  mezi  dělníky  fabričnými? 

Tiskaři  vydělavší  dříve  před  r.  1840  měsíčně 
70—80  zl.  v.  č.  (28-32  zl.  r.  č.),  zklesli  ve  mzdě 
na  40—30  zl.  v.  c.  (nyní  16—12  zl.),  na  sta  jich 
po  fabrikách  práce  a  obživy  ztrácelo,  jejich  rodiny 
do  strašlivej  nouze  a  bídy  klesaly,  poně  v  ničem  za 
lepší  doby  spořeno  nebylo.  Na  dny  bídy,  choroby, 
stářia  nemyšleno.  Chtivost  po  zisku  protahovala  prácu; 
v  neděli,  svátek  o  bohoslužbu,  o  křesfanskú  na-uku, 
o  duševnosť  nedbáno.  Jedině  co  později  tiskaři  uči- 
nili, že  pracujoucí  ve  fabrikách  do  společnej  kasy 
přispívali,  aby  na  zahálce  jsoucí  z  ní  podporováni 
byli.  A  co  po  takovém  úle,  kde  mnoho  trubců  a 
málo  dělnic? 

Na  př.  jediný  stroj  „perotina,"  nímž  kartouny  vše- 
likými barvami  potiskujou,  25 — 30  tiskařů  z  fabriky 
vypudil.  Císař  František  každej  fabrice  jenom  dvě 
perotiny  dovolil,  ale  roku  1848  měly  jich  po  6—8. 
Z  toho  nářky,  nekonečné  stižnostě,  žaloby  k  úřa- 
dům docházely,  bída  se  nesmírně  množila,  rodiny 
chudly,  proletariat  silně  zrůstal,  poně  práca,  obživa 
mizela.  Ubozí  tiskaři  s  rodinami  v  nouzi  a  zoufa- 
losti  tonuli.  Nevědomý,  spustlý  lud  fabričný  sroco- 
vav  se  myslel  si  právo  k  práci,  obživě,  k  větší  mzdě 
vynutit,  dokazuja,  že  má  právo  k  práci,  jižto  se  na- 
učil a  k  dostatečnej  obživě. 

Lískovka  dostala  prácu.  Proto  velká  mstivosf  há- 
rala v  proletariatu.  Stroje  roztřískat  měl  sto  chuti, 
mysle,  že  potom  bude  práce  a  obživy  dosti.  Nemaje 
vědomostí  a  mravní  síly  na  jinú  prácu  a  obživu 
nepomýšlel.  Veřejné  míněnie  zámožnějších  stálo  proti 
proletariatu,  že  za  lepších  dob  marnotratil,  chudší 
byli  na  jeho  straně,  pravíce,  že  se  mu  křivda  děje. 
S  dělnickým  proletariatem  v  Berlíně,  v  Lipsku  a 
jinde  po  Německu  byl  ve  spojeniu,  dostávaje  zprávy. 

V  takovém  stavě  mysle  a  vřivém  čase  dán  mi 
tento  valný  živel  od  měšfanskej  besedy  na  starost'. 
Prvá  schůzka  večerná  v  hospodě  řemeslnickej  na 
kozím  plácku  byla  hlučná.  Ze  mne  pot  řinul,  prsa 
mne  od  mluvenia  bolely,  moja  myšlenka,  by  k  jinej 
práci   a   obživě   se  obrátili,    nebyla  přijata.     Pročež 


-      199      — 

já  tiskai  um  radil,  abychom  času  i  schůzek  obtížných 
ošetřili  a  lepe  věci  pořídili,  by  ie  sebe  výbor  zvo- 
livše jemu  svoje  žádosto  a  spisy  svěřili,  s  nímž  já 
pak  jednati  a  jemu  radili  budu.  To  se  stalo.  Výbor 
svůj  kolikráte  zmírnili.  Já  zpozoroval  na  proletariatu 
veliku  náboženská  a  duševnu  spustlosf.  Byv  od  prů- 
mvslníkův  opuštěn  konečné  se  sám  opouštěl.  Jako 
lékař  semotam  k  tiskařským  rodinám  zavolán  byv, 
strašlivá  bídu  naleznutém,  až  se  mi  srdce  kormou- 
tilo. Netušené  strašlivé  stránky  občanského  života 
spathlem.  Nahé  znuzněné  děti  s  churavou  matkou 
na  holej  slámě  ve  tmavěj,  vlhkej,  studenej  komůrce 
z  níž  ju  domácý  pán  kolikráte  vyhodit  chtčl,  poně 
mu  dávno  činže  plalěno  nebylo.  Do  huby  nebylo 
ničeho.  Mně  co  křesťanu  a  ludomilu  vidoucímu  bli- 
žního v  nevyslovnej  bídě  kormoutil  se  duch.  Zde 
bylo  třeba  receptu  ne  do  lékárny,  ale  do  pekárny, 
masárny,  oděvárny,  dřevárny.  O  brzkú  pomoc  já 
se  postarat  musel,  vem  kde  vem,  abych  důvěry  a 
morální  síly  k  působeniu  mezi  proletariatem  jakousi 
zásluhou  nabyl.  Nebo  kde  náruživostě  vrou  a  bída 
nouzu  honí,  rozum  je  zakalen  a  jedině  důvěra  něco 
ještě  pořídí.  Poskytnuly  půlzlatý  kam  stačoval  znu- 
zněnej  rodině?  Nemaje  sám  materialismu  obrátilem 
se  veřejnou  prosbou  k  dobročinnosti  občanstva,  aby 
uleveno  bylo  bídě.  Pošetilí  diktatorkové  mezi  uce- 
1 1 V  n  i  i  vlastenci  brzo  to  úmyslně  zkazili.  Dvě  šlechet- 
né hraběnky  prcce  hezkou  pomocou  dobrotivě  při- 
spěly, že  já  pak  nikoho  neobtěžoval.  Účinek  toho 
byl  znamenitý.  Ifoja  rada  i  slova  pak  nepadaly  u 
proletariatu  do  trnia  a  na  skálu,  neboť  nabyl  pře- 
svědčenia,  že  nejsem  mluvka  a  křesťan  bez  lásky  a 
i  mu.  i  že  mu  upřímně  poradím.  Důvůra  je  velká  i 
kouzelná  moc. 

.I,i  rozumoval:  jesli  se  mi  nezdaří  v  tomto  nouzou 
ubídněném  nabozensko-mrauir  skleslém  lidu  elovc- 
ckú  dustonosf.  poctivosf.  ctižádost,  národní  mysl, 
vúbee  lepá  stránku  doševnosti  oživět,  vandalismu  se 
v  Praze  neubojíme,  pak  Bflh  \í  kde  to  v  anarchii 
konec  vezme.  (Clon  silou  jsem  k  tomu  pracoval, 
i   v  něm  lepšSa  občanstvie    a   smýšlenie   zbudil, 


—      200     — 

a  jej,  pokud  lze,  učlověčil.  Já  mu  tyto  pravdy  do 
duše  vpraviti  hleděl: 

Kdo  žádá  podpory  a  ochrany,  dlužno  mu  aby  se 
co  řádný  mravný  člověk,  občan  osvědčil  a  nižádným 
přestupkem  se  neprznil.  Praha  vás  pozoruje;  vážné 
měšťanstvo  chce  vám  z  bídy  pomocti.  Národnia  fa- 
brika nebo  více  jich  v  dobrej  krajině  pomocou  vlády 
nebo  Prahy,  v  nich  byste  dělníky  byli  a  užitek 
dle  uměnia  a  práce  dělili,  pomůže  vám  pěkně  z  bídy 
do  dobrého  stavu.  Ale  tu  třeba  důvěry  u  si.  vlády 
a  u  vážného  měšťanstva,  a  tej  bude  docíleno,  kdy 
se  dokonalými  občany  osvědčíte,  (Tento  návrh  je 
silně  zajal  otvíraje  jim  pěknú  budoucnost'). 

Každá  práca  obecnému  dobru  užitečná,  jenž  člo- 
věka živí,  svou  poctu  nese.  Práca  sílí,  vzdělává, 
zahálka  maří  a  chatrní  člověka.  Kdo  věci  kolem 
ruší,  przní  svoju  důstojnost,  poně  rozumný  člověk  je 
tvořivá  bytnosť;  jenom  ničema  a  ďábel  ruší  a  kazí  věci 
zlomyslně,  a  hubí  bližního.  I  kdyby  někdo  sklennou 
tabulku  zbytečně  roztřískal,  hřeší  už  proti  svěj  dů- 
stojnosti a  obecnému  dobru,  neboť  užitečnú  věc  kazí, 
kterú  opět  udělati  třeba.  Císaři  pánu  a  jeho  vládě 
okázaU  dlužno,  že  nejste  sprosťáci  a  Vandalové,  ale 
řádní  Cechové,  jenž  pořádnost  a  zákonitost  milujouce 
na  čest  a  slávu  národa  svého  držíte,  důvěry,  ochra- 
ny a  podpory  hodni  jsouce.  Konečně  vám  třeba, 
byste  se  ve  ctnostech  a  mravnosti  tužili ;  na  budou- 
cnost pomýšlejíce  věnujte  se  střídmosti  slibem  ve- 
řejným. 

K  tomu  ale  bylo  třeba  bych  k  tiskařům  někde 
promluvil,  nemoha  jim  to  zázračně  do  mysle  vkou- 
zliti.  Výbor  tiskařů  mne  o  to  žádal.  Schůzka  stala 
se  jen  dvakráte.  K  mej  řeči  pozvalem  z  měšťanskej 
besedy  svědky,  aby  ďábel  a  baby  neklevetily.  Hlu- 
poňové  a  špinavci  brali  to  za  zle,  raděj  mne  obou- 
zeli:  že  jsem  kommunista,  socialista  a  Bůh  ví  co. 
Hanět  je  snáze  než  lépe  dělat.  Ke  cti  av  chvále 
prazkého  tehdejšího  proletariatu  mezi  nímž  Cechové 
i  Němci  byli,  doznati  mi  dlužno,  že  já  u  něho  na 
dobré  jádro  a  ludskosť  uhodil,  a  že  mne  ve  mnohém 
poslechnul,  pořádku  a  zákonů  se  třímaje  přestupky 
se  neprznil,  jak  dějiny  osvědčujou. 


201 


Proto  požádalem  o  mšu  sv.  na  svato-vácslavském 
náměstiu  u  sochy  sv.  Vacslava,  kdo  moli  tiskaři  ve- 
řejně slib  středmosti  složit,    aby  to  na  jich    čestnost 

dobro  působilo.  Tiskni  i  moli.  ruce  sobě  podavše, 
před  sochou  patrona  českého  Bohu  a  ctnosti  slibem 
so  zavázat.  U  oltáře  kdo  já  byl  se  to  dělo,  alo  k 
tomu  so  přimísili  náhodou  jiní  živlové  o  kterých  já 
ani  zdánia  nemel.  Po  mši  svatodusného  ponděl- 
ka r.  1S4S  nastalo  hlučné  urážlivé  rozeházonie 
mládeže.  Já  hromového  hlasu  nemel,  abych  proletariat 
mstou  háravV  byl  ze  vřavy  a  hluku  domů  odvolal,  neb 
se  mi  dějinně  z  ruky  vymknul.  Sprostáci  a  stranaii 
hrubého  soběclvia  mne  tupíce  náruživě  pronásledovali, 
můj  hlas  k  ospravedlněniu  nikde  přijat  a  slyšán  ne- 
byl a  poctivci  a  rázní  bohužel  neměli  slova  pro  mne. 
To  vysvětlivka  k  dějům*)  královslva  ěesk.  str.  469. 

Mizerové  mezi  vlastenci  na  pouhý  klep,  důkazu 
nemajíce,  mne  oklevelili,  ano  i  oroany  vlády  žádo- 
stiou  a  novinami  proti  mně  popouzeli,  něco  mi  za 
ftadra  strkajíce,  v  čem  já  byl  úplně  nevinen.  Dosti 
na  tom.  že  kurrendu  proti  mej  bezpečnosti  vyžádali, 
aby  mne  občana  austrianského  loyalného  zatknuli. 
Co  se  pravda  nestalo,  neboť  já  nikde  příčiny  k  tomu 
nedal.  Slavné j  vládě  a  jejím  vážným  organům  díky 
veřejně  vzdávám,  že  mne  proti  bídníkům  i  všeliké- 
mu hmyzu  zákonitě  chránily. 

No  zde  vysvétlilem  dějinu,  proě  v  Praze  r.  1VJ^ 
proletariat  nepusto>il.  čemuž  ve  Vídni  diveno,  kdežto 
v  Brně.  ve  Vídni  a  jinde  šeredný  vandalismus  zuřil. 
Slavná  obec  věrnej  Prahy,  v  ní  pak  zláště  měšťanská 
beseda  pod  přednostou  -/-  Prokopa  Richter-a  do- 
konalého muža  i  řádného  anstrianského  občana  o  to 
veliké  zásluhy  má,  že  pozornost'  a  pomoc  prolctar- 
stvu  v  Čafl  obětovala,  kde  já  Mastně  ale  SVOU  Škodou  a 
záhubou  na  její  úsilnú  žádost  působil,  dokud  jiná 
moc  v  to  nevkročila.  Jakové  mám  za  to  díky7  Ze 
za  mého  vzdálenia  z  Prahy  proti  právům  udělali 
ze  mne  prolétám, 

Slyi  také  berana,   ilyševif  dříve  vlka. 


')  Ih*je  království  SetkéHo.  Pfóvé  leptal  v.  Vladrroj  Tomek.  V  Pra- 
se 1850.  Pro  stru«  nn>r  KriJm  (uto  icbvalajti  mladým  Slevanftm< 

24 


—      202      — 

Touto  dějinou  dokazuju,  jak  důležito,  aby  Církev 
i  Stát  bohoslužbou  praktičnou  a  vhodnými  školami, 
ústavmi  na  dělnou  a  služebnou  vrstvu  občanstva  po 
průmyslných  městech  řádně  a  přirozeně  působili,  za- 
staralým zvykům,  předsudkům  a  političným  stranařům 
przniti  lidstvo  nedávajíce.  Mnohé  nepořádky,  svíze- 
le, společenské  rmuty  ani  by  neznikaly,  kdyby  psy- 
chologičně  a  psedagogičně  po  spravedlnosti  působeno 
bylo.  Větší  nešvary  v  člověčenstvě  a  v  obcích  ná- 
rodů nemohlo  zniknouti,  jak  odnárodnovánie  národův 
t.  j.  přeštépovánie  národův  opět  v  jiný  národ  a  sy- 
stematičné  vyzouvánie  národnosti  pod  záminkou  ja- 
kejsi  kultury.  A  to  právě  jesti  zhlupěnie  a  duševně 
huběnie  národův  a  zpátečnictvie  ať  ničeho  nedím,  že 
to  hřích  a  úšklebek  proti  důstojnosti  člověčenstva, 
proti  přirozeným  právům  a  oprávnělosti  národův. 
Z  tejto  nešvary  hlupoňů  a  šílenců  rozmyslný  císař 
Napoleon  národnostě  pod  ochranu  bera  dobře  poko- 
řistí,  až  velkými  armádami  v  absolutních  státech  po 
Europě  finance  vyčerpá  a  panovnické  rody  důvěry 
u  národů  zbaví.  Dajte  národům  národnie  školy,  ná- 
rodnie  řízenie  v  obcích  a  samosprávu,  kultura,  bla- 
hobyt, síla  statův  hned  se  pojeví.  Odvoláváme  na 
klasiky,  vzdělánu  řeč,  je  pošetilost 

Napomáhajíce  obecnému  blahobytu  a  rozkvětu  říše, 
nedajme  si  třímaví  rakouští  Slované  lstivým  odpůrcům  le- 
dajaks  podrážeti  nohy,  Všickni  národové  a  národkové  na 
Europě  jako  včelstvo  o  zdravotu  svěj  strojiny  pečlivě  se 
starají,  síly  své  napínajíce,  aby  hřivnu  svojí  národností, 
úrodu  vlasti  k  blahobytu  a  mravnímu  ošlechtěniu  svému 
obrátili ;  jenom  u  nás  o  svoju  národnost'  málo  dbajíce  svo- 
ju  samostatnost,  svoju  mládež  cuzině  na  rozumu  pomateni 
podvrháme.  Nikde  tolik  hříšnej  pohodlnosti,  lenosti,  ne- 
tečnosti,  hrubého  soběctvia,  občanského  nerozumu  není, 
jako  u  nás,  kde  zevlováno  až  co  připlave. 

Moudrý  zákon  vlády  zavazuje  mládež  navštěvovati 
opakujoucí  hodiny,  Tomu  výbornému  zákonu  na  Vídni 
slovanská,  velmi  četná  mládež  zadost  učinit  nemůže.  Naše 


~      203      ~ 

opakujoucí  hodiny   trebujou  opravy,    aby  tím  byly  čím   po 
rozumu  zákona  býti  mají. 

Proto  uctivě  navrhuju,  aby  místo  opakovačích  hodin 
2—3  rádné  řemeslnické  školy  pro  Slovany  tam  jako  v 
Prase  /.hleny  byly,  kam  by  všickni  učeníci,  tovaryši,  mla- 
dí mistři  volného  měli  vchodu  i  vysvědčenia  nabyli.  Zná- 
mof.  že  naša  vláda  chvalitebně  se  namáhá,  by  průmysl  a 
remeslnost  na  všech  končinách  ríšo  rozšířeny  a  zvelebeny 
byly.  Řemeslnickými  školami  pro  Slovany  ve  Vídni  hřebu 
na  hlavu  by  nboděno  bylo.  Hlavnie  město  Vindobona  na 
průmysl  by  mezi  rakouskými  Slovany  výborně  působilo. 
Takové  školy  mel  v  by  vsím  právem  ze  státní  pokladnice 
zřízeny  a  chovány  býti. 

Poznani.  Kdyby  to  nesnáze  melo.  no  tož  navrhuju,  aby 
každý  slovanský  tovaryš  jen  20  kr.  a  mistr  40  kr. 
ročně  na  slovanské  řemeslnické  školy  ve  Vídni  při— 
spěti  sobe  umínil,  a  vážné  redakcie  slovanských  ča- 
sopisu po  deržavách  kousek  stránky  ušlechtilým  do- 
brodincům a  přispívatelům  otevřeli.  Nepochybuju, 
zoby  řemeslnické  školy  ve  Vídni  na  způsob  prazkej 
skoro  znikly.  Z  ničeho  arci  nebývá  nic.  Nám  dlu- 
žno v  obětavosti  se  cvičiti  za  příkladem  pokročilej- 
ších národu,  kteri  stále  malými  dobrovolnými  sbír- 
kami svoju  duševnosf  slechtejí  a  svůj  blahobyt  zve- 
lebu jou. 

Blahobytu  se  nedospíš. 

Na  schopných  učitelích  by  nescházelo.  Kdyby  za 
wiii  ovánie  jednoho  předmětu  na  iomesl.  slov.  škole 
každému  učiteli  jen  400  ročně  platěno  bylo,  jistě 
by  mnozí  Cechoslované  z  pánův  úřadníkův,  lékařův, 
rigorosantAv,  Čekancův  na  profesury,  assistentdv  na 
universitě.  na  polytechnice,  na  realkách,  /.  učitelův 
ha  hlavních  školách  atd.  rádi  Slovanům  dobročinili, 
zlášlě  kdyby  jim  to  za  zásluhy  v  aperturách  počí- 
táno bylo. 

Avšak  naprosto  neradím,  aby  obyčajnou  cestou 
konkursu  vzděláni  ludé  k  tomu  hledáni  byli;  mno- 
hem lépe  a  bez  nesnází]  oklik  by  zde   jakási  proba- 

* 


-      204     — 

tiká  ve  přednáškách  na  zvolenie  dobrých  učitelů 
působila.  Čestné  dozorstvo  z  dobrodinců  a  přispíva- 
telů na  řemeslň,  školy  roztřídilo  by  probatiky  a  ná- 
vrhy by  si.  ministeriu  učby  a  kultu  podávalo. 

Velmi  krásně  by  to  Vídeň  zdobilo,  kdyby  tam 
Slované  rak.  znamenitá  reáíku  měli,  která  by  k  ro- 
zumnej  práci  praktičně  naváděla.  V  Austrii  třebu- 
jeme  školy  umělej  práce,  poně  u  nás  pouze  mecha- 
ničně  bez  ducha  přemnozí  řemeslníci  pracujou. 

V  nábožnosti  vlažní,  nedbalí  ve  mravnosti  spustlí  od- 
trženci  třebujou  jakéhosi  mírného  donucovánia,  zbuzovánia 
slovy,  příkladem,  aby  se  opět  do  Církve  navrátili,  ku  sv. 
evangelium  a  bohoslužbě  se  hlásíce.  A  tu  by  výborně 
prospělo  dobrodějné  družstvo  sv.  Cyrilla  a  Melhoda,  aneb 
sv.  Vojtěcha,  nebo  sv.  Klimenta  pro  tovaryše  a  učeníky 
slovanské,  a  družstvo  sv.  Ludmily  pro  služky,  tak  aspoň 
zařízené,  jako  katolické  jednoty  vůbec.  Cechové  v  živnost- 
nickej  svobodě  přestali,  řemeslnická  mládež  sama  sobě 
zanechaná,  od  mistrů  opuštěná,  od  rodičů  vzdálená  stává 
se  těkavá,  po  všelikej  zábavě  se  rozcházejíc.  K  vytrvalosti, 
pořádku  a  občanskej  ráznosti  nejsouc  vedena,  po  zácestích 
bloudívá,  špatnými  společníky  sváděna.  Což  mám  řícti  o 
slovanských  dívkách,  jenžto  službu  hledajíce  po  Vídni  blou- 
dějí?  Rodiče  se  strachujou  slyšíce  své  dcerky  o  tom  sho- 
várajecí,  jak  do  Vídně  na  službu  půjdou. 

Takové  druztvo  sv.  Cyrilla-Methoda,  sv.  Vojtěcha 
sv.  Ludmily  bylo  by  pravou  ochranou,  ba  andělem  stráž- 
cem pro  mladý  lud  slovanský,  čím  by  Austria  na  řádných 
občanech  na  morální  síle  získala.  Družstvu  tomu  by  se 
také  velkého  účastenstvia  v  rozumnějších  a  ušlechtilejších 
kruhoch  dostalo,  keď  by  v  ňom  čestný  odbor  pro  dobro- 
dince zříděn  byl,  kteří  by  mu  pérem,  penězmi,  přímluvou, 
radou  a  jinou  ochotnou  službou  dobročinili.  Velmo  by  na 
praktičnosti  takové  druztvo  získalo,  kdyby  mezi  stanovy 
(statuty)  ještě  následné  přijalo : 


—      205      — 

1.  stanovu  středmosti  v  jídle  a  nápoji,  co  prvého 
kroku  k  spořivosti  a  zámožnosti. 

Slředmosf  mírníc   žúdostě  píisobí,   že  tyto   rozumu  poslouchají. 

Nechal  luiba  nevadí  se  s  měšcem. 

Kdo  chová   málo.  mívá   mnoho. 

2.  stanovu  rozum  nej  práce  t.  j.  aby  so  spoludruh 
dobrými  knihami,  vědomostmi  ku  práci  upravil. 

Nebeháš-li,  nemáš ;  nehledás-li,  nenajdeš. 

S  nouzou  se   potká,  kdo  se  práci  vyhýbá. 

lído   dělá,   vydělá. 

3.  stanovu:  ka&dý  setre  zdravia  svého  vzájem- 
né buď  perlir  o  druhého,  aby  na  zdraciu  sobe  zby- 
tečné a  hloupě  neškodil. 

Chvěli  mimo    rozumu  a  zdravých   ú-luv  ničeho  v  moci  svěj   nemá. 
Kde  zdravic   tam   síla  i  pomoc. 

Poznani.  Podobny  spolek  mají  katolíci  Němci  pod  ochra- 
nou svého  apoštola  sv.  Bonifacia.  Ucel  jeho:  kato- 
líky rozptýlené  mezi  protestanty  podporovati  v  du- 
chovních potřebách.  Na  mnohých  místech  pomoeou  jeho 
nabyli  katolíci  skol  a  kostelů.  Důchody  jeho  r.  1855 
byly  52.780  dolaru.  Druztvo  sv.  Cyrillo-Methodéj- 
ské  výborně  by  na  řemeslný,  mladý  lud  po  městech 
působilo.  A  město  Yindů  co  hlava  říše  nemálo  by 
se  oslavilo,  kdyby  dobrociníe  Slovanům,  šlechetný 
příklad  dalo.  Vesmite  sobe  příklad  pánové  z  ho- 
dnýcfa  Němců  katolíků  za  hranicami. 


Slovo    o   trebnfj   opravě    na   školách,    aby   proti 
základníma    říšskému   zákonu   ..r  o  v  n  o  p  i*  á  v- 

n  o  a  t  i"  hřeáino  nebylo. 

Ještě     jedno    duchovnic    zanedbáme    anstiianských 

Slovanů   oznámiti   mne  dlužno.     Pomníme    na  zprávu  Božiu 

a    na  kajicnosf    hříšníku.     Slovanscí    duchovníci    v   Austrii 

i;  i  vsedl  končinách   Kše   kamkoli    došlého  Němci   nebez- 

ochnratělébo   slovem  BoSiem  poučiti,    potěšiti,    ?y- 


.p.     206      _ 

zpovídati,  s  Bohem  smířiti  a  na  cestu  do  věcnosti  upraviti 
mohou,  znajíce  němčinu.  Tejto  spravedlnosti,  šetrnosti  a 
lásky  k  bližnímu  němečtí  duchovníci  po  německých  kraji- 
nách a  v  některých  městech  větších  po  Čechách,  na  Mo- 
ravě, ve  Slezku  a  v  karpatských  zemích  nejsou  s  to  spo- 
luobčanům Slovanům  na  vzájem  prokázati. 

Kdy  na  služebného,  dělného,  řemeslného,  za  obcho- 
dem jdoucího  Slovana  v  německých  sousedních  krajinách 
v  Austrii  jakýmkoli  nešťastiem,  chorobou  Bůh  zpomene, 
aneb  k  sobě  ho  povolati  ráčí,  zprávy  Božie  tak  neužije, 
jak  to  všenárodnia  matka  Církev  choť  Christova  žádá  i 
nařizuje.  Neboť  dějina  stojí,  že  naša  milá  Austria  je  teď 
stát  práva  a  vážná  uniona  rovně  oprávněných  pěti  národů. 
Spravedlnost  a  rovnoprávnost'  jesti  základem  její  sestředě- 
nosti.  Proč  tu  říšskému  zákonu,  který  všem  rovno  dle 
síly  odměřuje,  „co  já  to  ty,"  za  dosť  činěno  není?  —  Je- 
dině proto,  že  po  diecesách  dvejazyóných  na  nehte- 
rých  bohovědných  (theologicných)  ústavech  Němci 
osobujou  sobě  výsadu,  od  němcomilů  na  zlehčeme 
zákona  říšského  trpěnu,  třebnej  slovanštině  se  vy- 
hýbat, aneb  za  křbet  ju  nešetrně  odkládat.  Je-li  Slovan 
povinován  němčině  se  učiti,  proč  Němec  z  povinnosti  slo- 
vanštině se  na-učiti  faktičně  propouštěn  bývá?  Zdaž  to 
patrně  proti  vůli  císara  pána  a  proti  rovnoprávnosti  necelí  ? 
Jak  by  Izelo  zachovati  jednotu  centralisovanej  říše,  jakby 
lzelo  spojiti  patero  národův  političně  vyvinutých  v  jeden 
vážný  a  mocný  celek,  kdyby  řídící  mužové  v  občanstvě 
národních  jazykův  mocni  nebyli? 

Aby  teda  spoluobčan  Němec,  jsa  v  menšině  po  ra- 
kouském císarstvu  „rovnoprávnosti"  za  dosť  učinil  a 
výsadu  pohodlnosti,  neumělosti  na  ujmu  povinností  církev- 
ných  neměl,  moudře  by  tomu  vyhověno  bylo,  kdyby  na 
bohovědných  biskupských  ústavech  morálka,  potom  pasto- 
rálka nebo  paedagogika   slovanským  jazykem    učena  byla. 


—      207      — 

Nebof  Slovan  se  až  na  gymnasiu  němčiny  zmocnil,  pak-li 
se  jí  na  základě  mateřštiny  učil,  za  to  ale  ve  slovanštině 
zemdlel.  Němec  ju  tam  co  mateřštinu  stálo  opakoval,  také 
dmi  dálibůh  z  paměti  nevypadne,  za  to  ale  nezná  pro  ko- 
na\\  živo!  třebnej  slovanštiny,  která  jest  jazykem  říšským 
znamenitej  většiny.  Tyto  dva  důležité  bohovědné  před- 
měty oboum  by  dobře  prospěly  a  po  rovnoprávnosti  k 
církevným  povinnostem  po  veškerej  dvejazyčnej  diecesi  oba 
by  náležitě  připraveni  byli. 

Poznani.  I.  Toho  skutečně  juž  r.  1833  žádal  apoštol- 
ský biskup  7  Anton  Gindl  v  Brně,  osvícený,  vysoce 
učený  a  velmi  šlechetný  Němec  ze  Štýrska  od  svých 
alumnů,  aby  všichni  jak  Slované  tak  Němci  pro  ce- 
lu dit  cos  připraveni  byli.  Každého  alumna  osobně 
i  duševně  znal,  pilně  na  zkoušky  a  nedělní  probatiky 
chodiv.  Stalo  se,  že  několik  Němců  po  žádosti  jeho 
slovanštině  se  radně  ne-ncivše  na  zkoušce  neobstáli. 
Nesvčtil  je  na  knězstvie  pro  brněnskú  dieces.  Co 
pouhé  Němce  schválil  je  v  německých  diecesách, 
kde  také  přijati  byli.  „Mému  rodáku  Němcovi"  (jsou 
slova  jeho)  „nemohu  žádnej  výsady  na  vinohradské 
lepší  krajiny  (kde  znamenitější  beneíicia)  dáti,  poně 
o  jeden  jazyk  diecesalní  méně  umí.  Pro  celu  die- 
ces se  nehodí.  Fiat  jnstitia  moritis!"  Dokud  brněn- 
ská dieces  co  vrchní  pastýř  moudře  zpravoval,  vši- 
chni alumnové  museli  se  pro  celu  dvejazycnú  dieces 
náležitě  upravit.  Byl  laskavým  otcem  kaplanu,  a 
důkladný  znáte!  slovanštiny.  Sláva  i  úcta  památ- 
ce jeho! 

Poznám.  ~.  Morálka,  pedagogika,  pastorálka  jsou  du- 
ebovnímu  pro  konavj  život  velmi  vážné  předměty. 
Morálka  v  latině  učena  neprospěje  takalumnovi  v  bu- 
doucím povolániu,  ked  má  v  katechisaci,  u  nemo- 
cného způrníka,  ve  zpovědnici,  \  hádkách  s  odpůr- 
cemi  mezi  Slovany  velkťl  zásobu  textův  z  Písma  sv. 
}io  nice  chovati,  aby  své  nauky  nimi  dotvrdil,  a  on 
je  toliko  latinsky  znaje,  překládati  má,  jako  ve  slo- 
vanštině. 

Povolánie  knězovo  není  latina,  ale  reálná  výmluv- 
s    v  národniem  jazyku.    Pro  pouhj  liturgicky  ia- 


—      208      — 

zyk  vše  v  latině  učit,  není  praktičné.  Keď  budou 
Slované  latině  pomocou  slovanštiny  učeni,  snadno  a 
výborně  se  jí  na-učejí.  Najhoršiu  methodu  prožilém 
já  se  svými  vrstevníky  němcomilstviem  slatanú.  Naj- 
prve  nám  byl  na  normalkách  národní  materský  jazyk 
tupen,  ostouzen,  byli  jsme  tak  zvaným  „signum" 
trestáni,  abychom  ho  zapomenuli  a  němčině  se  beze 
všeho  základu  učili.  Němčinou  na  papouškovanou 
učili  jsme  se  latině,  a  nikde  žádného  základu.  O 
slovanštinu  našu  pošetilá  paedagogia  ani  nezavadila. 
Proklatí  časové  a  jeho  idey,  keď  na  rozum  padlý 
národ  jako  troup  svoju  národnost,  svou  samostatnost' 
hloupě  druhému  národu  podmítaje,  svou  mládež  na 
školách  duševně  mořit  a  mařit  nechává,  a  nesmysl 
lakový  za  šfastie  a  kulturu  pokládá. 

My,  bez  mála  8  millionoví  Čechoslované,  poro- 
vnávajíce se  s  národy  jinými,  jsme  nedbalci,  lenoši, 
a  kruťáci  proti  sobě.  Cis.  nářízeniem  od  20.  čer- 
venca  1859  obmezena  je  němčina  na  gymnasiách 
a  národnie  říšské  řeči  staly  se  opět  vyučovacími. 
Studentstvo  má  se  němčině  tak  jenom  učili,  aby  na 
zkoušce  dospělosti  obstálo.  Pročež  netřeba  slovanskej 
mládeži  němčinou  předměty  vykládati,  a  násilu  duševnu 
jí  dělati.  Neboť  všichni  studenti,  úřadníky  býti  ne- 
mohou. Je  to  důležitá  konccssia.  Proč  je  to  pouze 
na  papíře  a  ne  v  životě? 

Poznám.  3.  V  Uhrách  maďaromania  též  Slovanům,  Něm- 
cům, Rumunům  školy,  bohoslužbu  a  křesťanské  cvi- 
čeníe  zkracuje  a  nutí,  aby  církev  jí  děvečkovala. 
Dějiny  to  osvědčujuu.  Kde  od  jakživa  slovo  Božie 
po  Slovensku  hlásáno  bylo,  počato  maďarsky  kázati. 
Duchovníci  si  dávají  maďarská  jména.  Kdo  se  jme- 
noval Smolík  dal  si  jméno  Imady  (modlič)  atd.  Ve 
Vesprimě  byli  roku  1828  čtyři  hodní  Slováci  veřejně 
50,  40,  30,  20  ranami  na  stolici  biti,  že  přišli  pro- 
sit, aby  jim  opět  po  Slovensku  slovo  Božíe  hlásáno 
bylo,  jak  druhdy  bývalo,  maďarštině  že  neromějí. 
To  kultura  i  svoboda  fanatičného  Madaronstva  v  19. 
sloletiu. 

Velká  zvula  hotová  poroba. 


—      209      — 

Ozvěna  politiťiiej  snahy  z  po-Tisanska  ve  slavncj 
rozmnožen  cj   rísskoj  rado. 

{91.  Juni   1S00). 

Ozvěna  tato  z  po-Tisanska  (krajina  na  Tise  v  li- 
brách) také  poněkud  stav  naší  říše  okazuje.  V  něko- 
lika vládních  novinách  doČtli  jsme  se,  jak  mimořádný 
říšský  sovetník  (rada)  pan  von  Majláth  v  zasedániu  si. 
rozmnož,  ríského  sověta  *J  proti  rovnoprávnosti  austri- 
anskýeh  vedle  sebe  jsoucích  národů,  maďarskému  národu 
v  Uhrách  nadvládu  sofisličně  přisuzuja,  bez  obalu  a  zře- 
telně mluvil.  Jeho  řeč  nemalé  pohnutie  mysle  na  všech 
končinách   říše   způsobila. 

V  běhu  řeči  svěj  o  knihách  pozemkových  (grun- 
tovyYh)    bera   ohled  na   právo   národnosti,   takto   mluvil: 

„Dvě  otázky  nemohu  bez  odpovědě  nechati,  poně 
by  se  mně  to  s  povinnostiou  a  místem,  které  tu  zají- 
máme, shodovati  nezdálo.  Mého  dle  vědomia  v  Uhrách 
jsou  toliko  Ihri,  nechaf  německy,  slovansky,  maďarsky, 
rumunsky  hovořejí.  V  ohledu  tom  panuje  teď  taková 
jednomyslnost,  o  jakovej  v  pamětinách  historie  sotva  po- 
dobného příkladu  nalezli  lze,  a  která  co  faktor  (činitel) 
nynějšieho  stavu   věcí  u    vědomost  vzata   býti   má." 

„Druhá  otázka  týká  se  řeči.  Na  protiva  pozna- 
mcnániu  pána   biskupa  **)   ďakovského  dlužno  mi  osvěd- 


#)     Slavná   rozmnožená   irská   rada    (sovět,  sen;it)  takto  paleronáro- 
dnie   ttutriaoské    občanstvo    zastupuje: 

1.  >~ěmci   ípřes   7   millionuv  hlav)   mají  2")   sovětníkú. 

2.  Maiafi  (asi  41/,       „  „  )     „     11         „ 

3.  Vlachové   (2'/3  „  „  )      „        5 

4.  Slované   9   Humuny  (21    million.)  ,,      18  ,, 
mezi   nimi  jich   několik,  jenž   slovanštiny   neznají. 

iliiit.  pán  biskup,  o  knihách  pozemkov\'<  li  mluve  pravil,  že 
b|  tu,  jako  v  každém  ohledu  jiném,  pokud  lze,  uchován  býti 
měl    zákon    v    nehi    panujoucv    I    na    zemi     k    panovániu     nad    kle- 

ivoli  spolkem  ustanovený,  vineieným  slovem  najjasn.  panov- 

níka     vvjádrcnv  :      -rotné     j  rovná     Liancna,      rovná 

**  25 


—     210     — 

čif,  že  na  státním  okresu  v  Uhrách  mého  dle  přesvěd- 
čenia  toliko  maďarská  řeč  historičně,  političně  a  legálně 
oprávněna  jest.  Nelze  tajif,  že  teraz  tichý,  ale  nepře- 
stajný  duševny  zápas  národností  mezi  sebou  jest,  a  že 
zápas  ten  tím  více  pomnožen  bude,  čím  větší  a  rychlejší 
obcovadla  (prostředky  obcovánia)  jsou,  čím  ručeji  du- 
chovná dospělost  napředuje  a  vzájemnost'  se  okazuje. 
Rozhoda  snad  dříve,  než-li  čekáno,  dojde,  palma  (ví- 
faztvie)  ale  jistotně  onej  národnosti  se  dostane,  která  v 
kultuře,  zmravnělosti  a  vzdělanosti,  a  sice  ne  pouze  v 
literární,  ale  také  v  političnej  vzdělanosti  najvýše  stojí. 
Má-li  ale  zápas  v  mezech  ostati  a  na  fysičné  sraženie 
se  nevzvrhnouti,  musí  býti  čestný,  pole  volné  a  zbraň 
stejná." 

Najdůstojn.  pán  biskup  Strossmayer  na  takové  já- 
dřenie  odvětil:  „Sjednotivý  útvar  (vytvářenie)  Rakouska 
je  zajisté  přánie  všech ;  jesti,  myslím,  nevyhnutelnostiou, 
a  poně  já  v  každej  nevyhnutelnosti,  moralnej  nebo  fy- 
sičnej,  zjev  Vyšší  Vůle  vidím,  sjednotivé  vytvářenie  Ra- 
kouska třímám  za  pravé  přikazánie  Boží  Prozřetelnosti. 
Austria  má  europské  poslanstvie,  a  Božia  Prozřetelnost 
právě  na  zachovániu  Austrie  upiala  otázky  velmo  důle- 
žité, které  bez  Austrie  chtíti  rozhodovat,  bylo  by  pře- 
chvatem  do  vyššieho  pořádku  věcí,  ký  by  na  škodu 
zvrátif  se  derběl  (musel).  Poň  ale  Austria  v  národslvu 
europském  velmo  důležité  účely  skutkovati  má,  nutno  jí 
jednotivým  státem  mocným,  silným  a  váženým  býti;  aby 
teda  mocnou  silnou  a  váženou  býti  mohla,  třeba  jí  pře- 
devším jednoty.  Tímto  přesvědčeniem  veden,  dlužno 
mi  jevif,  že  Austria  v  jednotivém  útvaru  svém  tak  spo- 
řádána byli  má,  by  každý  národ,  každý  kmen,  nechať 
je  ten  neb  onen,  bezpečné  rukojemstvo  pro  svoje  ná- 
rodnie,  osoblivé  ustaviny  (instituce)  nalézal.  Ačtě  slu- 
šné a  spravedlivé  žádoslě  Maďarův  rád  podporuju,  přece 
si    v  Uhrách  zdárné    vytvářenie  veřejného    života  myslif 


—      211      — 

nemohu,  kdyby  v  oboru  života  toho  pouze  jedinký  národ 
práv  užíti  mel  I  druzí  ne.  Jak  obecně  za  pravidlo  u- 
znano  jest,  že  osobná  svoboda  každého  jednotlivého  ob- 
čana nikým  rušena  býti  nesmí  a  státem  chráněna  býti 
má,  pravé  tak  všaký  národ  a  vsaky  kmen  má  právo 
žádali,  aby  svoboda  jeho  v  rozvoji  netoliko  neobmezo- 
vána,  ale  i  chráněna  i  podporována  byla.  Každý  stát 
má  Bohem  uloženu  povinnost,  ochranu  a  podporu  tuto 
skulkovati  (v  platnost  uváděli).  Kdyby  skutečně  rumun- 
ský a  slovenský  kmen  na  nižším  stupni  kultury  stál, 
vláda  dvojnásob  povinnována  tam  působiti,  by  vzdělanost 
kmenů  těch  zmnožena  byla,  aby  všichni  touže  zmrav- 
nělostiou  v  bratrskej  svornosti  vůkol  našeho  Císara  Pána 
věrné  shromaděni  na  dosaženiu  vznešeného  účela  po- 
spolně pracovati  mohli.  Pak-li  že  každému  kmenu  táže 
břemena,  tyže  povinnostě  uloženy,  od  každého  tyže  obětě 
žádány  jsou,  nenahlížím,  procby  na  nižším  slupni  kul- 
tury postavení  kmenové  v  životě  statném  rovnu  důstoj- 
nost  a   opravnělosf  nalézati   neměli." 

Mimořádný  říšský  sovětník,  najdůstojn.  pán  biskup 
Saguna  pak  mluvil:  „Na  vyjadřenie  některých  velmo 
ctěných  členů  v  slavnej  říšskej  radě  mám  za  povin- 
nost, na  dějinu  vůbec  známu  poukázati,  že  od  několika 
desítiletí  v  Rakousku  cit  národní  u  méně  vzdělaných 
kmenův  právě  tak,  jakož  u  najvzdělanějších  se  probudil, 
že  každý  kmen  stále  se  namáhá,  aby  svěj  národnosti  a 
svěj  národní  reci  uznánia  dobyl ;  —  že  národové,  v  o- 
sudném  roku  1S4S  v  ohledu  tom  nebezpečně  tištěni 
boj  se  svými  protivníky  podstoupivše  dokonali  a  že  ko- 
nečně se  k  Jeho  c.  kr.  apoštol.  Veličanstvu,  ochranu 
svěj  národnosti  a  řeči  žádajíce,  obrátili.  Jejich  důvěra 
k  Jeho  Veličanstvu  nikoli  sklamána  nebyla  a  vznešený 
panovník  rozváživ  postavenic  jednotivého  Kakouska,  spra- 
vedlivé a  svaté  základnie  pravidlo  ..rorn<>i>rárnosliu 
netoliko  sám   vyslovil,     ale   také    svým  úřadům    přikázal, 


«-     212      — 

aby  ho  provedly.  —  Jako  priatel  a  hlasatel  míru  nech- 
cu  zde  zpíravé  domněnky  jednotlivo  podvraceti ;  dlužno 
mi  ale  za  blud  prohlásiti,  jakoby  v  Austrii  ještě  národa 
bylo,  kterýby  k  vůli  jinému  národu  svoju  národnosf, 
svoju  řeč  a  svoju  političnú  jsoucnost  (existenciu)  vesměs 
obětovati  hotov  byl.  Na  světě  byli  vezdy  odrodilci  a 
ještě  podnes  jsou  takoví,  v  političném  ohledu  nerozho- 
dnutí slabouni  mezi  jednotlivcemi.  O  celých  ale  náro- 
dech to  nikoli  neplatí.  Pak-li  sobě  jednu  prosbu  do- 
volif  mohu,  žádám,  aby  každý  boj  pro  národnosf  a  řeč 
ukončen  byl.  Zajisto  by,  po  rovnoprávnosti  všech  ná- 
rodův  Jeho  Veličanstvem  proslovenej  také  bezdůvodným 
byl  a  mohel  by  jen  k  naj větší  pohromě  rakouských  ná- 
rodů vésti.  Kdo  za  to  mluví,  ten  —  pravím  to  bez  obalu, 
není  priatelem  míru,  není  priatelem  svornosti  a  braterstva, 
není  priatelem  sjednotěného  Rakouska.  Jako  žeby  možno 
bylo,  od  Jeho  Veličanstva  přijavšieho  členy  říšskej  rady  a 
proslovivšieho  „rovnoprávnost"  všech  národňv  a  kra- 
jin, jakož  i  jejích  spojenie  ve  braterskej  svornosti  k  je- 
dnomu mohutnému  celku,  dokázati,  kdyby  jeden  národ 
chcel  druhý  donucovat,  aby  řeč  svoju  —  co  pravé  zna- 
menie  občanského  života — z  jistých  soukromých  ohledův  od- 
mítnul !  Vlastenskými  city  projat  svoje  přesvědčenie  pří- 
mo vysloviti  derbím,  že  každý  národ  v  Austrii  za 
dnův  našich  nutnostiou  překonán  jest,  aby  o  svoju 
národnosf,  o  svoju  řeč,  o  svoju  občanskú  důstoj- 
nost braterským  úmyslem  se  staral,  druhým  národům 
nevadě.*)"  Tak  mluvili  mužní  obráncové  austrianskej 
rovnoprávnosti  Avšak  dlužno  věděf,  že  v  rakouskej 
říši  toliko  Austriané  jsou,  nechať  tuto  maďarsky,  onde 
slovansky,  jinde  německy,  rumunsky,  vlasky  mluvia.  V 
Austrii  jsme  kolem  společného  trónu  všichni  spojenci. 


*)  Viz  číslo  150  „Frager  Zeitungu"  27.  jun.  1860. 


—      213      — 

Vysvětlivky  o  l  hrách  a  Maďarisiiiu. 

Dějiny  poskytujou  mathematičnej  jistoty,  a  soíislíě- 
ná  slova  jako  pára  v  povělriu  zmizejí.  Proti  dějinám 
marné  spíránie. 

1.  Madaroni  a  jich  družina  na  klamlivém  podkla- 
dě stojíce  jakási  práva  madaromanie  t.  j.  zmaďařenia 
uherských  národuv  stanoviti  sobě  zlíbili.  Jenom  velká 
drzosf  třestivých  maďaronu  muže  cosi  takového  v  rovno- 
právnej  Austrii  před  spravedlivým  její  panovníkem  a 
před  Europou  nestoudně   vysloviti. 

Šílenci  a  vůdcové  maďaromanic  stále  v  kole  blu- 
dném se  točíce  rozumujou :  Kdo  v  Uhrách  sídlí,  ten 
je  l' her  *)  t.  j.  obyvatel  u  hor  čili  pod  horami  Kar- 
patskými, jak  to  vzdělaní  Slováci  prostonárodně  a  ro- 
zumitelně  vykládají. 

No  tato  veta  je  pravdivá  i  nevina.  Ale  královstvo 
tak  zvané  Uhry  v  užším  smyslu,  chová  v  sobě  čtvero 
značných  národuv  a  pak  zlomky  národuv,  je  teda  dě- 
jinně  polyo-loltné   (mnohojazyčné.)    Tito   národové   jsou : 

1.  Slorant'.  K  lén  patřejí  Slováci  asi  23/4mil- 
lionů  hlav  na  královském  Slovensku  a  jinde  na  velkých 
osadách  po  Uhrách.  S  nimi  na  východ  sousedějí  Rusini 
(Malorusové)  l/2  milliona  ludí.  lforvatúv  a  Vindův 
(Juho-Slovanúv)  na  stolicách  (krajích)  juhozápadních  l/5 
millionů   hlav ;   Slovanů   vesměs   pres    3  %  millionů   hlav. 

2.  Maďaři,  (sami  se  pišou  Magyar,  gy=r(T),  3% 
millionů  hlav,  sídlejí  co  celina  na  řece  Tise  a  po  U- 
hrách  též  roztroušení,  (v  Sedmihradsku  také  jich  jest 
ostrov   přes   l/z  milliona  ludí). 

3.  Rumune  fYalaši,  dle  Slovákův  Olahové),  l1/:-, 
millionů  hlav,  (ostatní  jsou  v  Sedmihradsku  a   na  Bukovině). 

4.  Němci,  v  osadách,  pak  po  městech  roztroušeni 
■A  millionů   hlav. 


■' )  Jméno  ťnjer,  Uher  je  původní  německé,    ffřmci  přenesli  jména 
Ungif  na  celé  Podkirpatie,  a  toho  se  Maďaří  zuby  nehty  třímají. 


—     214     — 

5.  Zlomky    Židův,    Cikánův,    Arménův,    Macedo- 
Valachův   a  j. 

Po%nam.    Horvaté    a    Srbové    (Juho-Slované)    ve    krá- 

lovstvu    Horvatském,    Slavonském,    na  srbskej   Voj- 

vodině  a  temeškém  Baňatě  osamostatněli  pod  zlaštní 

správou,    pak  v  Dalmatinsku  a  na  vojenském  pome- 

ziu,    v  Istrii,  3  %  millionů  hlav,    zde  nejsou  počítáni, 

poně  toliko  pod  uherskou  korunou  bývali. 

Tito    národové    byvše    v  jedno    královstvo    druhdy 

spojeni   u  Němců  dostali    hromadné    (kollektivné)  jméno 

Uhry,    Uhersko,    odtud    zniklo  jméno    uherské  (uhorské, 

podkarpatské)    země.     Touto    dějinou    teda    v  polyglott- 

ných  Uhrách  vlastně    celistvej  uherskej  národnosti    není, 

taž  je  čirá  pouhomyslnosf  (abstractum)  čili  ens  logicům 

ale  nižádná  makavá  skutečnosf. 

No  to  vše  s  rozumem  a  dějinami  se  dobře  sho- 
duje. Ale  maďarská  logika  chytro  podkládá  hromadnému 
jménu  Uher  (u  hor)  svoje  osoblivé,  národnie  jméno 
„Madar"  a  dle  toho  je  mu  Jjher  a  Madar  synony- 
mum, slovo  stejnoznačné.  Tímto  chytrým  sobeckým  pod- 
kladem povstal  mudrlantský  političný  závěrek :  Kdo  v 
Uhrách  bydli,  je  Uher,  to  jest  Madar ;  Slovane, 
Rumune,  Němci,  Cikáni,  Židé  atd.  sidleji  v  [7- 
hrách;  teda  jsou  Maďaři  (Uhři). 

Zamlčeno:  nejsou-li,  uděláme  z  nich  Maďary. 
Závěrek  tento  mudrlantský  zní  asi  takto: 
Voda  je  mok  (mokrost), 
vino  je  také  mok; 
nuže  voda  je  víno. 
Tímto    mudrlanstviem  a  klamem  politikáři    a    chy- 
trouši    z  maďarského    tábora    od  kolika    desítiletia  opíja 
ctihodný  maďarský  národ    a  jiné  odrodilce    a    sprosťáky 
ne-Madary,  v  knihách,    časopisech,    písních,  pořekadlech 
a  jinako.     V  Uhrách   juž    vrabci    na  stromech  a  stře- 
chách   švihlikujou :     „  V  uherskej    nebo-li  maďarské j 
krajině  žijeme,    uherský    nebo   maďarský   chleb  a 


—      215      — 

slaninu  jídáme,  madárske  vino  pijeme:  leda  ma- 
ďarsky mluvit'  musíme." 

Chytro  pisal  už  roku  i  SI  7  v  časopise  Thais  v 
Tud.  Gyiitcményi :  „\ezmes-li  špatnější  nápoj  (S/o- 
téky)  k  doplnovániu  výbornéjsieho  vina  (^Maďa- 
ruv) :  teda  nepokazeji  se  vlast  noste  tohoto  druhu, 
ale  ušlechti  tyto.  1  královsfvu  Uherském  jsou 
jen  Maďaři  národ,  ne  ale  Slováci.  A  lak  jest 
slovenský  národ  v  i  hrách  jen  pohoř sujoucý  sen, 
aneb  pos?nešná  myšlenka*  Jméno  národa  náleží 
jen  panujoucím  Maďarům,  pone  vlast  je  toliko 
Maďarův  jménie,  a  jen  oni  se  scházejí  na  sně- 
my, aby  dávali  zákony." 

Takový  mudrácký  nesmysl,  člověčenstvo  v  náro- 
dech urážlivý,  troubili  svými  spisy  někteří  maďaroni, 
Maďarům   léta   do   ucha. 

Proto  byl  před  rokem  184S  každý  ne-Maďar 
také  nc-elovekem  a  maďarská  národnost'  za  samospasi- 
telní! pokládána.  Zlomyslná,  lstivá  pofouchlosf  tak  to  už 
dovedla,  že  v  Uhrách  všechny  kavky  a  sovy  klevetějí: 
-Tot  nem  ember  (Slovák  (také  Slovan)  není  člověk.)" 
Kdo   sám  se  honosí,   v  hlavu  mnoho  nenosí. 

Hr.  f   Szécheny   (čti   Sečeny),   který  za   mírného   a 

velmo   rozumného   Maďara  se  pokládal,   napsal   ve    „kelef 

-    (východný  národ)   na  sir.    74:     „Národnost"    ma- 

ďarskú   od   sebe   odmítati   pokládáme     my  za  najohavnější 

skutek.- 

Proto  Maďar  za  suij  národ  vše  obětovati  hotov 
jest,  véda,  že  národ  dotud  žije  a  řádně  občanujc,  po- 
kud se  v  národní  síle  čilí,  sám  sebe  ctí,  svoju  řeč,  v 
níž  duch  národa  uchován,  pilně  na  školách,  v  salonech, 
na  divadlech,  i  čaaopioech,  novMoh,  na  úřadovnách, 
v  í  í r k \ i ,  f  živote  íi  obchodě  vzdělává.  Naopak  národ, 
který   sám   se    opouští,    svoju    řeí    zanedbává,    svoju    mlá- 

memu  národu   obětuje,   jiiiokrajnym   jazykem   se   řídí, 


—      216     — 

slovem svoju  řeč,  svoju  oprávnělosf  pošetile  zanedbávaje 
cuzinu  podporuje  a  sílí,  přestává  býti  osoblivý,  volný  ná- 
rod, ze  svých  práv  přirozených  sám  se  vyzuv. 

Tato  opojivá  sofistika  ve  jménu  Uher  utkvělá,  v 
jejížto  pozadiu  maďarská  říša  se  kmitá,  (čítaj  str.  104) 
takový  stupeň  horlivosti  národní  u  Maďarstva  zbudila, 
že  až  ve  ztřeštěnosf  a  bláznovská  přepiatosť  se  zvrhla, 
neobyčajnú  národniu  hrdost'  a  dělnosť  zbudivši.  Maďar 
je  hrdým  na  svoju  národnosf,  na  svoju  řeč,  jako  snad 
nikdo  jiný  na  světě.  Jemu  jest  jeho  národnosf  nade 
všecko  na  zemi.  On  ju  více  miluje  než-li  svoje  jmě- 
nie,  více  než  náboženstvo  a  svobodu,  a  jako  bývalý 
inspektor  augšburskej  slovenskej  Církve  v  Uhrách  pů- 
vodem Slovák  a  slovenský  hrabě,  ale  třeštivý  madaron 
r.  1859,  dne  1.  dec.  Wandereru  pisal:  Madar  svoju 
národnosf  miluje  více  ne£-li  člověčenstvo,  nex-li  sebe 
samého,  nek-li  Boha  a  spasenie.  Nemysliž  si  nikdo,  že 
to  pouhou  frásej  aneb  toliko  úsobnou  (subjektivnou)  jeho 
domněnkou  jest.  Už  před  20  roky  bylo  hlásáno  v  ča- 
sopise „Tarsalkodo"  (společník  —  zábavník)  r.  1841  : 
„Nebuďme  ani  židé,  ani  křesťane,  ani  katolíci, 
ani  starověrci,  ani  protestanti,  ale  —  Madaři." 
O  lom  se  přesvědčí  každý,  kdo  s  horlivým  Maďarem 
jen   chvílu   obcuje,  to  doznávají  i  mírní   Maďaři. 

Tento  a  takový  duch  projal  pomocou  literatury 
veškerý  maďarský  národ,  jak  to  stereotypný  novinářský 
způsob  řeči  každému  dokazuje.  „Toliko  my  Madaři 
jsme  panujoucý  národ  v  Uhrách,  Slováci  ale  jsou 
jen  podruhové  čili  xelíři,  jichto  řeč  je  toliko  řeč 
kosců  a  robotného  ludu;  madar ský  jazyk  protiva 
tomu  je  rozkaxujoucý  panský  atd.  (viz  časopis  Tud. 
Gyiitemény  od  r.   1842   a  mnohé  jiné). 

Takovou  mudráckou  lstivou  logikou  utvořili  šílení 
madaroni  veřejné  bludné  míněnie  v  Madarstvu  a  prá- 
vo k  násile,  že  každý  obyvatel  u  hor  Karpatských  čili 


217 


v  Uhrách,  af  je  Slovan  nebo  Němec  nebo  Rumun,  úměr, 
řeč,  smýšlenie  Maďarův,  svoju  prve  národnost  a  práva 
jako  starý  kabát  odhodiv,  v  úřadě,  církvi,  na  školách 
chtěj  nebo  nechtěj  přijmouti  derbí  (musí).  Kde  to  neslo  po 
dobru,  pomáhala  hul  (na  Yesprimě,  v  Koloči),  to  jsou 
dějiny.  Dokud  hodné  rekrutův  ne-Maďarňv  pro  své 
maďarské  nebe  nedostanou,  maďarská  říšu  a  nebožku 
konštituciu  pro  zemanslvo  ustaviti  nemohou.  Šlechta  ma- 
darská  i  tak  zvaná  intclligenca  v  Uhrách  silně  za 
tímto  přeludem  se  ženouc  nesmírné  mnoho  obětuje.  Šle- 
chta slovenská,  Maďarům  se  podmítajíc,  svůj  původ,  zrůst, 
slávu,  historičnost  a  práva  svého  národa  za  hřbet  ho- 
divsi,  až  na  některé  čestné  výjimky,  silně  jí  pomáhá,  a 
v  maďaromanii  mnohem  přepiatější  jest,  než-li  Maďaři 
sami.  *)  Zda-li  poslednie  roky  a  dějiny  naším  spolu- 
občanům Maďarům  jiné  smýšlenie  vnukly,  jakož  o  tom 
Němcům  v  novinách  písají,  odvolávajíce  se  na  svornosť 
národniu ;  zda-li  se  přesvědčeli,  že  toliko  ze  svornosti 
s  jinými  národy  blaho  jejich  a  ostatních  národův  na  U- 
hrách  co  korrunní  zemi  soustředěnej  Austrie  znikne  — 
kdož  to  ví?  My  austrianscí  Slované  si  to  srdečně  pře- 
jeme, jinako  budou  všeliké  snahy  jejich  marné.  Velmo 
chytro  i  úskočně  proti  znčmčovániu  na  školách,  v  úřa- 
dech maďarisovaniem  Slováků,  Rusínů,  Rumunů,  a  j.  se 
opčrajíce  poskytujou  Germanismu  žádoucých  spojencův. 
Těžko  Slováky  pomaďařiC  velmo  nesnadno  poněmčit"  — 
opírajif  se  o  Moravany,  Cechy  na  jednej  straně,  o  Po- 
láky, Rusíny  na  druhej  straně  a  pak  o  Jugo-Slovany. 
Vážní  spoluobčané  Slováci  jsou  četný,  silný,  s  duchem 
nového  Kuropeismu  pokročilý,  a  v  Uhrách  dosud  naj- 
fsdélanější  národ,  a  jistě  se  v  národnosti  a  oprávnělosti 
svoj   na  středině    rovnoprávnej    rakouskej  říše  zachovati, 


')  Dějinně  známo,  že  nejhůře  jc  vynášejí  Slováci  v  Gemerska  H 
v  okolinř  Košickcj,  rozumějme,  že  lo  j-ou  bývalé  zciníinsho  u 
tak   nazvaná  intelligcnc.i. 

2G 


—     218      — 

a  volnomyslné  občanstvie  vzdělávati  dovedou.  Vzdělaní 
Slováci  čistoludským  rakouským  státnictviem  výborně 
projati  jsou,  než  aby  od  občanstva  austrianského,  rovno- 
právného, od  svojích  mocných  pobratymců  k  vůli  jaké- 
musi fantomu  násilnického  národa  se  odtrhli  a  svoju 
slavnú  budoucnost  a  blahobyt  oknem  lehkomyslně  vy- 
hodili. Slovenská  krásná  řeč  může  se  státi  vládním  ja- 
zykem  mezi  rakouskými  Slovany. 

Po%nam.  i.  Ptáte  se  kdož  jsou  Maďaři?  — -  No  jsoutě 
Slovanům  zcela  nepodobni  a  europským  národům  vů- 
bec, plemena  severského,  kmena  Cudského,  kteří  se 
asi  před  tisícem  let  v  hordách  po  stepích  pod  Uralem 
a  pak  u  černého  moře  co  kočovný  (nomadický)  ná- 
rod na  koních  proháněli,  divoký  surový  život  vedou- 
ce* Stále  se  v  hordách  posouvali  k  juho-západu. 
Když  slavně  a  mohutně  zkvítajecá  velko-moravská 
říš  na  četných  Moravanech  a  Slovácích  králem  Ra- 
stislavem, Slavomírem  a  Svatoplukem  ustavená  (čítaj 
str.  12)  jako  trn  v  oku  západníky  křesťanské  mrzela, 
byly  od  chytrého  Arnulfa  krála  Němcův,  který  proti 
Svatoplukovi  mocnému  králi  Moravanův  a  Slovákův 
ničeho  poříditi  nemohel,  voláni  a  najati,  aby  na  velko- 
moravská říšu  od  východa  uhodili  (r.  888).  Obhájil 
sice  vítězoslavný  král  Svatopluk  říšu  slovanská  proti 
Němcům  a  Maďarům.  Kolikráte  je  na  hlavu  porazil, 
a  jednou  Maďary  tak  sevřel,  žeby  navždy  jejich  bar- 
barstvie  byl  zlomil,  kdyby  Němci  je  byli  z  nebezpe- 
čenstva  vší  silou  nevytrhli.  Ale  pa  smrti  jeho  r.  894 
spolčila  se  opět  nesvornost;  synův  jeho  a  zrada  do- 
mácí s  nepřátely  zahraničnými,  aby  ju  sklonila  k  pá- 
du. Král  Mojmír  starší  syn  Svatoplukův  silou  vlast- 
niou  sice  vítězil,  ale  moravská  říša  na  škodu  celej 
Europy  náramně  občanskou  válkou  zemdlela.  Maďaři 
volněji  postoupivše  k  západu  Němcemi  zbuzováni  a 
podkoupeni  jako  tygrové  na  seslablú  moravská  říšu 
vyrazivše  rozkotali  ju.  Ted  se  rozlévali  jako  hrozný 
příval  po  Europe,  bylo  hoře  a  spoušť  ve  Slovanstvu, 
bylo  hoře  a  spousf  v  Němectvu  a  žal  v  Itálii  a  Gallii. 
A  to  se  stalo  po  bitvě  u  Prešpurka  (Břetislavy)  r.  907, 
kde  Maďaři  jako  lutí  divocí  ové  a  šelmy  (dravci)  pode 
svým  vojevůdcem  Arpádem  proti  Moravanům  a  Něm- 


-      219      — 

cum  bojovali.  Ryla  to  najvětšia,  krvolaČná  bitva  potud 
křesfanskej  Europy  proti  barbarům  (surovcům]).  Ale 
křesťané  byli  přehrozně  poraženi,  Ludvík  IV.  císař 
Němcův  sotva  život  zachoval.  Luilpold,  výtečný  svého 
času  vojvoda  padol,  a  s  ním  padnul  i  Mojmír  posled- 
ní král  moravský.  Na  rozbilinách  velikej,  potem  Slo- 
vanů vzdělanej  Moravy  zřídili  si  Maďaři  svoje  krá- 
lovstvo,  které  zváno  jest  od  Němcův  Ungarn,  Uhry, 
Ihcrsko.  Němci,  Čechove  a  Poláci,  také  z  ní  kusy 
v  čas  uchvátili,  aby  všechno  Maďaři  nepolapli.  Tak 
Maďaři  zajavše  pod  Karpatami  úrodné  roviny,  Slovany 
zemdlené  do  hornatin  vytiskli. 

Tento  obraz  vítězného  a  mocného  pohanského 
Madarslva,  politikary  maďarské  nynějšieho  veku  ná- 
ramně zajal,  zbořenie  a  strašlivé  zpustošenie  velko- 
moravskej  říše  je  nafukuje  pýchou,  jenom  želejí,  keď 
Slovanstvo,  Xěm^clvo,  Italianstvo  vandalismem  a  bit- 
vami hrůzné  trápili  a  svět  boříce  řeky  ludskou  krviou 
naplňovali,  že  velikánská  říšu  neustavili.  Pročež  co 
vítězoslavní  jejich  předkové  nemohli  zrobili,  chcou 
nynější  maďařeni  uskutečniti.  (Čítaj  pod  hvězdičkou 
str.  104).  Tato  národnia  pýcha  i  obětavosf  chorobnou 
mudráckou  literaturou  nesmyslně  od  třeštěnců  rozpa- 
lována zvrhá  se  v  přepiatost  u  národa  4milIionového, 
který  řeč  svoju  jako  posvátný  dědičný  poklad  háje 
nikde  na  Europě  příbuzných  a  pobratymeů  nemá,  o 
něž  by  se  opěrati  mohel.  Hrdinstviem  Arpadovců  o- 
pojená  mysl  bolně  cílíc  úzké  *)  hranice,  ve  střízlivo- 
sti svěj  bez  pochyby  se  tázavá :   Jak  bude  později, 


Učený  Maďar  Szemere  podobnil  Maďary  k  ostrovu  ze  všech  6tran 
morem  obklíčenému;  Slo\áky  k  moři,  jehož  rozbouřené  vlny 
onen  ostrov   v   útrobách   wrfrh   pohrobí 

A  já  Maďarslvo  rovnám  klínu,  který  do  rakouského  Slovan- 
stva co  do  pařezu  zaražen  tni.  Zpruží-li  se  iivolem  pařez, 
klín  nemá  hnulia,  zetlí-li  pařez  kazivými  živly,  klín  ho  rozpoltí. 
Kdyby  v  austrianskej  ří<i  místo  18  millionu  Slovanů,  jpnž'o  hu- 
manismu ustavičné  obétujou  bylo  18  mil  lionu  divokonlvch. 
Madarft,  Klopou  by  [>o  čertech  hýbali  a  pánkovali.  Proč  Ma- 
ďaři najvjre  s\ou  krutou  maďaromaniou  na  Slováky  tlačejí,  há- 
dajíc Mora\ani  a  Cechové  sami.  Mále-li  jen  troelm  diplomati- 
čného  a  státnického  ducha,  nelze  myslili,  abyste  chytrost  Ma- 
ďarův a  starú   parlikarskú  politiku   kohosi  jiného  nepronikli, 


—     220      ~~ 

přestanou-li  potomkové  tak  horlivě  pracovati 
jako  my,  uhasne-li  zápal  jejich,  vymře-li  v  pr- 
sou láska  k  otciněy  jenk  nás  ku  předu  pohani? 

Silně  pochybuju,  že  maďaromania  šílencemi,  od- 
rodilými a  zrádnými  Slovany  podněcovaná,  v  ideálnem 
snu  o  maďarskej  říši  hejčkána,  ku  bezpráviu  proti 
sousedním  národům  zláště  průmyslným  Slovákům  ve- 
dená, od  svého  ustoupí,  a  myslím,  že  dříve  do  mír- 
ného humanitnieho  kruhu  nevkročí  dokud  sofistika  její 
opět  na  absurdum  hodně  nenarazí,  a  rohy  sobě  ne- 
srazí. 

Poznám.  2.  Ptáte  se,  jakej  povahy  jsou  Maďaři?  —  O 
Hunech  i  Avarech  porubaných,  jací  to  ukrutní  divo- 
chové a  dráči  národův  byli,  snad  už  jste  něco  čítali. 
Maďaři  jsou  souplemeníci  jejich.  Svou  divokou  ráz- 
nostiou  a  chytrou  taktikou  dovedli  panovánie  svoje 
nade  druhými  dobromyslnými  národy  tak  rozšířif,  že 
téměř  všechnu  jichto  možnú  šlechtu  k  sobě  přivábili, 
a  takto  sobě  vrstvu  a  kastu  velkomožných  pánů  u- 
tvořili,  která  z  počátku  v  nevázanosti  sobě  libujouc, 
pozvolna  na  osud  podkarpatských  zemí  najvětšieho 
působenia  sobě  vydobila,  a  tam  maďarskej  národnosti 
svěj  nynějšiu  převahu  ba  nadvládu  zjednala.  Po  u- 
zavřeném  Paríském  míru  Maďaři  na  všeliké  opravy 
velmi  třebné  v  domovině  svěj,  myslit  začali.  Od  tej 
doby  nabývali  sněmy  v  Uhrách  lepsieho  občanského 
ducha,  velkej  důležitosti  a  všeobecnej  pozorlivosti. 
Ve  šlechtě  maďarskej  znal  se  ohnivý  patriotismus,  který 
všechny  jiné  národnostě,  zláště  slovanská  najstarší,  naj- 
vzdělanější  a  od  pravěků  oprávnělú  v  Podkarpatiu 
pronásledovati  se  jal.  Roku  1840  byl  sněmem  jazyk 
maďarský  za  výhradně  úřadní  v  celém  Uhersku  pro- 
hlášen a  zaveden.  *) 


*)  Následek  toho  byl,  že  maďarština  byla  vládniem  jazykem  v  li- 
brách, a  jí  se  učili  každému  za  povinnosť  nařízeno.  Roku  1844 
článkem  II.  stanoveno,  že  dopisy,  rozkazy  atd.  maďarsky  psány 
byli  mají;  sněmovnia  řeč  místo  latiny,  že  je  výhradně  maďar- 
ská; místodržícá  královská  rada,  i  dvorská  stolica,  že  své  pro- 
tokoly, dopisy  jedině  v  maďarštině  spisovati  mají,  že  vrchnostě 
mezi  sebou  toliko  maďarsky  sobě  dopisovati  smějí;  na  vysokých 
a  nižších  školách  jedině  v  maďarštině  vědám    učeno  býti  může. 


—     221      — 

Jejích  povaha  se  zláste  láskou  k  vhsli  a  svo- 
bodě chvalitebně  vyznačuje.  Jako  Židovi  byla  Pale- 
stina nslíbenou  žemíou,  mlékem  a  medem  oplývaje- 
cou:  podobně  je  Maďarovi  Uhersko  zemion  zamilovanou, 
o  níž  dávno  mluví :  —  „extra  Hangariam  non  est 
vita,  si  est  čita.  no  a  est  i  ta."  t.  j.  kromě  Uher 
nenič  života,  je-li  život,  nenie  takový.  Jako  Židé 
touŽívali  po  svatej  zemi  svěj,  Gnekové  po  Arkadii,  a 
jak  teraz  Turci  po  Mekce  a  Švýcaři  po  Alpách:  tak 
vzdychají  Maďaři  po  vlasti  a  ztratenej  ústave.  Maďaři 
myflia,  že  oni  jsou  skutečné  jediný  národ  na  světe, 
který  jest  svobody  schopen,  a  že  nad  jeho  bývalou 
ústavu  pod  sluncem  dokonalejší  ústavy  nebylo.  Z  ma- 
ďarského stanoviska  pozorováno,  to  pravda,  bo  vel- 
kou pákou  matfarismu  byla,  který  by  sobě  druhé  ná- 
rody podkarpatské  byl  neodvratně  podklonil.  Nedivme 
se  hoři  a  žalu  maďarskému,  šíastie  a  pohoda  se  stále 
neopakuje,  a  druzí  národové  teď  od  práv  svých  při- 
rozených neupustejí. 

Druhá  znamenitá  známka  v  povaze  Maďara  jest 
národnia  hrdost.     Maďar  je  hrdým  na  svóju  náro- 


Ode  chvíle  tej  na  velehn.  duchovenstvu  žádáno,  aby  církevní 
matriky  a  všecky  veřejné  písemnostě  maďarsky  psalo.  Úřad 
tomu  jen  svěřován,  kdo  maďarského  jazyka  mocen  byl.  Sledila 
co  patron  osazujouc  fary  bedlivé  k  tomu  dohledala,  aby  „kan- 
didát," keď  l»y  maďarštiny  dobře  neznal,  alespoň  duchem  Ma- 
ďar byl.  Šediví  starcové  derběli  se  chytati  maďarských  mlu- 
vnic,  aby  jaké   ti kú   známosf  maďarštiny   nabyli. 

Takovým-to  způsobem  a  zákonitou  násilou  ehytro  byly  zacpány 
najednou  nsta  všech  starších  vzdělaných  zkušených  mužův  ne- 
Maďarúv  na  stolicných  a  zemských  snéinoch,  na  církevních  a 
soudních  hromadách,  na  soukromých  a  veřejných  poradách  a 
dána  svoboda  mluvenia  i  jedná nia  pouze  lidičkám  a  sprosťákům 
v  maďarštině  sběhlým,  kteří  jí  bohužel!  nadužívali  a  zlo  tropili. 
Touto  úhonou  i  to  docíleno,  že  se  slovanská  šlechta  i  věřina 
\  z*!.  !,n:- ií  M  rďarúm  podktonila,  jakožto  moci  ,»  fortuně,  která 
jedině  úřady,  majetek  a  sláva  poskytuje!  Pro  hrubé  sobectvo, 
pro  slabochy,  odrodilce  a  zrádce  bylo  to  veliké  lákadlo.  Slo- 
vem, Maďaři  sedíce  v  rákose  robili  písálky  jako  velkomncní 
páni,  aby  pískali  jak  Slované,  Kumuni,  Němci,  Arméni,  Židé 
ji  j.   tancovati    a    pro    ně   pracovati   mají. 

Tnto  wher>ko-m.'i'f,ir-k;í  ú-tava  byla  ovšem  pravý  ráj  pro 
^larTHry  7.a  embery  (človdky)  M  pokládajecf,  ale  peklo  a  muka 
pro   ne-Maďary;   a    proto   převratem    r.    18  48   pohrobena   jest. 


—      222      - 

dnosf.  Jemu  je  národnost'  milejší  než-li  všechno  jiné 
na  světě.  A  tato  národnost'  nebo-li  živá  jsoucnost'  a 
oprávnělost' národa  jeho  pudí  ho  do  činů,  kde  velkých 
obětí  dává.  Velká  žádost'  po  slávě  a  cli  všechny  Ma- 
ďary oduchuje.  Mluvě  naň  maďarsky  chval  ho,  a  po- 
hostí tebe  vším  co  má.  Velmo  rád  se  chlubí  a  honosí 
a  to  plnou  hubou.  Neznaje  maďarsky  ucítíš  urput- 
nost' jeho. 


Juho-SIované  druhdy  uherskej   koruně  podřízení 
na  práva  přirozená  se  opírajíce  důvodně  se  brá- 
nili proti  nadvládě  maďarskej. 

(Viz:  Mali  Katekizam  za  veliké  ljude  od  Dragulina  Rakovca.  U  Za- 
grebu,    Tiskom    kr.  pr.  ilirské   Národně  tiskárně  Dora  Ljudevita 
Gaja  1842). 

Juho-SIované  před  Savou  mužně  se  Maďarům  r. 
1840,  184  i  ozývali,  aby  svou  maďaromaniou  jmi  ná- 
sily a  bezprávia  nečinili.  Velmo  rozumně  a  mírně  Ma- 
ďarům následné  otázky  předložili : 

Moxe-M  Ugarska  procvasti  (jprokvětati)  i  na 
visoki  se  stupanj  [stupen)  savěréenstva  popěti  {po- 
pnouti),  ako  u  njoj  (v  ni)  kao  Qjak)  i  dosad 
bude  vise  Qvice)  jezikach  i  liter aturah  (jazykův 
a  literatur)  ? 

Može.  Za  najbolji  (najlepšie)  nam  priměr  (příklad) 
služi  Austria.  Absolutistická  Austria  ima  (má)  pod  svo- 
jim  žezlom  národ  němaěki,  česki,  poljski  i  talianski. 
Svakoga  (každého,  všakého)  se  národa  národnost  štuje 
(ctí),  jezik  neguje  (nechává),  literatura  podpire  (podpí- 
rá), pa  sasvim  Ume  nije  još  (ani  ještě)  nijedna  národ- 
nost, nijedan  jezik,  nijedna  literatura  drugoj  oči  izko- 
pala  (vykopala),  niti  politicko  bitje  (bytí)  celoga  těla 
narušila.  Zašto  (proč)  nebi  to  isto  i  još  u  punioj  (pl- 
nej)   měti  moglo  biti  (býti)   u  Ugarskoi?     U  konstituci- 


—      223      — 

onalnoj   Svajcarskoj    jest  taká.     Tamo    ima    tri    národa: 

nemaeki,  francuzki  i  lalianski.  Svaki  národ  u  svom  je- 
ziki  obcinskc  svoje  poslovo  (porizenie)  vodi,  da  (ba), 
sto  vise  (co  více),  u  obcinskom  saboru  (sboru,  sněmu) 
ima  svaki  (vsaky)  poklisar  (poslanec)  právo  u  svom  je- 
žíku govoriti.  Pak  ako  tko  (kdo)  sta  nerazumč,  ima 
lako  tumacnikah  (llumacuv).  To  je  sloboda,  to  tole- 
ranc io,  to  bratinská  jeduakost  (bratrská  rovnost),  to 
pnuednost  (spravednost) !  Pa  gde  je  Auslria  ?  gde 
Svajcarska  ?  a   gde  su   Magjari? 

IVa  koje  {které)  pokrajine  naméravaja  (na- 
méřujou)  Mgjari  národnost,  jezik  i  nacela  (%ása~ 
dy.  pravidla)  svoja  protegnuti  (protáhnouti  ro%éi- 
ri/i)  f 

Na  svu  (veškeru)  Ugarsku  (uhersku  zem)  na  Er- 
delj  (Sedmihrady),  na  Hervatsku  i  Slavoniu,  na  hervat- 
sku  i  slavonsku  Granicu,  na  Reku  (Fiume).  U  svakoj 
od  ovih  pokrajinach  imadu  (mají)  oni  svoje  apoštole  i 
misionáře,  kóji  u  dubu  (duchu)  njihovom  (jichto)  radě 
(jednají). 

Marrjarizanje  je  porodilo  tri  glavne  opozicic :  ša- 
šku u  Erdeljskoj,  slovensku  u  Ugarskoj,  ilirsku  (jugo- 
slavcnsku)   u   Ugarskoj,   Hervatskoj,   Slavonii   i  Reci. 

Imadu  li  ovi  Qoninoi)  narodí  právo  protivit  se? 

Svako  (\>aké),  sto  se  zove  čověk  (člověk),  ima 
právo  izobrazit  (vzdělati)  se.  Věkovití  duh  je  seljana 
(sedláka)  gradjana  (mešfana)  i  velikaša  (velmoža)  nadn- 
hnuo  (nadechnut)  svojim  neumerlim  (nesmrtelným)  du- 
hom  (durhem).  Sto  valja  (co  valné,  platí)  o  pojedinih 
(jednotlivých)  Ijudih,  valja  i  o  pojedinih  narodih.  Mi 
srno  Slav*  ni,  Němci  i  Vlaši,  po  kr-rvi  i  ježíku  sudeci 
(soudíce),  isto  Cjislř)  tako  (taký)  národ  kao  i  Magjari.  A 
da  je  k  izobraženju  kojega,  národa  najprobitačnie  (naj- 
proapěšněji)  i  jedino  sredslvo  (prostředek)  národní  je- 
zik    i   literatura,     to    potvonhje    dogodovslina     (historia) 


—      224     — 

švih  (všech)  izobraženih   narodah  i  švih  vrěmenah   (ča- 
sův). 

Da  srno  ondá  (tenkráte)  bili  pitali  (ptali)  sve  ná- 
rode u  Ugarskoj  sědece  (seděcí),  sigurno  (bezpečně) 
nebi  bio  jezik  magjarski,  kao  jezik  manje  (menší) 
straně  národa,  jezik  na  několiko  samo  ugarskih  var- 
medjah  (stolicách)  ograničeni,  jezik  nikakve  srodnosti 
(nižadnej  příbuznosti)  s  drugimi  europejskimi  ježici  ne- 
imajuci  itd.  nadvladao  (nadvládal).  Ali  u  Ugarskoj  samo 
je  višje  plemstvo  (vyšší  plemeno,  šlechta)  zakonodavac, 
nižje  plemstvo  (nižší  šlechta)  slabo  utiče  (působí)  u  za- 
konodavstvo,  a  svi  ostali  (ostatní)  neplemeniti  (ne-šlech- 
tičtí)  stanovnici  (obyvatelově)  jesu=0.  Višje  páko  plem- 
stvo biaše  (bylo)  i  jest  ponajviše  opojeno  duhom  ma- 
gjarskim,  i  zato  je  naravno  (přirozeně),  da  je  uveden 
jezik  magjarski  kao  poslovni  (vládní). 

Poznám.  Z  toho  ze  všeho  vysvítá  posvátná  povinnost; 
pro  rakouské  Slovany,  aby  sjednotěnú  Austriu  a  její 
ludomilskú  rovnoprávnost  pevno  třímali,  a  nadvládu 
odstředivých  menšin  do  slušných  hranic  uváděli. 


Pravdivý  obraz  nebožky    uherskej    ústavy  (kon- 
stituce) po  níž  na  Tise  mocně  touze  jí. 

Bývalá  uherská  ústava  byla  matlocha  práv  ze  vše- 
likých věkův,  jichto  zmatenpsti  přičítati  dlužno,  že  Uhry 
(podkarpatské  země)  dosud  větších  pokrokův  u  vzdělá- 
niu  a  blahobytu  neudaly. 

Všecka  moc  dána  byla  do  rukou  šlechty,  která 
jen  národ  činila,  za  občanstvo  jedině  třímána  byla,  o- 
stalnie  obyvatelstvo  (měšťanstvo,  řemeslnictvo,  rolnictvo) 
byla  toliko  bídnou  daně  platícou  chátrou  (misera  con- 
tribuens  plebs). 

Mocou  ústavy  tej  byl  toliko  zeman  osobou,  která 
práva  měla;    ne-%eman   byl  jakousi   osobou  jen  tehda, 


—      225      — 

pokud   zcmanskym    statkem  vládo!,    jinako   byl  jen   poní- 
ženým   služebníkem. 

Za  nebožky  uherskej  konstituce   osoby,  práva  svo- 
body majecí  v   patero   tříd   děleny  byly: 

1  vá  třída  (stav)  bylo  duchovenstvo   katolické  a   pravosl. 
2há   —     byli   tak  zvaní  magnáti   (vyššia  šlechta), 
3tia  —    sloula  zemanstvo   (a  bočkoroši),  *) 


*)  Práva  a  svobody  zemánstva  < nižší  Šlechty)  byl)*  převe- 
liko a  hrůzné.  Zemana  nesměl  nikdo  ani  v  osobě  ani 
v  st.itku  urazif,  aby  ho  nebyla  hskalská  aktia  (pokuta 
najméne  100  zl.)  svírala.  Nikdo  nemel  práva,  zemana, 
na  pouhé  podezřeme,  třeba  podstatné,  ba  ani  u  zjevné- 
ho přestonpenia  zákonúv  jímati;  nobrz  bylo  mu  dříve 
soudné  jej  obeslati,  z  viny  překonati  a  řádným  soudcem 
odsoudit;  pak  tepruva  lzelo  na  jeho  osobu  sáhnouti.  Do- 
pustiv se  ale  velezrády,  paličtvia,  loupeže,  vraždy  a  j. 
kriminálních  zloeinův,  byl  skutečné  polapen:  v  tom  pá- 
dil moh'  od  vrchností  rádní  i  hned  jat  býti,  pak-li  více 
nemel   než   místko,   kde   liydlel. 

Takové  předností  sváděly  mnohé  sprostácké  a  sobe- 
cké zemany,  že  bezprávie,  násilie,  a  jimi  nezvedenosf, 
libovůlu  páchali.  Smutné  výstupky,  jichto  se  proti  ubo- 
hým sedlákům,  proti  zákonům  a  veřej  ne  j  bezpečnosti 
dopouštěli,  makavé  dokazujou,  že  žádnej  pohody  nemí- 
jeli,   aby   svétu   okázali    svoju   zpupnost,    pýchu    a    zdoru, 

nad  nimi  ani  zákona  není.  A  co  vrchnosto  tomu 
říkaly  V   — 

Vrchností  tomu  málo  nebo  nic  neříkaly,  a  soudy  se 
oby  Čajně  hroze  skrz  prsty  dívaly,  a  sice  proto,  že  byly  též 
zeman>ké  —  a  vědomo,  že  „vrána  vráně  oko  nevykln- 
be;"  pak  že,  jak  praveno,  toliko  v  jistých  pádech  ze- 
mana zajati  bylo  volns»;  a  posléze  proto,  že  se  zemanův 
obávaly.     DlnSno  vědět,    /.<•  zeman    vrchnosto    županské 

"'<  li-'      volili     a    tu     by    zlo    bývalo     takovému     soudci, 

kterj  byl  opovážil  zemana  —  jako  jiného  člově- 

ka  soudit,    ten    by  jistŽ    u    najMižíí    -restaurace-    z    Tirádu 

byl  vyhoděn.     A  proto  bylo-li  mn  dlužno  některého  ze 
mana  pro  zřejmý  zločin  -oudif,  -tálo  se,  že  bo  jedněma 
dveřma  zatýkal  a  druhýma  vyponátěl.  V  Muách  za  ne- 

27 


-      226     — 

4ta   —    svobodná  královská  města.     Každé  svob.  kr. 
město  počítáno   za  osobu  zemanskú. 


božky  konstituce  silně  platilo  :  „plus  válet  favor  in  ju- 
dice,  quam  lex  in  codice,"  t.  j.  více  platí  přízeň  u  soud- 
ca  než-li  zákon  v  knize,  ba  téměř  lze  tvrditi,  že  „všech- 
no." Potom  i  to  dlužno  vědět,  že  u  sobeckých  vrstev 
citu  pro  spravedlivost  a  důstojnost  Člověckú  nemajecích 
obecné  domnenie  panovalo,  zákon  že  toliko  pro  sedláky 
t.  j.  pro  ne-osoby  stanoven.  Jak  velikého  by  se  byl 
teda  proti  vlastní  krvi  zemanskej  přestupku  dopustil 
soudce,  jenž  by  se  byl  opovážil  zemana  soudit! 
Slaměný  starosta  přemůže  dubového  rolníka. 
Těžko  jest  dítěti  s  obry  za  prsty  se  táhati.  Cechové. 

Zeman  v  Uhrách  neplatil  žádné  daně,  ani  osobnie 
ani  ze  statku  svého,  toliko  na  sněmovní  útraty  t.  j.  svých 
poslancův  maličkost  přispíval.  Neplatil  mýto,  nevojá- 
koval  ked  nechtěl,  na  mosty,  na  silnice  ničeho  nedal, 
byl  svoboden  všech  břemen  stolicných.  Zemanu  jedině 
byla  otevřena  cesta  k  duchovním  a  světským  úřadům, 
hodnostem !  Zemanstvo  si  volilo  stoliČné  úřadníky  osob- 
ním hlasem,  posílalo  svoje  zástupce  na  zemské  sněmy, 
a  za  to  za  všechno  býval  ježte  od  svých  „kandidátův" 
ctěn,  pohoštěn,  ano  i  hotovými  penězmi  podarován. 

Ve  tři-  nebo  šestiročných  lhůtách  nastoupila  obnova 
Či  „restaurace"  stolicných  iiřadníkův,  staří  odstupovali 
a  noví  byli  zemanstvem  voleni.  K  volbě  volaní  zemane 
různého  stranarstva,  kokardami  a  květmi  rozličnými  o- 
znaČeni,  za  svými  prápory  vedeni  cikánskou  hudobou 
kráčeli  do  stoliČného  domu,  volajíce  „slávu"  tomu,  kdo 
si  je  byl  získal  nebo  podkoupil.  Sami  Kortesi  (zváni 
tak  zemane  voličové)  neznali  jména  ani  povahu  voliteb- 
ných.  Schopnost  k  úřadu  byla  vedlejsia  věc.  A  nač 
by  si  lámali  hlavu  vinem  v  mlze  ponořenu?  Voliliť 
úřadníky  ne  na  sebe,  ale  na  sedlač.  Tu  vládlo:  „Kdo 
dá  víc,11  a  ne  „kdo  umí  víc,"  bude  vice-špan  (pod-žu- 
pan).  Mezi  zpíravými  stranami  bylo  různic,  rvaček  a 
bitev  dost  a  dost,  mnohý  odešel  v  krvavěj  košulce 
domů. 

Restaurace  (volba,  obnova  stolicných  úřadníkův)  by- 
ly pro  zemanstvo  uherské    zlaté  časy!    Bo    chudobnější 


—     227     — 

5ta    — :    svobodníci,  jakýmisi  přednostmi  nad  sedláky 
vynikajecí. 


zemane  na  útraty  bohatších  darmo  se  najedli,  bodne 
napili,  domky  si  opravili,  dobytka  nakoupili  a  před  spro- 
stým Bedláctvem  v  slávo  svěj  se  napysněli,  volíce  více- 
spana,  složného  atd.  a  se  všemi  se  bratkujouce,  makavě 
dokazovali,  že  jsou  cos  jiného  než  ta  hloupá  sedlaČ! 
Ubožák  mnohý  „zeman  chleba  nemam"  domníval  se  býti 
králem,  odpovídaje  na  otázku:  ..Odkud,  pane  urozený* 
i  tak  byl  tytulován,  acto  byl  Žebrákem)?  —  „z  G  .  .  .  . 
kde  já  si  X.  X.  za  vícešpána  zvoliv  domů  se  vracím." 
Výborný  popis  o  restouracii  podala  „Lípa"  v  Budíne 
r.  1860,  kterú  p.  Jos.  K.  Viktorin  vydal.  Jen  dál 
pánoi 

I  pro  bohaté  zemany  byly  to  skvělé  časy,  bo  vypráz- 
nili  svoje  mesce,  zpíravé  strany  slávou  a  mocou  zastíni- 
li dostávše  se  na  výnosný  úřad.  Ovsem  že  výnosný, 
bo  tisícovky,  ba  stotisícovky  pro  úřad  ten  vyhoděny 
bývaly!  Tito  slavní  hodnostáři  stolicní  mívali  300,  400, 
850,  200,  150  zl.  stř.  na  dívno  vám  sluchu!  A  přece 
přemnozí  z  těchto  málo  plátěných  pánův  za  několik  let 
zbohat,  palácův  si  uastavěl  a  statek  velmo  rozmnožil. — 
.Jak  to  šlo?  No,  kdo  mastil  ten  vozil;  čí  břeh,  toho  i 
ryba.  V  jistých  peněžitých  pokutách,  soudce  se  dělil 
s  tím,  jenž  uražen  byl.  Ruka  ruku  mývá  a  vsak  ne 
aby  obě  byly  čisté.  Ovsem,  že  byly  Čestné  výjimky, 
a  těch  si  obyvatelstvo  hodně  vážilo ;  ale  dobrého  bývá 
málo. 

Turka  rálujes  a  Turek  tě  soudí. 

No  tu  hledí  na  vás  duch  oherskej  madaromaniou 
zvrhle j  nebožky  konstituce,  kde  zemanstvo  svýma  ostru- 
hama  na  poSklebek  člověčenstva  i  spravedlivej  svobody 
a  poctivosti  po  hlavách  nezemanského  obyvatelstva  rý- 
palo. Zde  rná'<'  u.i  Europě  přechválenú  maďarsko  svo- 
bodu, jenž  druhé  národy  uherské   u  vzdělanosti  a  náro- 

iti  dusila,  jichto  blahobytu  překážela.  Nedivme  se 
potom,  ked  tato  silná  vrstva  obyvatelstva  na  Uhrách  po 
Klatých  časech  touž/,  a  rovnoprávnost,  snášelivost  nové- 
ho Europeismu  jako  turclna  cívilisaciu,  fanatičné*  zavr- 
huje. Austriansd  Slované  pozor!  Bdéte,  pracujte,  obě- 
tujte dokud  ca> !     Buďte  kladivem  nebo  ničím! 


-      228     — . 

Uherská  nebožka  ústava  je  velmo  přechválená  na 
Europě  věc.  O  čem  silné  hulákáno,  bývá  obyčajně  špat- 
né.    Zpomeňme  si  na  všehoj  (panacée)  Revalenta  arabica. 

Uherská  ústava,  která  před  maďaromaniou  uherské 
národy  tak  netrápila,  je  původně  slovanská,  to  učení  Slo- 
váci Maďarům  pěkně  dokážou.  Ale  během  času  soběctvi- 
em  kastovným  konečně  tak  se  zvrhla,  že  toliko  zemanstvu 
a  kr.  svobodným  městům  za  velikánské  privilegium  slou- 
žila. Obecný  řemeslný  a  pracovitý  lud  nebyl  v  ní  za- 
stoupen. Bez  jeho  vůle  a  vědomia  všeliká  břemena  naň 
kladla.  Dle  středověku  obecný  lud,  ruka  to  národa,  všech- 
na břemena  vlasti  nosil,  silnice,  mosty  dělal,  vlasť  bránil, 
daně  platil,  vojsko  a  vojenské  věci  vozil  na  cestách  a 
mostech,  jež  mozolmi  svými  opravoval,  mýta  platil  a  vel- 
komožnému panu  zemanovi  pranic  neplativšímu  pokorou 
otrockou  najméně  na  30  krokův  se  vyhýbati  musel. 

Sedlák  nesměl  ani  kyjem,  tím  méně  puškou  škodli- 
vú  zvěř  na  svém  pozemku  zabiti,  nesměl  ani  ptáka  v  po- 
větrní, rybu  u  vodě  uloviti.  Nebylo  mu  dovoleno  ani  mlýn, 
hospodu,  masný  krám  zříditi,  nesměl  ani  na  svém  poli 
zrostlý  strom  svým  nazvati.  *) 

Za  minulých  dob  měli  páni  na  svých  usedlostech 
následná  práva:  vařenia  a  prodaj  piva  i  pálenky,  hostince 
a  karčmy,  krámky  kupecké  po  dědinách,  sekánie  masa, 
užívánie  mlýnův.  To  vše  bylo  najato  tomu,  kdo  dal  víc. 
A  tak  vinopalny,  karčmy  a  krámky  kupecké  židům  se 
dostaly. 

Řeknite  dobří  ludé  co  je  to  za  konštituciu,  jejížto 
paragrafy  druhým  podkarpatským  národům  Slovákům  Ru- 
munům nedovolila,  by  národniem  jazykem  na  školách  vě- 
dám učeno  bylo?    Kde  nebylo    dovoleno   školy,   kathedry 


*)  Kýsi  fiškal  a  dle  něho  i  někteří  služnovi  říkávali  sedlákům:  „I 
kdyby  tobě  na  čele  jedla,  vrba,  buk,  dub  narostol,  přece  by 
nebyl  tvůj,  ale  panský. " 


—      229      - 

si  zakládati,  ba  k  národností  a  právům  přirozeným  se  do- 
znávati9 Zemanstvo  bylo  zosobněný  terrorismus  maďarský, 
pro  druhé  národy  na  dírách. 

Poil  zástěrou  mairarsko-zemanskej  konstituce  bylo  v 
časopisech  od  některých  maďařená,  jenžto  plnou  hubou 
svobodu  uherskú  před  Europou  chválili,  pilně  navrhováno, 
aby  tomu,  kdoby  po  uplynutie  jistého  času  macíarsky  ne- 
znal, dovoleno  nebylo,  dum,  nebo  jiné  nemovité  zbožie 
měti  a  držeti,  ""')  pak  aby  z  každého  sta  zlatých  přijmu 
aneb  z  urbarsk.  gruntu  1  zl.  str.  k  rozsiřovániu  maďarské- 
ho jazyka  platil,  a  ještě  jiné  hanebné  věci  maďarští  dr- 
zouni  a  chytrousi  nestyděli  se  proti  důstojnosti  clověckej, 
proti  humanitnímu  duchu  19.  věku  navrhovati,  a  pak  se  bu- 
dalové  opovažujou  o  svobodě  a  vzdělanosti  svěj  světu 
mluviti  a  do  nebe  se  vynášeti.  Tak  jen  pýcha  s  hloupo- 
stiou  spářena  chvástati  se  může,  ale  žádná  poctivost,  rázná 
volnomyslnost  a  pravá  cistoludská  vzdělanost. 

Poznám.  Zdaž  to  není  pěkná  politika  španělská  hodná 
pletichaní  Machivelli-ho  pod  zástěrou  uherskej  vy- 
chválenej  konstituce?  —  Slované,  Rumune,  Němci, 
Cikáni,  měli  netoliko  krviou  fsvou  mládcžej),  ale  i 
měšcem  pány  Maďary  posilovati,  aby  více  prostředků 
z  cuzych  mozolů  nabyvše  mocně  a  důrazně  maďařiti 
t.  j.  svůj  jazyk,  svoju  národnost",  svůj  ideál  urputně 
Mincovati  mohli.  Západníci  jmenujou  Maďary  šle- 
chetný národ,  Yímef  odkud  věter  věje.  V  nás  to 
ii/.  tak  došlo,  že  co  nám  západníci  chválojí,  abychom 
naprosto  zavrhli,  a  co  hanějí,  toho  se  právě  třímali, 
ked  bez  opicarstvia  samostatně  žiti  nemůžeme. 


•)  Tomu  zloduchu  se  Maďaři  na-uřili  od  severných  Nčmcuv,  který 
rtl  Frydlandu  v  Cechách  vetřel,  kde  někteří  ce- 
chové (pekařský]  koránký)  r.  1589  a  1592  do  svých  svobod 
lél  artikul  položili.  nl>y  žádnv,  kdo  je  i  nepoctivého  lože,  nebo 
Uckéko  čili  poltkéko  rodu.  nn  urcníe  do  cechu  přijat  nebyl. 
Tyto  svobody  bvvaly  potvrzeny  od  vrchnosti  ješle  i  v  18.  sto- 
letiu  nejen  FrydlaruNkvm  ale  I  jiným  iuř>túm  (\ovi':mu  Moste- 
cku bflhm.  Ncustadtl)    v  onérh   stranách   královstva  českého!!  — 


230 


Ústava  maďarská  tak  proti  mezinárodniemu  právu 
od  madaronů  r.  1840  byla  zkroutěna,  že  z  ní  toliko  sa- 
mopánstvie  Maďarů  vylezlo.  Kdož  to  nepozoruje,  že  bylo 
Maďarům  její  summum  jus  (vrch  práva)  výborným  nástrojem 
k  postaveniu  maďarskej  říše  —  a  Slovanům,  Rumunům, 
Němcům,  Arménům,  Cikánům  její  summainjuria  (vrch  bez- 
právia),  t.  j.  Maďaři  měli  svobodu  a  ráj,  druzí  podkarpatští 
národové  toliko  otroctvie  a  robotu.  Bodaj  by  paňátka  a 
madaroni  po  uherskej  konstituci  netoužili,  a  svoje  síly  ne- 
napínali, nehubařili,  aby  zas  bylo  co  bývalo.  Ale  takový 
hanebný  pošklebek  jakovým  uherská  konštituca  proti  prá- 
vej čistoludskej  svobodě  a  přirozeném  právům  národův 
byla,  nesmí  rovnoprávnú,  samostatná,  sestředěnú  Austriu 
rozklinovat,  a  kdyby  i  naše  paže  vedeni  císařem  pánem, 
pro  zachovánie  říše  rakouskej  mečem  máchat'  měly* 

Stará  uherská  konštituca  před  maďaromaniou  panu- 
joucá  byla  ctihodná,  neboť  byla  na  spravedlivosti,  rovno- 
právnosti založena,  jak  to  zákon  její  od  r.  1608,  článek 
13.  pěkně  dokazuje,  kde  stanoveno  bylo,  „aby  na  všech 
sv.  kr.  městech  bez  rozdílu  národův  přední  súdcovská  a 
radcovská  místa,  jakož  i  jiné  jakékoli  hodnostě  bez  rozdí- 
lu náboženstva  obsazovány  byly  Maďary,  Němcemi,  Cechy  *j 
čili  Slováky,  na  kterémkoli  městě  bydlícími,"  (Pilně  čítaj 
„Bývalé  právnie  poměry  v  Uhrách"  viz  „Posla  z  Pra- 
hy" na  rok  1859,  sv.  5.  str.  336). 


Praktika  maďaromanie  a  její  prospěch. 

Vůdcové  maďaromanie,  aby  svůj  ideál  vtělili,  násled- 
ný způsob  sobě  zvolili,  dle  něho  soustavně  a  vytrvale  ja- 
ko jeden  muž  jednají. 

*)  To  patrně  dokazuje,  že  jméno  Čech  a  Slovák  bylo  v  Uhrách 
totožné.  A  co  mluvia  teraz  maďaromaniou  podnapilí  nebo  pod- 
koupení  Novo-Slováci?  —  Makavě  osvědčujou,  že  nejsou  znal- 
ci historie  a  dobytých  práv,  že  nejsou  státníci,  a  volnomyslníci. 


—      231      — 

a.  Sami  sebe  jako  vítězkové  do  nebo  chválejí,  plnou 
hubou  se  chvástají,  nad  ně  nikoho  na  světě  není,  svou 
vzílělanostiou  jak  literární  tak  politiěnou  se  vychloubají, 
jak  rýše  ukázáno.  Sebe  vzájemné  jako  rycerové  slovem 
činem  podporujou,  odměnami,  chválou  sebe  ctějí,  pevno  do 
hromady  třímajíce. 

Kdo   druha   ctí,  sám   z   lolio  chválu  mívá. 

b.  Na  druhé  národy  a  spoluobčany  zlášlě  na  za- 
sloužilé Slováky  (také  Moravany  a  Čechy)  v  obcovániu  a 
literatuře  hanebné  hanu  kydají,  u  Orgánů  vlády  je  osocu- 
jou,  obouzejí,  jako  pošetilé  baby  klevetami  je  špinějí.  Aby 
svoje  mrzáctvie  na  rozumu  a  závisf  lépe  osvědčili,  práva 
lodská  i  clověckosf  jim  (Tot  nem  ember)  a  schopnostě 
duševně  odpírají,  na  jichto  nevzdělanost  žehrají.  Tak  je 
všemožně  zpitomif  usilujou.  Takovou  to  praktikou  mnoho 
odrodilcú,  madaronú  sobě  mezi  Slováky  vzdělali. 

c.  Pak-li  Slované  jednotami,  učenými  spolky,  no- 
vými kathedrami,  divadly,  novinami  a  jinými  v  říši  dovo- 
lenými způsoby  na  svůj  blahobyt,  na  svoju  pokročilost 
jako  rádní  občané  říše  působiti  usilujou,  darebáci  z  ma- 
daromanie  každé  sebe  poctivější  hnutie  ku  šlechtěniu  ná- 
rodnímu za  panslavismus,  za  vserusismus,  za  zradu 
vlasti  atd.  vykriknjou,  hanebně    u  organu  vlády  obouzejí, 

rovániem  a  komissiemi  sužnjou,  aby  jen  vše  pokazili 
a  slabochy  mezi  Slovany  z  toho  zvrátili.  Tak  chytro  mezi 
Slovany  letharjíiu  zachovati  usilujou.  Mluvia:  Vy  jste 
slonici  ca  vám  je  da  Čechův  a  Moravanův,  abyste 
se  jich  třímali,  slovensky  vám  psáti  dovolujem. 

d.  Do  církve  a  ehrámuv,  do  skol  Slovanům,  Rumu- 
nům a  j.  madar>tinii  všemožně  a  stále  vnucujou,  aby  pa- 
pon&kovánien  mládež  Ehlonpěla,  v  myšleniu  otupla.  1  Sí- 
lely, duchovníky  odměnami,  přípovědmi,  hrozbami,  dftsto- 
jenstvicm,     tytulmi  na  svoju   Stranil    pěkně    vábili,    aby  jen 

Mvanskií,  rumunskú  a  j.  pilně  madařili. 


232 


e.  K  oněm  pak,  kteří  se  maďarštině  učejí,  jsou 
velmi  vlídni  a  ochotní;  keď  v  řeči  chybujou,  rádi  jim 
chyby  opravujou,  dodávajíce  jim  chuti  a  lásky  k  maďar- 
štině. Nikomu  se  nevysmívají.  Učitelové  maďarštiny  mla- 
díkům ne-madarských  národův  pochvalná  vysvědčenia  dá- 
vají, jenom  keď  něco  málo  umějí,  aby  jen  příchylnost'  k 
maďarštině  na  všech  končinách  množili  a  zachovali. 

f.  Sami  pak  soukromě  i  veřejně  jako  kavalírové, 
vědomi  svěj  moci  a  převahy  mužně  a  svobodomyslně  si 
počínají;  národní  kroj  mílujouce  bez  ostýchánia  všady  ma- 
ďarsky mluvějí.  Kde  se  Maďar  s  někým  sejde,  který  tro- 
chu maďarštinu  zná,  však  jej  jinako  mluviti  neuslyšíte  než- 
li maďarsky,  třeba  německý,  francouský,  slovanský  jazyk 
znal.  Kde  se  dva  tři  světem  prošlí  Maďaři  sejdou,  jinako 
se  neshovárají  než  maďarsky.  Slovem,  všady  svou  zvuč- 
nou zajíkavou  maďarštinou  imponujou  vědomi  jsouce  svěj 
národnosti  a  oprávnělosti. 

A  co  takovou  praktikou  Maďaři  docílili?  Velmi  svoju 
národnost  oživili  a  zpružili.  Ještě  před  50  lety  málo  v 
Rakousku  o  maďarštině  věděli.  Když  za  slavn,  císara  Jo- 
sefa II.  o  to  jednáno  bylo,  která  řeč  by  se  v  Uhrách  za 
diplomatičnú  hodila,  místodržitelská  rada  Budinská  odpo- 
pověděla  císaři,  že  se  maďarská  řeč  nehodí  k  veřejnému 
jednániu.  Tehda  se  Maďar  sám  třímal  za  surovca,  svoju 
řeč  za  barbarskú.  A  teď?  na  divno  vám  sluchu!  maďar- 
ština se  všude  ozývá :  v  chrámě,  na  škole,  v  paláci  i  cha- 
trči, na  sněmovně  a  besedě,  na  veřejném  náměstiu  i  sou- 
kromě mezi  nesčíslnými  rodinami;  nyní  „dol  dolu,  vrchu 
hora"  maďarsky  odpovídá.  Teraz  všeci,  kdo  ku  vzděla- 
nějším třídám  náleží  aneb  aspoň  náležeti  chce,  vydávají 
se  za  Maďara  —  ačtě  nikdy  ani  maďarsky  neznají.  Po 
celých  Uhrách  zeman  myslí,  žeby  ani  zemanem  býti  ne- 
moh',  aneb  žeby  snad  hned  svůj  „diplom  zemanský  — 
armales"  zvaný  —  tratil,  kdyby  nebyl  Maďarem.  — 


—      233      — 

JeSti)  před  30  loty  byli  Madari  líádi,  že  mohli  jeden 

nebo  dva  žurnály  političné.  učené  a  zábavné  udrželi;  teď 
jich  vvdavají  50  *)  |  všechny  národ  bedlivé  odbírá,  aby 
svoju  národnost  zpružil.  Před  rokem  1840  solva  kde  ma- 
darskej  řeči  na  vy>>ích  školách  eo  nauko-zdčlné  užíváno; 
a  juž  osm  let  později  nebylo  na  celýeh  Uhrách  jedinej 
ryšfl  Školy,  kdeby  jinej  reci  mimo  maďarštiny  v  učbě  bylo 
užíváno. 

Koku  1S4 1  jak  katoličtí  lak  evangeličtí  profesorové 
vymlouvali  se.  že  nemohou  madarskoj  reci  uéícc  na  ško- 
lách užívat,  poné  tak  ohebná  i  vybroušena  není,  jako  la- 
tinská :  poné  v  ní  žádných  knéh  školských  —  vědeckých 
vůbec  —  není  ještě  sepsáno:  a  teď?  jsou  jich  plné  kněho- 
sklady  —  plné  krámy! 

Jesle  nedávno  před  osudným  rokem  1848  mnohá 
slečinka  si  stěžovala  na  velký  nedostatek  maďarskej  belle- 
trislickej  literatury:  a  nyní?  jsou  belletristikou  celé  Uhry 
zaplaveny !  Mnozí  výteční  učenci,  učené  spolky,  dvě  3Iu- 
sea  (uherské    v  Pešti  a  sedmihradské)  každoročně  novými 

kými  knihami  obohacujou  národ  svůj,  že  sotva  která 
větev  rozsáhlého  vědarstva  a  uměnia  jest,  ješto  by  nebyla 
ostrovtipem  učených  Maďarův  proskoumána  aneb  aspoň 
plodným  jichto  pérem  opsána.  —  Slovem,  živel  maďarský, 
chytrou  praktikou  a  obětmi  přitažlivost  svoju  zmnoživ,  se 
tak  mocně  >írí  a  na  \>e  strany  rozkládá;  že  vše  ostatnie 
uikol  sebe  do  svého  kruhu  pojmouti  usiluje. 
Kdy  se  yrána   zjestřabí,  hleďte  se  ptáci. 


Chvalitebná  dělnosf  Maďarův. 

Cest  životu  se  rovná. 

Snahy  Maďarův  nejsou  pouze  jazyČné,  skumné  (the- 
né),   ali   i   hluboko   do  života,    do   blahobytu  vcházejí- 


íari  41  ^  inilliono\í  mají  50  žurnálu  a  {afOpfiftj  I  ISinillio- 
noM'  lOitrítDJCi  Slovanč  lOtri  40.  To  je  lenosti  a  jc.Mc  víro 
ospalosti,   ničemnosti   u   tolika   millionúv   lidí. 

28 


—      234     — 

cí,  praktičné.  Co  den  znikají  nové  a  nové  jednoty,  ústa- 
vy, které  mají  za  účel  hned  hospodárstvie  a  kupectvie, 
hned  obchod  a  průmysl,  hned  blahobyt  lidu  hmotný  (ma- 
teriálny), hned  zase  zvelebenie  duševnosti  jeho.  Vícero 
hospodářských  jednot  o  to  stará  se,  aby  rozumným  ho- 
spodařeniem  vlasť  uherská  bohatstvo  donášeti  mohla,  jehož 
bohatá,  úrodná  půda  schopna  jest.  Jinde  zahradnický  spo- 
lek o  to  pečuje,  aby  rozsáhlé  pusty  a  neužitečné  planiny 
užitečným  ovocným  stromstvem  posázeny  byly  a  tím  vlast 
těžkej  3  miilionovej  daně,  kterú  ročně  za  všelikú  ovocinu 
cuzokrajnú  dávají,  sproštěna  byla.  Opět  jiná  jednota  ročně 
značné  peněžité  odměny  přičinlivým  podává,  aby  dobyt- 
karstvie  opraveno  bylo.  Zas  onde  koňarská  jednota  k  to- 
mu odměnami  pracuje,  ročními  „dostihy"  zbuzujouc,  aby 
koňstvo  ušlechtěno  bylo.  Jedni  usilujou  včelarstvo,  jiní 
tam  ovčarshie  rozšířit'.  Tu  se  jeden  spolek  stará  o  to, 
by  břehy  splavných  řek  opraveny  byly,  aby  za  velkých 
deštů  povodněmi  rozsáhlé  pole  a  luka  poškoditi  nemohly; 
opět  jiný  spolek  lesy  chrání  a  jich  pustošenie  všemožně 
zamezif  hledí. 

Jedni  vínu,  tam  jiní  zbožiu  (obiliu),  kovům  a  výrobě 
madarskej  cestu  ku  prodaji  do  cuzozemska  hledají.  Tam 
opět  vážná  jednota  skládá  více  millionův  dohromady  k  to- 
mu zameřujouc,  aby  peníze  do  zahraničných,  asekuran- 
čných  jednot,  cuzině  užitek  dávajíce,  neputovaly. 

Zde  zase  jiná  otvírá  žíjoucým  dvéře,  aby  se  na  pří- 
pad smrti  a  staroby  u  ní  laciněji  než  jinde  pojistit  mohli. 
Aby  to  národu  hned  bez  okolkův  a  odkladův  do  mysle 
vcházelo  a  jeho  dušou  hýbalo,  vše  v  maďarštině  pojedná- 
vají. Národ  tam  tlumačů  netřebuje,  hned  všechno  od  vzdě- 
lanstva  a  vyšších  slavů  rozumitelně  přijímaje.  Tato  pra- 
ktičnost, kťerú  na  druhých  končinách  říše  pro  samu  kul- 
turu a  učenost  neznají,  důvěru  mezi  stavy  pevní  a  výbor- 
ně blahobyt  šíří. 


—      235      — 

Onde  horliví  národovci  sloven  i  skutkem  rozšiřujou 
maďarské   knihy   a  časopisy  literatuře  nepomáhajíce j    tam 

Use  jiní  stávají  se  „misionáry"  maďarsko-uherského  kroja 
i  smvMenia.  Ta  jedni  sbírají  velké  dobrovolné  obětě  na 
„Museum,"  tam  zase  jiní  horlivě  vybízejí  občany,  aby  ná- 
rodnie  divadlo  maďarské  podporovali,  průmyslu  napomáhali 
atd.  a  na  svoju  národnost  a  řeč  hrdí  Maďaři  vezdy  jsou 
oehotni  k  hojným  obětím.  Avšak  nelze  všecky  šlechetné 
obětě,  snahy,  skutky,  ano  i  ne  méně  násilnické  rejdy  a 
nepravé  tužby  ctihodného  národa  maďarského  úryvkem 
popsati,  bo  každý  téměř  den  nové  snahy  a  jiné  tužby 
rodí. 

My  nejsme  proti  dělným  a  obětavým,  volnomyslným 
Maďarům,  vážným  spoluobčanům  v  rovnoprávnej  Austrii, 
dokud  spravedlivú  rovnoprávnost  přirozená  práva  národflv, 
spravedlivú  svobodu  a  člověčenstvo  v  národech,  co  řádní 
poctivci  etice,  za  pošetilým  přeludem  se  nepoženou,  od- 
stredivost  napínajíce.  Věčná  pravda  stojí:  co  se  tobě  ne- 
libí necin  jinému. 


Yelevnžní  Slováci,  jsouce  od  maďaromaiiie  try- 
zneni  a  tupěni,  pravým  obeanstviem,  vzdělániem 
a  clovectviem,  uherské  národy  daleko  přesahu- 
jou  a  proto  mají  v  rovnoprávnej  Ausírii  taková 
oprávnélosř  a  dúsťojnosf  jako  druzí  rakouscí 
národové. 

Chtíce  náležitě  a  spravedlivě  posoudit'  národ  a  jeho 
stupeň  vzdělanosti,  nesmíme  pouze  jeho  kniNy  a  časopisy, 
nebo  jen  vy&tie  stavy  jeho  pozorovat,  abychom  lic!iý  smě- 
šný úsudek  o  něm  nepodali  Néco  jiného  je  kniha,  skurn, 
a  cos  jiného  je  život  skutečný,  který  se  vidomč  |<í\í.  Kdy- 
by někdo  pravil:  poně  slavíci  jsouce  pláci  výborně  pějou, 


— .     236      — 

teda  všichni  ptáci:  vrána,  kavka,  soják,  páv  atd.  výborně 
pějou,  zda  by  pošetile  nesoudil? 

Pročež  nám  dlužno  veškerý  národ  v  jeho  mluveniu, 
jednániu,  u  práce,  na  zábavě  atd.  pozorovati,  abychom  na 
pravdu  uhodili,  nikomu  nekřivdíce, 

Vzdoruja  všem  pošetilým  chvastounům  a  přemršten- 
cům  z  maďaromanie,  pravím,  že  stateční  a  velevážní  Slo- 
váci jsou  dosud  v  Uhrách  najvzdělanější  národ,  co  nám 
jejich  davnověkosf,  duševnosf,  domácnosf,  občanský  život, 
průmyslnosť  a  pracovitost"  pěkné  dokáže. 

Dějinou  jest,  že  Maďaři  ještě  po  stepích  koně  pa- 
souce divočili,  kdy  Slováci  na  Dunaji  a  pod  Karpatami 
juž  znamenité  a  mocné  obce  (státy)  měli,  až  konečně 
slavnú,  ochrannú,  velko-moravskú  říšu  proti  loupeživým  a 
ukrutným  národům  ustavivše  blahoplodné  občanstvie,  rol- 
nictvie,  promysl,  obchod  a  j.  rozvíjeli.  Což  důkazem,  že 
se  juž  v  ludskosti,  rozumnosti,  zkušenosti,  spolkovnosti  ku 
člověckej  duševnosti  a  blaženosti  vysoko  vyšinuli.  Takový 
stupeň  občanský  a  strojina  obce  mnoho  pouhomyslnosti  a 
filosofičnosti  žádá.  Známoť,  že  slavně  se  západními  kře- 
sťanskými říšami  románskými  řevnovali,  proti  jich  nadvlá- 
dě se  zpíravše.  Ba  Moravané  (Markomané)  praotcové 
Slováků  mohutný  stát  pod  Karpatami  a  na  Dunaji  měli, 
proti  němuž  obrovská,  ve  státnictviu  mezi  národy  proslulá 
světová  říša  Římanů  pod  filosofem  césarem  Markus  Aure- 
lius  Antonínem  mnoho  nepořídila. 

Že  tomu  tak,  slovenština  sama  dosvědčuje,  Sloven- 
ský jazyk  jsa  svědkem  a  pamětníkem  dějin  na  Moravě, 
na  Dunaji  je  bohatý,  lahodný,  lubezný,  zpěvný,  společen- 
ský, libozvučný,  mocný,  rázný,  v  pouhomyslnosti  a  filoso- 
fičnosti obratný,  jenž  cuzé  jazyky  odírat'  a  z  cuzého  roz- 
umu žít  netřebuje,  Kehdy  Maďaři  s  Němcemi  velko-mo- 
ravskú říšu  rozkotavše  hospodárstvie  Moravanův  a  Slová- 
kův hodně  spustošili,  křesťanská  vznikajecú  osvětu  na  Du- 


-      237      - 

naji  pokazili.  ničeho  by  byli  v  divokosti  a  v  ehudej  du- 
sevnosli  svěj  hned  tak  nesvedli,  a  sebe  nezaehovaly.  kdy- 
by k  botovému  byly  nedošli.  Oni  státniu  strojinu  a  ob- 
čanstvu1 od  Slovákův  úplné  přejali,  jak  to  madarslina  od 
Slovákův  vypůjčenými  slovy  (kiral,  nádor,  spán  (župan) 
a  jin\Cb  na  sta)  nezvratné  dokazuje.  Proto  stará  pňvo- 
dnia  konštituea  uberská  než-li  ju  madaromania  v  maďar- 
sku  wloiiťivú  zkroutila,  je  vlastně  slovanská.  Slováci  byli 
jsou  mistrové  v  občanstviu,  a  Madari  se  ustálenosti,  lud- 
skosti.  bospodárstviu  a  jakémusi  človéekému  živobytu  te- 
pruva  od  niob  učili.  Slovem  slavní,  ale  nesfastiem  na  čas 
jen  pokoření  Slováci  tepruva  toulavé  divoké  Maďary  učlo- 
vččili. 

Vůbec  známou  dejinou  jest,  že  asi  3Va  millionový 
národ  slovenský  (až  za  reku  Moravu  a  za  Velehrad  svá 
sela  majeeý)  mírnosliou,  lahodou,  jemnostiou,  hebkosliou 
ducha,  spoleecnstviem,  pracovitostiou,  průmyslem,  veselou 
myslej  mezi  národy  pod  karpatskými  najvýše  v  ludskosti  a 
vzdělanosti  stojí.  On  je  pravěkým,  uslechténým,  dospělým 
obraném  ze  vxdělanej  ríse  došlý  a  jako  pro  nynější  rov- 
noprávnú  hšu  dávno  učlovečeným.  Slováci  byli  a  dosud 
jsou  učitelové  a  jemnitelé  uherských  neboli  podkarpatských 
národuv.  a  tyto  znamenité  občanské  zásluhy  Žádný  vzdč- 
biný  poctivec  a  znalec  v  Austrii  a  na  Evropě  jim  upírati 
nebude  a  nemůže.  O  Ihersko  velmo  zasloužilí  Slováci 
jsou  juž  prastaří,  vzdělaní,  od  nepameli  ludskej  opravném' 
;  •  pod  Karpatami.  Pročež  to  drzá  nestoudnosf  a  po- 
Žetilosf  některých  maďaronův,  jenž  o  sobě  pošetile  píšou, 
Wadhrstvo  je  panujecým  národem  a  Slováci  že 
práv  nemají  žádných,  ros  takového  světu  mfiŽe  jen  ne- 
kterého  maďarského  přemrStěnca  vyzablý  rozum  povídati. 
Hodný,  poctivý  Nadar  by  se  jako  pivoňka  jisté  zurdělj 
než  by  ros  lakového  nesmyslného  z  huby  vypustil. 


—     238     — 

Dějinou  jest,  že  dobromyslný  slovenský  národ  zvi- 
tězitely  a  vrahy   své  duchem  jemnosti   a   vzdělanosti 

zkrotiv  učlověčil,  ale  naopak  upírati  nelze,  že  svou  povol- 
nostiou  a  svým  přílišným  dobráctviem  nerudnému  Maďar- 
stvu  velkej  příčiny  dal,  že  s  ním  pánovitě,  urputně  a  de- 
spotičně  nakládati  uvyklo.  Dosud  na  rozumu  a  na  srdci 
mrzácká  maďaromania^  šlechetný  a  zasloužilý  slovenský 
národ  úplnou  systematikou  pletich,  lží,  klevet  a  hanob  jak 
doma  tak  jinde  zlostně  pronásleduje.  Nezdají  se  míti  ně- 
kteří Slováci  zláště  bývalé  slovenské  zemanstvo  dostateč- 
nej  síly  a  ráznosti,  aby  se  proti  křivdám  a  všelikému  bez- 
právniemu  útisku  ze  strany  Maďarstva  řádně  opřeli  a  jeho 
drzosf  chytro  železnou  vytrvalostiou  odráželi,  a  ztrestali. 
Velká  dobrota,  holá  žebrota. 
Udělaj  ze  sebe  ovcu  a  sežere  tě  vlk. 

Slovenský  lud  je  vidomě  vzdělanější  než  maďarský, 
bo  málo  kdo  mezi  Slováky  se  nalézá,  jenžby  knihy  čísti 
neznal.     V  ohledu  tom  jsou  u  Maďarů  velké  mezery. 

Velebné  duchovenstvo  jistě  Slováky  projichto  dobru 
mysl,  nábožnost'  a  učtu  k  Bohu  chváliti  derbí.  Slovák 
sobě  nelenuje  hodný  kus  cesty  uraziti,  aby  těšivé  a  po- 
učlivé  slovo  Božie  slyšal,  a  nábožnými  zpěvy  k  dobru  se 
posílil.  BoJaj  by  mu  v  tom  hříšná  madarornania  nepřeká- 
žela, blázni  a  pošetilci  ho  v  nábožnosti  zlomyslně  nekazili. 
Slovák  je  srdečným  křesťanem,  ctnosf,  pravdu,  právo,  Iud- 
skosf  v  úctě  majecý,  násilu  a  zpupnost  opovrhujoucý. 

Pracovitost  Slovákův  je  známou  dějinou.  Maďar, 
co  by  počal  bez  Slováka,  kdyby  mu  luka  nepokosil,  obilí 
nepožal,  víno  neobral,  u  všem  všude  mu  nepomáhal  ?  Slo- 
váci jsou  učiněné  pracovité  včelstvo.  Modlíce  se,  aby  jim 
dal  Pán  Bůh  šťastně  prácu  dokonat  a  žehnajíce  se  začínají 
žatvu.  Po  chvíli  zahlaholí  na  planinách  zpěv  čilých  Slo- 
venek, že  je  radosf  na  ně  se  dívat,  jaké  ,;hrstě  valí," 


239 


Hraj   mi  arpok  hraj,  daleko  můj  kraj 
.lak  nebádej  hráti,  bndeS  tu  bývati! 

zpívá  si  mladá,    rychlá  ŽneČka  a  na  druhém  konci  ozý- 
vá   se  jiná  : 

Znica  Bom  já  znica,  zpievám  pěkné  noty. 
Ach,  ale  Ba  hanbím  zájtrojSej  Boboty, 

Mezí  nehty  voŠťa,  prsty  popíchané, 
Akože  mně  milý  dáš  prstenČok  na  ní? 
Kterej    práca   od  ruky  neodpadá,   hned   na  nu   oka- 
zujou  : 

„To  je  ta,  co   nerada  robí, 
^cn  na  slunce  pozerá, 
ei  skooro  zacliodí." 

Což  osvědčuje  pekuě  veřejné  mineme  o  pracovitosti. 

Veselá  mysl  slovenského  pracovitého  národa  je 
světu  známá  dějina,  nebof  kde  Slovenka  tam  zpěv,  a 
rádi  mluvia  robotnice :  máme  gazdu,  který  méně  platí, 
jen  ked  nám  dovolí  svobodně  zpívati.  I  hodni  Maďaři 
rádi  poslouchají  pěkné  zpěvy  čilých  Slovenek,  keď  jim 
hrozny  na  vinicách  obírají  a  nemrzí  je  ani  to,  když 
jim   zpívají  : 

Maďaři,  Maďaři,  co  zpievat  neznáte? 

My   vás  na-učíme,  co  nám  za  to  dáte  ?  — 
Dáte  nám,  no  dáte  tri  okovy  vina, 
Bude  toho  roku  dobrá  Tokajčina. 

Z  pohorstva  Javorninského,  Hrušovského  a  odjinud 
z  Podkarpatia,  jak  nastane  čas  senoscči,  žatvy,  vinobra- 
čky  a  j.,  docházejí  Slováci  na  dolenie  kraje.  Celé  ka- 
ravany chudých  Oravců  a  Trenčanů  jdou  na  žatvu  s 
ženami  i  dětmi  na  dolenie  země,  majíce  sebou  vozíky 
na   zbožie  *)   (obile). 


*)  Ne  každv  ale  vrací  se  zdráv  a  \csel  z  dolenie  země;  mnozí 
sklíčeni  j -o u  zimnirou  neodhyinou.  Dostavuji  prý  to  ze  Ipalnej 
vody  a  nezvyklej  s'ra\y,  a  pak  z  nezdravého  vzdurhu  močál  mi 
tam    kaženého.      Wtii    j  llovenscf    lékaři    v   kalendářích, 

těch.  ve  Kláilofcfa  kofikáck  ikuSeooff!  o  věci  nabyv*  e, 

dobrv    slo\enskv     lud    v   ohledá    lom    poučovali,    jemu   radili,     o 
zdravé  pokolenie  slovenské   lidojuilc  pečovali. 


—      240     — 

Na  zelených  lučinách  nastane  veselý  život.  Tu  jde 
dvanáctero  koscův  jednou  řadou,  chlapi  jako  hory;  ku- 
laté klobouky  na  hlavách,  okolo  těla  široké  opasky, 
krpce  na  nohou,  plátěné  nohavice  a  krátké  košile  je 
všecek  jejich  oblek.  Krátké  dýmky  v  uštech  třímajíce 
kráčejí  krok  za  krokem  ku  předu,  a  keď  se  jim  lehce 
kosi,  libujou  si,  něe  je  travička  povolná,  xe  se  jim 
pěkně  pod  kosu  dokloňuje}'  Hrabačky  hrabou,  dá- 
vají do  kup,  podávají  na  vůz,  u  vší  práce  jim  hrdélce 
jako  zvuky  zvonia.  —  Celé  rozhovory  vedou  zpívajíce; 
co  jedna  neví,  druhá  poví.  —  Tu  chválí  si  děva  svého 
šuhaja,  jak  je  pěkný,  že  by  ho  nedala  ani  za  yftýsy- 
pok  trávy"  a  jiná  odpovídá  šuhajovi,  který  jí  hrozí, 
že  se  dá  na  vojnu : 

„Tak  já  te,  šohajko,  zabudnem  (zapomenem)  lehučko, 
jako  by  do  vody  zahodil  jablucko!"   — 

a  opodál  zpívají  dívky  v  sboru  smutnú  balladu  ??o  krá- 
sné j  Heně!" 

Krásocitná  Slovenka  stále  zpívajíc  chová  i  ukolé- 
bává svoje  robátko,  nad  kolébkou  nakloněná  pěje: 

Hajaj  že  mi,  hajaj,  pojedeme  do  hája, 

nabereme  kvieťa,  obložíme  dieťa. 
Búvaj  že  mi,  búvaj  a  sa  nenadúvaj, 

lepší  je  ti  spáti,  než  sa.  nadávati. 
Huli.,  běli  usmi,  prijdú  za  tebou  sny, 

oj  sničky  do  hlavičky  od  tvojej  mamičky. 
Tak  Slováci  mezi  lubeznými  zpěvy, 

v  libozvuku  národních  písní  vyrůstají; 
bo  na  Slovensku  kopec  hoře  zpevankami 

odpovídá,  by  v  duších  harmonie  bylo. 

Dějinou  jest,  že  krasocilní  Slováci  mají  nesmírné 
mnoztvo  krásných  národních  písní,  ballad,  bájí  a  pověsti 
báchorek  a  j.  jež  slavný  Kollár  praktičnostiou  veden 
bedlivě  sbíral,  a  tak  Cecho-Slovensku  pěkná  kytku  ná- 
rodnie  poesie  uvil.  Dlužno  v  tom  pokračovati,  aby  ni- 
čeho zmařeno  nebylo. 


—      241      - 

Madar   nezpívá,    jeho   řeč   mu   do  zpěvu   nejde,    jsa 
víee   urputný,   mrzout   a   nerudá,  šeredné  si   hodné  škare- 
dými slovy   pokleje,   že  člověka  hrůza   obehází.      Jaká  je 
to    mysl  ?      Básník  Němcův   slavný   Sehiller  pěje : 
Wo   Gesang   herrscht  lass  dich  nieder ; 
bose  Mcnsehen  haben   kcine  Lieder. 

Na  prácu  je  Maďar  lehlivý,  jen  tolik  pracuje  co 
mu  nevyhnutelně  třeba.  Obchodníci  a  řemeslníci  jsou 
mezi  Maďary  obyčajně  cuzáci.  Hostince  po  Uhrách  mají 
Slováci  a  Němci,  na  pivovaroch  jsou  Cechové  nebo  Slo- 
váci, na  mlýnech  Slováci;  jedině  řeznictvie  sobě  ma- 
ďarská mysl  oblibuje.  Xajraději  je  Maďar  gazdou  nebo 
husarem ;  třebali  mu  služif,  je  buď  čikosem  *)  nebo 
kondáscm  (pastuchou  koňův  a  sviň).  Maďaři  se  ře- 
meslu ne-uča. 

NajpořddnějM  byty  mimo  Němců  mají  Slováci; 
najbídnější,  napolo  v  zemi  zapadlé  boudy  obývá  Maďar 
na  rovinách.  Cikoši,  na  něž  jsou  Maďaři  hrdí,  zůstá- 
vají v  podzemnicách  jako  syslové.  Podzemnice  jsou  hlu- 
boké díry  v  zemi,  padolistiem,  mechem  a  slámou  vy- 
stlané. Vchod  do  nich  jde  kolmo  dolů ;  zavřen  je  dveř- 
mi jen  z  desk  (prken)  neouhledně  sbitými,  a  v  nitru 
slámou  ucpán.  Keď  tam  topia,  dvéře  odšoupnou,  aby 
dym    odcházel. 

U  Horňákú  na  Slovensku  spatříme  čisté  chalupy 
dřevené,  kde  zámkúv  neznají.  Upřímná  jichto  jwho- 
itmnott  dá  nám  lubeznej  bezpečnosti.  Tam  o  větší 
krádeži  neuslyšíš,  ncž-li  jest :  slepka,  hus,  kachna,  ov- 
ca  atd.,  co  jen  z  hladu  nějaký  bídák  spáchal.  Vstoupiv- 
šímu do  kolihy  (chalupy)  v  čas  třeby  přívětivým  okem 
mléka,   sýra,   chleba,   ovoce,   nečekajíce   odměny,   poskyt- 


)  ř  í/.oií*  j-ou  píi\ r -tn í  Maďaři  DJ  postách,  koně  na  koních  pasou- 
cí, v  životě  s\ém  oikda  snad  chránil  .«  Školy  dobrovolné  nevi- 
divif,  tlopovéstnl  krádcové  koňft.  V  no?éjM  dobé  jmi  on  pu- 
stách   zakládají   školy,   a   přáti  jest,   ;ihy   v  tom   pokračováno  bylo, 

21) 


242 


nou.  Česajíce  ovoce  okolo  jdoucímu  sami  podávají  slo- 
vy: „podte  že  na  zrelé. "  Báčové  tě  zdravou  žinčicou 
(ovčí  dobrou  syrovátkou)  počastujou,  a  dívčiny  ti  cestu 
libým  zpěvem  slovenským,  všude  na  polích  se  ozývaje- 
cím,  zlíbeznějí.  Tato  pohostinnost'  a  přirozená  Slovákovi 
úslužnosf  a  přívětivost',  kterú  na  Francousích  velmo  ctí- 
me, toliko  tam  trochu  ochladla,  kde  s  ním  buď  nemi- 
losrdně bylo  nakládáno,  anebo  kde  jinými  národy,  zláště 
zdržanlivými  Němcemi  obezřetným  učiněn. 

Pozorujme  domácnosf  pro  volný  stát  už  vzděla- 
ných Slovákův.  Ve  slovenskej,  maďarismem  nezpitomělej 
rodině  nenadýmá  se  lichá  okázalost'  a  nádhera  nynější 
mody,  ale  zámožnost'  a  důkladnost  v  milej  prostotě.  Ja- 
ko nábytek  léta  letoucí  trvaje  se  nemění,  tak  i  oděv, 
z  části  doma  robený,  z  části  za  drahé  peníze  koupený, 
ale  šitý  po  národniem  kroji,  neměnívají  každým  novým 
měsícem,  jak  to  žádá  paříský  žurnál  modový. 

Za  dlouhých  zimních  večerův  ženské  starší  šijou 
bílé  šaty,  tkají  plátno  a  sukno,  opravujou  na  léto  třeb- 
ná  roucha ;  mladé  Slovenky  u  přeslic  sedíce  přadou  len, 
vlnu,  konopě,  závodíce  mezi  sebou,  která  najvíce  příze 
napřade,  nebo  větší  kus  plátna  utká.  V  letě  dohlížejí 
gazdovstvu,  vaříce,  šijouce,  vyšívajíce,  krajky  pletouce, 
na  zahradách  květiny  a  ovocinu  opatrujouce.  —  Tomu 
všemu  naučej  se  dívky  doma  od  matky.  — Není  tam  do- 
sud v  módě,  posílati  dcerky  na  ústav,  aby  tam  franšti- 
ně,  němčině,  francouskej  etiketě  a  cuzině  vůbec  věno- 
vány, v  duševnosti  svěj  kaženy,  národu,  původu  vlast- 
niemu  odcizeny  a  zhloupěny  byly.  Na  Slovensku  ne- 
třeba dívkám  klopotně  umět,  aby  se  zalíbily,  po  fran- 
cousku  hovořiť,  fortepiano  hrát,  zpívaf  jako  divadelnia 
zpěvačka,  tančit'  jako  prvá  tanečnica  balletní.  I  bez  těch- 
to parád,  i  bez  pozlátka  z  lichej  kultury  nalipaného, 
jsou  mladé  Slovenky  váženy.     Rozumný  šuhaj    a    řádný 


— .      243      — 

Slovák  rad  si  vezme   dceru  z   dobrej   zachovalej    rodiny, 
třímaje  se   pravdivého   příslovia  : 

„.Takt'   drvo    —    tak  v   klín, 
jaký    otce    —   taky   syn, 
jaká   matka   —  taká  katka  (katla)!u 

A  kdyby  zpanštělá,  parádou  a  pozlátkem  olepená, 
taková  dívka  bohatá  byla,  šuhaj  si  myslí  na  to,  co  mu 
prislovie  praví : 

„naěo   mi   naěo.   tvoje   rolo,   luky, 
kc<r  nevědia  robit  tvoje  biele  ruky!" 

Synky  ale  sotva  nižším  školám  odrostlé,  zaveze 
otec  do  některého  slovenského  města  do  vyšších  škol, 
aby  se  učlověcili.  Bodaj  by  na  rozumu  maďarismem 
poražena  intelligenca  školy  vyšší  na  Slovensku  nešpatnila, 
mladé  nadějné  Slováky  maďarskou  pýchou  nafukujouc 
v  duševnosti  nekazila,  a  násilnický,  urputný,  Slovenstvu 
nepříznivý  národ  na  svoju  hanbu  a  záhubu  nepodporo- 
vala. 

S  čeládkou  Slováci  nakládají  dobře  pokládajíce  ju 
za  část  rodiny;  obycajně  ztráví  hodná  čeled  celé  svoje 
živobytie  u  slovenskej  rodiny,  vědouc,  že  v  starobě  o- 
pušténa   nebude. 

U  Madarův  zřídka  bývá,  že  by  s  celedinstvem 
dobře  jednáno   bylo. 

Mezi  selským  ludem  na  Slovensku  panuje  iivot 
patriarchální'/*  jímžto  se  už  před  sty  a  sty  roky  před- 
kové jeho  chvalně  nad  mnohé  toulavé  národy  vyzname- 
nali. Jeho  mravy  ostaly  zbožné,  jeho  srdce  šlechetné, 
jeho  mysl  nábožná,  jeho  duch  všeho  dobrého  a  krás- 
ného schopen,  jeho  tělo  čerstvé,  silné  ku  každej  práci. 
Sln\ ruský  národ  bez  odporu  k  najpilnějším,  najschop- 
něj>ím,  nejnábožnějším  a  najmravnejším  národům  patří. 
Otec,  někdy  starý  otec  (děd),  je  hlava  rodiny.  Kert 
umře,  je  po  něm  opět  n;ijstar>í  Úd  rodiny,  bud  syn, 
bud  bratr,     koho    po   sobě    ustanoví     aneb    rodina  zvolí. 


—     244      — 

Otca  poslouchat  a  pro  něho  pracovat  derbia  děti,  i  dět- 
né  děti,  nevěsty,  svokruše  i  všecka  čeleď.  On  vše 
obstarává,  řídí,  na  jeho  hlavě  vše  záleží.  Na  večer  mu 
údové  rodiny  vykonánu  pracu  opovědají,  a  třebné  ná- 
vrhy dělají.  Vykázav  na  budoucý  den  práce  a  vyko- 
nav s  nimi  společně  večernú  pobožnosf,  posílá  je  na 
odpočinek.  Přesvědčiv  se,  že  žádný  z  nich  na  noční 
toulku  se  nevykradnul,  jde  poslední  spát. 

Stará  matka  je  zase  plnomocnou  hospodyňou,  ve- 
douc správu  domu  pomocou  dcer  a  nevěst,  které  vkro- 
čivše do  domu,  její  rozkazům  se  podvolif  derbia  (mu- 
sejí), aby  se  dle  ní  gazdovaf  učili.  Jí  náleží  výchova 
vnukův  a  vnuček,  poučovánie  nezkušených  nevěst,  třímá 
pořádek  mezi  ženskou  čeládkou,  bdíc  nad  její  mravností 
a  nábožnosti.  Hospodárstvu  rozumí  lépe  Slovenka  než 
Maďarka. 

Kytka  (pero),  je  zvěstovatelkou  lásky.  Je  to  velmo 
pěkný  důkaz  krásocitu  u  lidu  slovenského,  že  miluja 
květiny,  rád  se  nimi  ozdobuje.  V  létě  hry  provádějíce, 
slavnostě  slavíce  víjou  si  dívky  věnce  na  hlavy  a  v  ne- 
děli nejde  žádná  bez  vonaóky  do  kostela.  Dívky  ne- 
majíce u  domu  zahrádky,  hledějí  květin  v  čriepikoch 
(hrncích)  v  létě  za  oknem,  v  zimě  po  chlevoch,  aby 
měly  celý  rok  pro  milého  kytku  za  klobouk,  pro  sebe 
voňačku,  a  kdyby  to  jen  několik  listův  muškátu,  strůček 
rozmariny  aneb  zimozel  byl.  Z  jara  dělávají  péra  z  les- 
ních a  polních  květin,  promíchané  barvínkem.  A  keď 
sobota  dojde,  jaký  to  úchvat  Slovenkami  hýbá,  aby  všu- 
de vymeteno,  umyto,  vše  spořádáno  bylo,  než  večerni- 
ca  vyjde  ! 

Cudné  panensúvie  a  mládenectvie  na  Slovensku 
je  věru  památné  a  příkladné. 

Některá  dívka  pouští  milanka  i  do  svěj  komůrky, 
dokonca  chodí-li  k  ní  delší  čas,  co  se  najvíce  děje  v 
chudších   krajinách  jako  v  Trenčansku.     Rodiče  vědouce 


—      245      — 

o  těchto  záletech  nebránějí  tomu,  ani  keJ  si  dívka  mi- 
lého do  komůrky  pustí.  Spoléhajíce  se  na  počestnosf 
jak  panenské  tak  mládenerkú,  spějí  klidně,  jako  někdy 
jejich  rodiče  spávali.  A  u  vší  tej  volnosti  mladého  lidu 
velmo  zriedka  která  Slovenka  poklesne,  čili  jak  tam  ří- 
kají, prexpi.  zlástě  na  horních  župách.  Ne-manželské 
díle  se  na  slovenských  dědinách  za  mnoho  rokův  nevy- 
skytne, ba  vůbec  jsou  fary  (až  3000  hlav),  jichto  ma- 
triky za   více  let  žádné   takové   dítě   nevykazujou. 

Na  j  více  prespanek  je  na  větších  městech  a  mezi 
služebnou  čeládkou  na  doleních  župách  (stolicách)  v  Ma- 
darstvu. 

Slovenský  národ  miluje  stro?nstvo  vůbec  jsa  co 
lefeký  a  prúmyslný  národ  velkým  ctitelem  přírody  a  její 
darův.  Slovákovi  bylo  by  smutno  okolo  srdca,  kdyby 
u  svého  bytu  stromův  neměl.  Na  horních  župách  Slo- 
venska není  taková  hojnosf  ovoce,  jako  na  doleních  U- 
hráeh,  ba  někde  ani  slívy  pro  chladno  neuzrajou,  ale 
stromy  na  dobře  zříděných  sadech  pilně  chovají.  Na 
doleních  krajích  maďarských  stromův  nesázejí,  nečistějí, 
neočkujou,  slovem  stěparstvia  tam  nehledějí.  Panské 
zahrady  učení  zahradníci,  obyčajně  Slováci,  Cechové, 
Moravané  obstarávají.  A  co  by  mohlo  stromslva  vý- 
borného, co  orné  půdy  po  těch  holých  vrchoch  býti, 
kde  tráva  a  bylinstvo  v  tučnej  prsti  bujně  zrůstá  a  zase 
hnije,    nikým   nepokosené ! 

Slovák  svoje  dítky  záhy  k  rhmácej  práci  ve- 
de. Olec  gazda  (hospodář)  pošle  v  létě  male  ještě 
chlapce  ven  na  obnucku.  kde  jim  nutno  na  louce  celu 
noc  koně  nebo  voly  pásti.  Oráčovi  chlapce  pohání,  s 
koňmi  do  lirodu  jezdí,  zkrátka  jako  velký  šuhaj  robí. 
Vozataj  jeda  do  světa  vezme  chlapca  sebou;  šuhajík 
sedě  na  předním  koni  řídí  celý  povoz.  Drotar  jda  do 
Moravy  něho  do  (ech,  vede  si  chlapca  sebou,  aby  jiné 
krajiny  příbuzné  poznávaje   dratovaf  se   na-učil.    Horníkův 


—      246     — 

synek  doprovází  otca  s  kahancem  do  báni  (dolův)  a 
plfník  (plavec  vorův  na  řece)  učí  ho  po  bystrém  Váhu 
rejdovať. 

Slovenky  jsou  vůbec  velmo  pracovité,  vtipné  a 
hovorné.  Hospodárstvu  tak  rozumějí,  jako  jich  mužo- 
vé, se  kterými  zároveň  pracujou.  Lepotvárné  Slovenky 
jsou  zlášlě  proto  ctihodné,  že  si  téměř  celý  oděv  samy 
napřadou,  utkají,  samy  si  ho  ušijou  a  náresy  (rys) 
velmo  pěkně  ozdobujou,  zlaště  košule.  Lněný  či  plá- 
tenický,  konopný  průmysl  jest  úplně  v  rukou  ženstva,  od 
zasetia  až  do  ušitia. 

Slovenský'  teda  národ,  mimo  Němců,  vede  průmysl 
v  Uhrách,  je  znamenitý  činitel  obecného  dobra  i  žádou- 
cího pohodlia.  Neb  od  něho  pocházejí  výrobky  k  do- 
mácí třebě,  sukno,  plátno,  kůže,  dřevěné  nadobie,  ka- 
menné a  hliněné  věci,  kovové  náčinie.  Slovenský  ná- 
rod je  ctihodný  člen  občanstva  na  podkarpatských  ze- 
mích, k  němuž  by  Maďarismus,  chvástaje  se  plnou  hu- 
bou vzdělanostiou,  slušněji  se  chovati  a  práv  jeho  při- 
rozených  a  nabytých   co  poctivec  šetřiti  měl. 

Dostal  blázen  palicu,  juž  všech  napořád  mlátí. 

Známáf  poctivost',  svědomitosf,  věrnost  Slovákův 
v  Europě,  Asii,  Africe.  Slovo  jednou  dané  svatě  tří- 
mají; co  jednou  slíbili  ruku  na  to  davše,  na  vzdor  všem 
nesnázím  a  překážkám  udělají.  Jejich  podnikavosf  a 
ráznosť  v  obchodě  se  pěkně  osvědčuje. 

Vtipní  dva  nebo  tři  Slováci  chudí  sice,  ale  smělci, 
na  čestné  slovo  uvěřené  továry  zanesou  za  hranice  do 
Turecka,  tam  je  vyprodavše,  koupějí  továry  turecké, 
jdou  s  nimi  do  malej  Asie,  tam  je  prodavše,  nakoupějí 
hned  na  místě  jiné,  nesou  je  dále,  třeba  do  Egypta. 
Tam  je  vyprodavše,  nakoupějí  továr  egyptský,  s  ním  se 
vracejí  do  malej  Asie,  tam  dobře  pochodivše,  opět  s 
nakoupeným  zbožiem  vracejí  se  do  Europy,  zde  zas  vy- 
dělávají prodávajíce  továr  asianský.    Odbyvše  ho  koupějí 


—      247      — 

v  Turecku  co  by  v  Uhrách  výdělkem  od  ruky  šlo,  a 
tak  se  po  2  —  3  letech  vracejí  do  vlasti.  V  domovině 
gazdovi  složejí  účet,  odvedou  kapitál  s  úroky,  a  před- 
ložejí  mu  svědomitě  celý  hezký  výdělek  (osoh),  by  ho 
s  nimi  dělil.  Hodnosf  zase  clí  poctivost',  gazda  buď  jim 
da  z  něho  polovinu  nebo  dvě  třetiny.  Co  máme  zde 
obdivovat?  zda  obchodní  praktičnost,  jenž  peníze  tolikrá- 
te v  obchodě  obraeujouc  stále  výdělcí? —  aneb  smělost" 
a  přece  opatrnosf  do  světa  se  vydavší,  aby  cuzé  kraji- 
ny a  národy  za  peníze  uročitebné  svého  spoluobčana  i 
krajana  poznala?  aneb  onu  příkladnú  svědomitosf,  hod- 
nosf a  poclivosf  až  do  konca  zachovalú  na  jejížto  zá- 
kladě důvěra  i  celý  podnik  obchodní  ustaven  byl? — či 
důvěru  gazdy,  který  svňj  továr,  prácu  (kapitál)  chudým 
spoluobčanům  beze  zástavy  na  pouhé  čestné  slovo  u- 
věřil  ?   — 

Takového  podniku  příklady  na  Slovensku  hojné 
jsou.  Slovenšlina  jim  pěkně  pomáhá  Jugo-Slavenstvem 
až  do  Carhradu  i  dále  po  tureckej  říši.  Do  Polsky, 
do  svatej  Rossie  také  továrem  obchodějí.  Vy  madaro- 
maniou  na  rozumu  zmrzačená  inteliigenc  autonomická  v 
Uhrách  chcete  průmyslným  Slovákům  zmaďařeniem  za- 
bednif  svět?  —  Stateční  Slováci  neměli  byste  tolik  vy- 
trvalej  mravní  moci,  v  rovnoprávnej  říši  násilnickú  au- 
tonomiu  šílenců  madarských  odraziti,  která  jen  sebe 
pošetile  zbožnujouc,  práva  druhého  národa  ve  mravnosli 
a  vzdělanosti  výše  stojecího,  neuznává?  Myslíte  odro- 
dilci  na  Slovensku,  že  vás  MaJarismus  od  práce  osvo- 
bodí a  do  ráje  k  hostině  zavede?  Ano,  ano!  v  ma- 
darskej   říši  vám   pečené   holubi   do   ust  poletějí! 

Pozorujoucým  mvavno.sť  slorenskťlio  národa  sta- 
tistika ze  kriminálu  vrh  spisů  \\  iiatá  dosvědčuje,  že  ioj 
v  lupitebném  opilslvu  tolik  a  tak  těžkých  zločinův  u  In- 
da slovenského  není,  jako  mezi  Madary.  Komitatnie 
žaláře    (temnice)    na   Slovensku  jsou    o   mnoho   práznějéí 


—      248      — 

než  na  dolení  zemi.  Maďarský  lud  posud  v  mravech 
svých  ještě  mnoho  surového,  urputného  a  polodivokého 
zachoval,  jak  to  sváry  a  bitky  dokazujou. 

Je-li  Maďar  do  boje  prudký,  ohnivý,  aby  ho  za- 
počal krupobitím,  je  opět  Slovák  neohrožený,  pevno 
vytrvalý,  neústupný  jako  zeď,  aby  vítazstvie  dokončil. 

Měšťanstvo  slovenské  a  vyšší  stavy  Slovákův, 
nejsou-li  vzdělanější,  osvědčujou  se  jistotné  tak  vzděla- 
né, jak  u  Maďarů.  Lud  slovenský  je  dějinně  vzděla- 
nější než-li  maďarský,  jak  z  uvedeného  porovnánia  kaž- 
dý rozumný  poctivec  nahlédne. 

Města  uherská,  ve  kterých  více  Němcův  a  Slova- 
nův přebývá,  jsou  pořádně  v  ulice  a  náměstie  sestave- 
na, maďarská  města  však  jsou  velmo  roztáhlá,  a  mají 
místo  domů  najvíce  jen  nízká  stavenia  a  rozlehlé 
dvorky. 

Dějinou  jest,  že  Maďaří  najvíce  prostředkův  mají, 
a  mnohých  jim  zhůry  milostivě  dáno  bylo,  aby  u  vzdě- 
lanosti prospěli.  Odrodilí  Slováci  ve  mnohém  ohledu 
jim  pomáhají.  Pro  vzdělánie  Slovanův  na  Uhrách  ne- 
děje se  téměř  nic,  a  to,  co  vlastní  obětavostiou  způso- 
bujou,  lotrové  zlomyslně  jim  kazejí,  aby  jen  jejich  chva- 
litebná usilovnosf  zlomyslně  zmařili,  a  ctihodný,  zaslou- 
žilý, slovenský  národ  dle  choutky  třeštěnců  maďarských 
mdlel,  stav  se  kořistiou  maďaromanie  pro  maďarská  od- 
středivá říš.     Co  tu  praveno  dějinami  dokázáno  budiž. 

Tak  znikla  r.  1836  —  1840  společnosf  Kežmer- 
ská,  Prešovská,  Levočská  i  Prešporská.  Ucel  jednot 
těch  bylo  cvičenie-se  v  jazyku  a  slohu  čecho-sloven- 
ském  pro  budoucí  povolánie  učitelské  a  kazatelské.  Do- 
spělejší mladíci  donášeli  stylisličné  práce  své,  posuzovali 
vyšlé  knihy  v  oboru  svém,  obeznávali  se  literaturou  a 
dějopisem  slovanským  a  deklamovali.  Ale  fanatiční  Ma- 
ďaroni  o  svobodě  v  Uhrách  hubou  křápajíce  toto  nevin- 
né a  dosti  chatrné  cvičenie  mládeže  slovenskej  ve  třeb- 


—      249      — 

nej  mateřštině  hanebné  osočovali,   a  všemožné  jieh  u  vlády 
obouzeli,   eestu   obrany  jim   zaskočivše.   Závistivá  zpupnosf 
madarská   hulákala   o   svých   spoluobčanech   Slovácích,    že 
jsou    nepřátelé  a  zrádcové   vlasti,     hned   zase    že  jsou 
panslavisté  a  russisté,    hned    že  jsou    zakuklenci  a 
ctitelově  pohanských   bohův,    hned   zase   buřičové  atd. 
jakých  jen   pláeanin     a     klevet    zlomyslnosf    si     vymyslili 
může.      Někteří    fanaticní   Maďaři    skutečně     tak    pošetile 
mysleli,   že   povzneseme  řeči   madarskej   na  diplomaličnou 
a   vládní   tolik   znamená,  jakoby  statečným  Slovákům   za- 
pověděno  bylo    v   mateřštině    se   cvičili   a   vzdělávati,  jak 
to  jakýsi    hlupoň     v    „Tarsalkodo— společník"     r.    1842 
veřejně   hlásati  se   nestyděl.      Rok    1848   odkryl   šalbu. 
Poznám.     Velevážní    Slováci    stojíce    na  straně    si.  vlády 
a    v  unione    rakouských    národův,     moudře    uvažujte 
základnia  pravidla    a    zákony    naší    sestředěnej    říše, 
jež  Excellenc  pan  podmaršal  hr.  St.  Quentin  (5ho  jul. 
1860    na  srbskej    vojvodině    důrazně    na  pamět  ob- 
čanstvu uváděl  programem : 

Bratr  stvie  budi*  .svazkem .  jtniby  rozličné 
národnostr  kvetoucí  země  vaši  spojoval.  Rovná 
spravedlivost' pro  kazdjj  národ  a  jeho  řeč,  rov- 
né právo  pro  každé  n/znánie. 

I "přímně  vám  radím,  evangelické  církve  svoje 
pod  ochranou  vlády  císařským  patentem  pěkně  sobě 
uspořádati  usilujíc,  jakož  jste  chvalitebně  začali,  slav- 
ii*' dokončíte  hrdinskou  myslej  a  žeh  žnou  vytrvalo- 
sliou.  Nebudou-li  fanaticní  Madaři  vaše  práva  uzná- 
vaf  a  rlif,  vážnou  prosbou  u  svého  spravedlivého 
Císara  Pana  osamostatníte  královské  Slovensko,  pod 
zláštní  e  kr.  zprá\ou  jako  hrdinscí  Srbové  vojvodinu 
svoju.  Cbcete-li  bohatstvo,  vezmite  si  ho  průmyslem 
z  pudy.  Pročež  zřidle  hospodářsko  jednotu  aklivnú 
1*1  Be  -V)  filiálkami  pro  Slovensko.  Jsouce  řemesl- 
ný národ  zřizujte  si  řemeslnické  školy  po  městech. 
Vydávejte  radné  poliliěné  noviny,  abyste  měli  silné— 
fco  Masa  a  !i,i>tro|i'  k  obecnému  dobru.  In  hoc  sig-- 
no  vinrvs.  Proti  madaromanii  ztreštrnoj  vystupujte 
dramatičiiou   komikou,  satyrou.   imédným  románem. 

30 


—      250      — 

Ausirianscí  Slované  jsouce   valnou  většinou   i*íše 

a  na  budoucnost  myslíce,  spojujte  se  koleni 

císara  pána. 

Co  Bůh  spojil  nerozlučuj  člověk. 

V  Austrii  jsme  doma,  jinde  pro  nás  cuzina. 

K  čemu  vás  tuto  co  věrný  Austrian  uctivě  celým 
srdcem  pobízím,  k  tomu  vás  rovnoprávná  Austria  co  se- 
středivce  a  věrné  třímavce  zbuzuje;  k  tomu  vás  společ- 
ný původ  a  jazyk,  minulost  a  dějiny  nynějška  podně- 
cujou;  k  tomu  vás  sám  zákon  říše  od  r.  1848  vyžívá, 
ba  k  tomu  vás  sám  panovník  její  zákonitě  nabádá,  jenž 
rozmnoženu  říšská  radu  (sovět)  i.  června  roku  1860 
v  říšskej   metropoli  významnými  slovy  zahájil. 

ftějinou  jest :  co  moudrý  panovník  velkej  říše  a 
velmoci  na  Europě  na  posvátném  místě  veřejně  před 
národy  dle  právnieho  dávného  základu  prosloví,  to  bývá 
%ákonem  říše  nezvratným,  toho  se  každý  třímaj  jako 
spásy  svěj.     Jeho  vážná  slova  znějí: 

„Na  svých  poradách  třimajte  se  pravidla  zá- 
kladnieho,  %eť  osudové  jednotlivých  říšských  dílů 
velmo  tuho  spojeni  jsou ;  %e  pospolnost  a  vzájem- 
nosť  pravých  prospěchů  na  jednotlivých  zemích 
dějiny  jsou,  které  tisícerými  nitěmi  silný  pás  /ío- 
lem  veškeré j  monarchie  upoutaly;  xeby  všaký  po- 
kus, pás  tento  rozvolňovati  i  celku  i  jeho  dílům 
škoditi  a  zdárný  napředujoucý  rozvoj  v  duševnem 
a  hmotném  ohledu  zarážeti  derběl,  následovně  bez 
porušenia  najsvatějších  povinností,  které  Mně  před 
obličejem  národův  Mojích  náležejí,  trpíno  býti  ne- 
smí. Stejná  ochrana  je  všem  kmenům  a  zemím 
říše  Mojí  zjištěna;  rovně  oprávněni  a  rovnopovin- 
nováni  buďte  braterskou  svornostiou  v  mocný  ce- 
lek spojeni." 

A  však  o  tomto  tuhém  spoji  a  souslředěniu-se  ko- 


-      251       - 

lem  rakouského  prestolu  (trůnu)  nesmíte  austrianscí  Slo- 
vané u  piva  ležáka  neb  u  vína  starého  do  vetru  hubařif, 
ale  spoj  ten  derbíte  (musíte)  jazyeuě  a  literárná  do  ži- 
vota v  říši  žurnalmi,  knihami,  salonmi,  školami,  divadly, 
akademiami,  universitami,  jednotami  učenými,  maticami, 
museami,  hospodářskými  spolky,  výstavami,  ueenými  pří- 
rodními hromadmi,  úřadovnami,  a  všelikými  obětmi  atd. 
atd.  skutečně  a  neodkladně  zaváděti  a  proč?  Poně  toli- 
ko dvojiea  před  vámi  stojí :  buďto  budete  kladivem  ne- 
bo se  stanete  kovadlem,  cosi  tretieho  vám  zvoliti  nelze, 
cbcete-li  Austriu  co   velmoc  zachovati. 

Spojivše  se  kolem  císara  pána,  jak  výše  praveno, 
budete  pádným  kladivem.  Davše  se  ale  svým  poťou- 
chlým a  zjevným  nepriatelům  úkladně  rozrůzniti,  z  lenosti, 
z  lakoty  a  z  ospalosti  svěj  k  obětem  se  v  čas  neroz- 
hodnuvše,  svoje  postavenie,  úlohu  a  stálnictvie  dobře 
nepojavše,  stanete  se  kovadlem.  Potom  vás  to  za  krk 
popadne,  a  Bůh  vám  bud  milostiv.  Do  pravdy  nám  cu- 
zina  mluví:  „Slovanská  raf^e  je  nehnula,  zotročilá,  ně- 
kdo jí  mocně  poroučeti  a  vyhrožovati  derbí,  než-li  se 
k  činům   rozjaří." 

Dobře  se  po  říši  auslrianskej  a  po  Europě  roz- 
hlížejíce poznáte  snad  kam  dějiny  směřujou.  Na  Tise 
vážní  spoluobčané  naši,  jež  jsme  (Cechoslované,  Po- 
láci, R'isíni,  Jugoslavcni)  proti  turčině  nemalými  obětmi 
a  svou  krviou  srdnatě  bránili,  k  jakejsi  odstředivosti 
se  chystati  zdají,  aby  nás  i  celé  rakouské  císarstvo  v 
nebezpeč   uvedli. 

Druhým  spoluobčanům  Slovanům,  Němcům,  Rumu- 
nům není  a  nemůže  to  v  nynější  rozhodnej  době  býti 
n>c  jedno,  co  kde  v  kterém  koutě  naší  uniony  šílenci 
Kutějí. 

Ntše   měšce,     meče   a    krev    mají   jimi   úlohu,     než 
I    nitru   říše   proti  sobě   brojíce   komusi   třeliemu  na- 
háněti  měly. 


252 


Poznavše  příčiny  a  účinky  sardo-rakouskej  války, 
nahlédnuvše  za  oponu  její,  juž  snad  přece  pozorujete 
kam  to  směřuje?  Doba  pohodlia,  lenošenia  minula,  teď" 
nastal  čas  dělnosli  a  obětavosti.  Běda  tomu  kdo  spí, 
dřímá  nebo  zevluja  stojí  založenýma  rukama! 

Středověké  institucie  (ustaviny)  bud  jsou  rozviklá- 
ny  aneb  zvráceny.  Nové  nálezy  mezi  pokročilými,  svý- 
mi národními  jazyky  na  školách  se  učícími  národy,  jako 
houby  v  lese  rostou.  Co  dříve  věky  nebo  stoletia  tře- 
bovalo,  teraz  vše  rychlo  pokračuje.  Dřímoty,  ospalosti, 
lenosti  ubylo,  života,  dělnosti,  práce,  příjemnoty  všady 
přibylo.     Kdo  stojí,  ten  už  zpátkuje. 

Europa  se  tomu  diví,  že  v  Rakousku  tolik  Slova- 
nův a  přece  z  místa  nemohou.  Co  lenivý  a  neobětavý 
národ  kdy  dobrého  a  slavného  urobil?  leda  to,  že  si 
z  něho  čipernější,  dělnější  národ  podmaněhca,  sluhu  a 
robotníka  udělal.  A  jakový  pak  osud  nedbalec  a  le- 
noch zasluhuje?  Rakouští  Slované  nyní  pouze  na  vás 
záleží,  chcete -li  býti  kladivem  nebo  kovadlem. 


Jaké  věci  by  rakouské  Slovany  na  Austriu  silně 
a  kouzelně  upoutaly. 

Z  mého  spisu  vysvítá,  že  osud  rakouskej  říše  a 
osud  rakouských  Slovanů  v  těsném  parallelismu  běží. 
Dávnověké  jichto  zásluhy  o  Austriu  osvícený  poctivec  a 
spravedlivý  znalec  jim  upírati  nemůže.  Co  jen  od  schop- 
ností duševných,  od  síly  a  obratnosti  tělesnej  žádati  lze, 
všemu  Slované  dostoja.  Slované  se  cítějí,  dobře  tož  o 
sobě  vědouce;  proto  jsou  tichý  duch,  který  chvastavě 
nehubaří  a  neflauzuje.  Jichto  věkovité  nešfastie,  pohro- 
my, bývalá  surovosf  sousedních  národův  a  divokých  hord 
do  nich  se  vklínivších,  donutily  je  konečně  k  jakejsi 
utajenosti  a  zasmušilosti. 


—      253      — 

Pa k— li  jo  ve  dřevnějším  čase  pouhý  materialismus 
poněkud  upokojil,  (o  juž  více  nedostačuje.  Jichto  zbu- 
de ná  i  pokročilá  duševnosf  velké  třeby  v  intellektualno- 
sti,  moralnosti  a  v  občanském  blahobytu  velmo  cítí  a 
úsilno   touží,   aby  slušné   ukojeny   byly. 

Nemá-Ii  teda  patriotismus  austrianských,  o  říš  vel- 
mo zasloužilých  Slovanů  mrazem  na  okně  malovanej 
květině  se  podobati,  nevyhnutelně  třeba,  by  jím  rovno- 
právnostiou  zaručené  prospěchy  a  přirozeným  právem 
náležející  školy,  divadla  a  úřady  co  třímavej  většině 
dány  a  přány  byly.  Posvátnými  zájmy  jako  děti  na 
matku  Austriu  upoutány  v  každej  době  k  hrdinskej  o- 
braně  kouzelně  podkoupeni  budou.  Jenom  tak  státni- 
ctvie  rakouské  v  síle  a  samostatnosti  proti  přechvatům 
odstředivým  doma  i  venku  v  každej  době,  opěrajíc  se 
o   většinu,   důrazně   dějstvovat  bude. 

Chce-li  Austria  na  svoje  občanstvo  intellektualně 
a  morálně  působif  i  strojině  svěj  jarosti  a  pružnosti 
dodaf,  všemi  silami  a  schopnostmi  blahobyt  v  nitru  a 
moc  proti  venkovu  rozvíjet,  derbí  ku  svým  ne-němec- 
kým  národům,  zláště  k  většině  dostředivej  jako  sprave- 
dlivá matka  ku  svým  dětem  ne  pouze  slovem,  ale  i 
skutkem  se  osvcdčif.  Dlužno  jí  z  vysokej  pouhomysl- 
nosti  (abstraktnosti)  svěj  k  životu  a  srdci  národův  mou- 
dře se  skloňovati,  aby  duševnosf  jejich  na  všech  konči- 
nách říše  vhodně  pronikala,  i  svoje  úmysly  rozumitel- 
nými  zákony,    listinami   vtčlovala. 

Jenom  tak  se  jí  podaří,  valnú  většinu  moralnú  v 
občanstvu  pětinárodnieho  státu  utvořif,  aby  na  moralno- 
sti, rozumitelnosti  a  samočinnosti  občanů  trvanlivě  zalo- 
žena, národy  vzájemnou  důvěrou  blahodajně  ovládala. 
Vědomof,  že  také  železem  národoví'-  ovládáni  býti  mo- 
hou, ale  jak  dlouho,  aby  to  finance  a  úvěr  nevyčer- 
palo ? 


—     254     - 

Osvícení,  ludomilscí  státníci  Auslrie,  kteří  to  s  ra- 
kouskou unionou  a  monarchiou  upřímně  mínějí,  nechaf 
v  moudrosti  svěj  k  tomu  úsilno  vhodným  liberalismem 
pracujou,  aby  pateronárodnie  občanstvo  její  toliko  po 
jednom  centrum  (středu)  po  společném  těžisku  na  Du- 
naji, co  po  svém  slunci  se  ohlížeti  skutečnu  a  kouzel- 
ná příčinu  mělo.  A  toho  v  pravdě  prakličným  poly- 
glottným  *)  vládnutiem  státní  intelligencí  docíliti  lze. 

Polygíottné  vládnutie  v  Austrii  pod  jedním  zákon- 
stvem  bude  pětinárodniemu  občanstvu  milé  a  důvěru 
vzájemná  zbuzujoucí.  Toliko  stranařům  a  němcomilům 
nebude  to  po  chuti  a  dosti  pohodlné.  A  však  vrstvička 
těchto  pohodlných  lidiček  osud  říše  nerozhodne.  Na 
vyšších  a  centrálních  úřadech  nechaf  němčina  vládne. 
Vyšší  páni  úřadníci  jsou  bez  toho  polyglottní  učení  mu- 
žové, jimžto  slovanština,  rumunština,  maďarština  žádných 
nesnází  neudělá. 

V  přitažlivosti  sousednieho  státu,  který  všeliké  kou- 
zlo dělnou  vládou  duchovně  rozvinuja  silně  napředuje, 
nezbude  nic  naší  Austrii,  než  aby  svým  ludomilým  vol- 
nomyslným  státnictviem  sama  též  napředujouc  v  praktič- 
nosti řevnovala — ne  pouze  napodobila, — aby  svojím  za- 
chovalým a  dobrým  národům,  ještě  lepšie  podmínky  bla- 
hobytu, volnějšie  pohybovánie  a  samosprávu  dopřála,  i 
velkým  liberalismem  k  sobě  poutala.  Konservativná  za- 
sloužilá většina  slovanská  v  Austrii  jsouc  větší  než  pru- 
ský stát  osoblivého  státnického  uznánia   hodná  jest. 

A  kdybych  co  upřímný  Austrian,  jenž  celým  srd- 
cem si  žádá,  by  Austria  co  velmoc  na  Europě  silného 
hlasu  pro  člověčenstvo  a  jeho  důstojnost  rozhodně  vy- 
dávala,   k  něčemu  raditi  směl,     no  tož  následné    radím. 


*)  Naša  vláda  výborně  v  Benátsku,  na  jnžných  Tyrolách,  na  pří— 
morsku  vlasky  vládne.  Gruntovní  kniha  vlaštinou  psána  jest,  a 
lud  svoje  listiny  v  rozurnitelnej  vlaštině  psané  dostává.  Nikdo 
lam  úřadovati  nemůže,  kdo  důkladně  vlaštiny  mocen  není. 


—      255       - 

Aby  Auslria  délnej  napiedujoucí  sousedce  rovnou  mčroa 
a  vělšicm  účinkem  přechvaly  na  vzájcm  splácela,  vsím 
kouzlem  rovnoprávnosti,  humanity,  praktičnosti,  velkého 
liberalismu  i  volnomyslnej  samozprávy,  majíc  už  v  lůně 
svém  značné  díly  slezkeho,  polského,  německého,  vla- 
ského národa,  obrany  sobe  poutala,  sympathie  (soucity) 
za  hranieami  zbuzovahi,  slovem,  jakýmsi  šlechetným  slo- 
vanšlějšiem  stálnictviem  pres  hranice  se  dobývajíc  šířila, 
ku  středomoří  se  úsilno  tlačíc  svoju  budoucnosf  velkú 
na  Slovanstvo  založila.  Slovanským  státnictviem  stala 
by  se  Vindobona  mimo  Paris  u  druhou  slavnou  melro- 
polou  na  Europě,  kdeby  práva  i  osudové  národův  spra- 
vedlivé  odmířeny   a   rozhodovány   byly. 

ViedeĎ  (město  Vindů)  a  tam  prestol  spravedlivého 
panovníka  bud"  kouzelným  a  silně  přitažlivým  středem 
veškerého  občanstva  a  zlá Š tě  slovanskej  většiny.  Svr- 
chovaný tu  čas,  aby  osvícená  vláda  sama  taková  kouzla 
tam   zrobila,   základy   ke   všemu   tomu   položivši. 

Některé  zájmy  zde  uctivě  udávám,  které  by  au- 
strianské  Slovany  lúbczně  k  Vindoboně  poutaly.  Z  rov- 
noprávnosti  a   cenlralisacie  samovolně  vyplývají. 

i.  Veškeré  rakouské  Slovanstvo  nalezaj  tam  v 
úřadovnách  dvorských  výborné  znalce  slovanštiny  aneb 
spoje  rodáky,  aby  tlumačů  v  záležitostech  svých  ne- 
trebovali.   Slovenština   bud*  na   školách    pilně   vzdělávána. 

2.  Velmi  prospěje,  aby  Slované  na  Vindoboně 
měli  svoje  divadlo,  kdeby  střída\ě  čechoslovenské,  pol- 
ské, rusinské,  jugoslavcnské  dramy,  opery  a  jiné  zábavy 
dávány  byly.  Několik  elementárních  a  řemcslniekýeh 
nedělných  škol  pro  Slovany  ve  Vídni  velká  potřeba  se 
vykazuje.      Cítaj    o   tom   str.    1  DO  —  205. 

3.  Slovanské  besedy  ve  Vídni  příjemnou  zába- 
vou  soustředujou,    metropol u   Slovanům    milú    činíce. 

4.  Velká  třeba,  by  Videí  aspoň  dvoje  nebo  (ro- 
je swtsfrské  knéhkupetítie  měla. 


—      256      — 

5.  C.  kr.  akademia  věd  byla  by  též  výborně  sou- 
siíedivá,  kdyby  řádné  oddělenie  fro  Slovany  a  jich 
to  literaturu  milostivým  slovem  spravedlivého  panov- 
níka zbuzena,  zařídila.  Dílem  „Staro-Italia"  slov.  Kol- 
lára   chvalitebný   počátek  učiněn. 

6.  Vídenská  slovutná  universita  měla  by  pro  svo- 
ju  úplnost;  a  soustředivosf  nejen  kathedru  starožitnosti, 
slovanskej  filologie  a  slaroslovanštiny  po  nebožtíkovi 
Kollárovi  zase  obnovif,  ale  i  jiné  kathedry  čechosloven- 
skej,  polskej,  rusinskej,  jugoslavenskej  literatury  (ne 
gramatiky,  tej  se  učte  chlapci  na  trivialkách,  gymnasi- 
ách),  kteréto  předměty  byly  by  silně  obligátní  pro  všech- 
ny studujoucí,  kteří  by  v  těchže  končinách  profesormi, 
pěstouny  bohatých  rodin,  knězmi,  úřadníky  a  lékařemi  *) 
býti  sobě  přáli.  Na  fakultách  buďte  také  některé  před- 
měty aspoň  od  assistentů  na  slovanštině  obligátně  před- 
nášeny. 

7.  Na  polytechnice  vídeňskej,  moudře  o  to  naše 
blahomyslné  státniclvie  pečuj,  chce-li  v  Austrii  řádně 
mezi  Slovany  průmyslem  a  rozumnou  prácou  hnouti,  by 
fysika,  chemia,  mechanika,  technologia,  stavitelslvie  po- 
pulárně od  assistentů  Slovanům  národniem  jazykem  po- 
dávány byly. 

8.  Na  c.  kr.  ^Josefinum,  zláštní  to  lékarskej  škole 
pro  rakouskú  armádu,  kde  síla  Slovanů  vojákuje,  velmo 
třebné    jest,     aby    tam    řádná    zdravověda   (diaetetika), 


')  V  době  cholerního  moru  na  mnoha  místech  se  přihodilo,  že  lé- 
kaři nemohše  lud  slovanský  rozumitelným  jazykem  poučovati, 
užívánie  léků  (therapiu)  a  diaetetiku  (živolozprávu)  náležitě  naří- 
diti, že  lud  chorý  bud  ničeho  nevzal,  aneb  nerozumně  užíval, 
což  více  škodilo  než  prospělo.  Z  toho  nebezpečná  pověsf  o- 
travy  znikla,  která  by  velké  pobouřenie  ludu  byla  způsobila  i 
lékaře  v  nebezpeč  uvedla,  kdyby  velebné  duchovenstvo  mocně 
svým  příkladem  bylo  vše  neukrotilo.  Tak  se  dělo  v  choleře  u 
Černého  Kostelca  v  Cechách.  Smutné  následky  to  přece  mělo 
v  zemplínskej  stolici  na  Uhrách,    Se  slovanštinou  do  skol! 


—      257     — 

obsluha  chorých,  chorobopitva,  státní  medicína  na 
slovanštině   učena   byla. 

9.  Především  třeba,  by  ve  staroslavném  městě 
Vimlu  rádný  polit  icný  samostatný  i  umal  pro  au- 
strianské  Slovanstvo  vycháiel,  a  to  raděj  dnes  než-li 
zýtra.  Velká  potřeba  i  důležitost'  všerakouského  slo- 
vanského žurnálu  ve  Vídni  každému  dokonalému  Auslri- 
8nu  jde  na  rozum.  Jsem  přesvědčen,  že  by  jej  naša 
osvícená  vláda,  co  pěkný  soustředný  nástroj,  svými  or- 
oany  podporovala.  A  vsak  takový  žurnál,  jakož  slo- 
vanská literatura  vůbec,  nesmí  z  milosti  několika  obě- 
tavých čtenářů  pouze  žíti.  Každý  majetník  velkej  živ- 
nosti, velkého  mlýna,  dvorca,  velkej  usedlosti,  velkého 
závodu,  derbí  proniknut  býti  myšlenkou,  že  na  obecné 
dobro  působiti  povinen  jest.  Každá  obec  slov.  povinna 
něco  obětovati  na  vzdělanosf  veškerého  národa,  veškerej 
říše,  odbírajíc  knihy  a  časopisy  slovanské.  Jak  u  nás 
občanstvie  moudře  opravíme,  ked  každý  doma  v  nevě- 
rnosti svěj  posedí?  Nemajíce  oko,  ucho  v  novinách, 
zda  se  dozvíte,  jak  národové  za  hranicami  svůj  blaho- 
byt, obecné  dobro  vědomostmi,  zkušenostmi,  novými 
nálezy  opravujou,  jak  svými  obcemi  (stály,  říšemi)  na 
vašu  říšu   působíce  tlačcjí? 

Rakouským  Slovanům  velkého  společného  žurnálu 
velmo  třeba,  jenž  by  klevetám,  lžem,  pomluvám,  obou- 
zeniu  mizerných  křiklounů,  podkoupených  Škribentů,  a 
odstředivých  slranařů  mužně  odpovídaje,  šlechetné  snahy 
slovanské  statečně  bránil,  zkušenostě,  opravy,  pokroky 
druhých  pokročilých  národů  oznamoval,  zápasy  mezi  do- 
mácími stavy  chláchole,  mířil.  Nebo  kde  život,  tam 
zápas,  zpor  a  odpor,  toliko  kde  občané  v  pohodlnej 
lenosti  dřímají  nebo  tvrdě  spějí,  tam  hlomozu,  života, 
pokroku  není.  Rozumný  odpor  vzdělaných  občanů  budí 
život,    poskytuja    zábavy   výborně   vzdělává. 

K   žurnálu    tomu   buď  ubočen   pořádný   Oznamovatel 


258 


průmyslu,  obchodu,  literatury  a  j.  Časopisectvo  a  ná- 
rodnia  literatura  je  v  novém  Europeismu  tak  znamenité 
hybadlo  blahobytn  i  taková  páka  obecného  dobra,  lep- 
šieho  občanstvia,  že  národům  dělným  bez  nich  jako  bez 
chleba  živu  býti  nelze. 

Takový  rakousko-slovanský  samostatný  žurnál  ve 
Vídni  je  zároveň  velmo  důležit  pro  vládu  samu.  Jako 
se  moudrý  hospodář  na  svoju  čeleď  všady  vezdy  spo- 
léhati nemá,  nechce-li,  aby  statek  ujmu  trpěl,  podobně 
osvícená  vláda  na  svoje  kontroly  spoléhati  se  nemůže, 
aby  časem  klamána  nebyla.  Slova  bývají  na  papíře 
krásná,  a  skutek  útek'.  A  tu  by  naší  vládě  kontrola 
v  národě  samém  velmo  prospěla  i  zdárně  na  obecné 
dobro  působila,  důvěru  a  moralnosf  pevnila. 

Poznám.  K  redakcii  společného  všerakouského  žurnálu 
ve  Vídni  pro  austrianské  Slovany,  já  se  uctivě  sám 
nabízím,  žádaje  slušné  postavenie. 

Ctihodné  rozumstvo  a  vzdělanstvo  rakouských  Slo- 
vanů poskytnuvši  mu  materialismu  vyžádaj  u  vlády 
dovolenie  a  přízeň  mezi  vážnými  organy  po  derža- 
vách,  aby  mezi  slovanskými  občany  řádně  podporo- 
ván byl. 

Každá  větev  pobratymců  měla  by  v  něm  svůj  slou- 
pec pro  zájmy,  dopisy,  třeby  svěj  vlasti,  a  proto  by 
nikomu  nic  nerozumitelného  neobsahoval.  Jak  by  to 
zavedeno  bylo,  bude  péča  redakcia  nemalá.  Poně 
by  takový  žurnál  byl  znamenitý  hlas  rakouskej  vět- 
šiny před  veškerou  Austriou  a  Europou,  žádám  o 
spoludělníky  slušně  plátěné  jugoslavenskoga,  polski- 
ego,  rusinského  nářečia,  jež  bych  sobě  volil,  buda 
za  žurnál  odpovědným.  Žádám  o  plátěné  dopisately 
po  říši  a  za  hranicami.  Žádám  odměny  pro  spiso- 
vately  slovanské,  jenž  by  výtečné  články  žurnálu 
zasílali. 

Formát,  modravý,  oku  příjemný,  sličný  papír,  tisk 
budiž  takový,  aby  nás  Europě  důstojně  představil,  a 
přece  co  možná  levný  byh 


—      259      — 
litidoucnosf  naší  Austrie. 

V  Austrii  z  nova  rozenoj  bývalé  idealné  stálnictvic 
ustupuje  reálnému.  Idealné  státnictvie  sbíralo  svoje  vě- 
domostě  o  světě  z  akt,  chtělo  poklady  z  nicoty  vykou- 
zlit, národy  a  jichto  prospěchy  nepokládalo  za  podstat- 
né ťinitely  slátnieho  života,  monarchu  stotožnovalo  (iu- 
dentifikovalo)  se  státem,  a  vládnutie  jako  nějakú  ka- 
valírskú  libustku  provádělo.  Staré  idealné  státnictvie 
vládu   na  Europě  ztratilo. 

Reálné  státnictvie  lepším  názorem  o  člověčenstvu 
a  jeho  národech  vedeno  státní  život  na  hospodářských 
a  blahodajných  živlech  stanovujouc  rozvíjí.  Má-Ii  du- 
ševnosf  národův  krásněji  se  jevif,  nesmí  jichto  tělesnost 
a  blahobyt  co  podmínka  její  zanedbána  býti.  Bo  chudo- 
ba, tělesné  mrzactvie  co  muže?  Duch  tejto  politiky  je 
průmyslné  rozumstvo,  které  najprve  hospodářské  životo- 
dajné  živly  a  prospěchy  velkej  většiny  obstarává.  A 
kdož  nechápe,  že  vezdejší  věci  zakládají  blahobyt?  Stát 
co  ustav  blahobytu  pozemského,  pečuj  o  vezdejší  věci 
národův  jakož  i  o  jichto  duševnosf.  Pouhé  hmotanstvie 
(materialismus)  bez  duševnosti  žádný  stát  mezi  pokroči- 
lými národy  a  jichto  státy  nezachová,   aniž  k  moci  dovede. 

Jakou  soustavou  chce  naša  Austria  svoju  budovu 
zdokonalif,  aby  vážnosf,  sílu  a  samostatnost  co  velmoc 
na  Europe  si  zachovala  i  mnoho  blahobytu  občanstvu 
poskytovala?  V  sousedním  Prusku  je  duch  občanstva 
pro  ústavu,  který  autokratii  nepřeje.  V  južnérn  Něme- 
cku  ústavy   dobročinějí. 

V  našem  Rakousku  každý  si  přeje,  aby  v  opra- 
vách napředováno  bylo,  ale  sotva  si  kdo  bude  žádati, 
aby  se   to   bez  optánia  národův   dělo. 

Všichni  znalci  našich  potřeb  a  poctivci  v  austri- 
anském  občanstvu  doznávají,  že  neobmezené  řízenie  v 
Rakousku   velmo   nesnadnou  úlohou  se  stalo,  jak  to  ža- 


—      260     — 

lostné  dějiny  domácí,  všeobecná  nedůvěra,  pak  všeliký- 
mi experimenty  (pokusy),  zbuděné  nechutenstvie  a  mr- 
zenie  dosvědčuje. 

Prvá  neodvratná  úloha  u  nás  jest  a  bude  výbor- 
ně hospodář stvie.  Dobré  hospodárstvie  nás  učí,  že 
úvěr  totožný  jest  s  důvěrou  veřejnou,  a  obecné  míně- 
nie  osudy  státův  řídí  a  mění;  proto  velikou  a  důležitou 
úlohou  vlády  jest  a  vezdy  bude,  důvěru  plnu  sobě  zí- 
skat; a  pojistit. 

Hospodárstvie  nás  učí,  že  policia,  spravedlivosf, 
vojenská  moc,  zachovánie  mravnosti  a  náboženstva  stup- 
nivě  dobré  a  špatné  jsou,  a  také  jiné  býti  nemohou, 
než-li  jakých  odměn  jim  dáno,  že  všechny  ludské  ctno- 
stě  na  prostinkej  politice  lepšieho  placenia  svoje  pros- 
pěchy a  závady  více  méně  nalézají. 

Hospodárstvie  nás  učí,  že  osvícená  ludomilá  vláda 
ani  pravdy  se  nebojí,  aniž  ju  opomíjí;  všechny  rozkazy 
jsou  plané,  keď  nařizujou  věci,  k  jichto  provedeniu  síly 
nestává ;  učí  nás,  že  laciná  vláda  všem  milá,  naplněná 
pokladnica,  bohaté  měšťanstvo  a  zámožné  sedláctvo  státu 
najvětší  vážnosti,  moci,  důvěry,  úvěru  dodávají.  Hospo- 
dárstvie nás  opak  učí,  že  velmo  zákonitá,  přeušlechtilá 
vláda  brává  ze  své,  kecT  její  peněžité  síly  nepravou  ce- 
stou pohltěny  bývají. 

Dějinou  jest,  že  dobré  hospodárstvie  národům  všech- 
nu volnosf  k  napředovániu  dopřává,  aby  vládu  samu, 
co  rozum  a  ruku  státu  vlastniem  blahobytem  silit  a 
podporovat  mohli. 

Jak  asi  smýšlenie  nynějška,  žádostě  dokonalých 
občanův,  vroucí  modlitby  národův  austrianských  po  tom 
toužia,  by  Bůh  vládcům  dobré  vlastnostě  a  ctnoty  k  sa- 
movládě  propůjčiti,  aneb  je  najvyšším  řídivým  vrcholem 
ústavnej  strojiny  učiniti  ráčil  —  není  a  nemůže  býti 
úlohou  spisu  mého.  Já  toliko  posvatnej  povinnosti  pra- 
vého Austriana  za  dost  činím,  abych,  dole  stoje,  pánům 


—      26  i      — 

a  sluhům,  řídícím  a  říděným,  velitelům  a  plnitelům  ucti- 
vě napověděl,  co  pozoruj u,  že  kde  vadí,  obecnému  do- 
bru překáží,  aby  v  čas  odstraněno  bylo,  pak-li  naša 
staroslavná  Auslria  mohutná,  vážená,  dobrodějná  na  Eu- 
ropě  byli  k  velkej  budoucnosti,  blahobyt  občanstva  svého 
množíc,   napředovati   má. 

Osud  a  budoucnost  Austrie  dle  toho  se  vytvoří, 
kam  svou  politikou  směřovati  bude,  zda- li  Germanismem 
k  západu  nebo  Slavismem  k  juho-východu  a  středniemu 
moru  (cti  sir.  158).  Austriu  v  kus  Germanie  přetvářet, 
je  za  věku  našeho  rovnoprávného  nešťastná  myšlenka 
a  nemoinosf,  nechcou-li  státnicí  její  jsoucnost  a  za- 
chováme  v   nebezpeč  vydati. 

V  Auslrii  naší  najprve  třeba,  by  slavně  dokončeno 
bylo  jak  chvalitebně  počato  jest,  kde  veškerej  říši  a 
národům  příležitosti  poněkud  dáno,  aby  rozmnoženou  si. 
říšskou  radou  svoje  tužby  a  boly  přímo  slavnej  vládě 
oznámiti  mohli. 

Pomácé  hospodárslvie  a  jeho  finance  co  najdříve 
spořádati  nutno,  by  občanstvo  nechudlo,  proletariat  se 
nemnožil,  a  cuzina  nepřejná  z  mozolův  jeho  ažiem  ne- 
bohatla  (čti  str.  121  notu  7).  Obecná  důvěra  v  po- 
kročilej  Auslrii  znikne  toliko  rozumným  liberalismem, 
veřejnostiou,  volným  slovem  a  písmem  (čti  str.  119 
notu  5),  na  právním  základě  stanoveným,  obecní  samo- 
správou (čti  sir.  1  1 9  notu  6)  ;  bo  velkomyslná  důvěra 
vlády  k  národům  skutečným  liberalismem  dokázána,  zbu- 
dí důvěru  národův  k  vládě  a  tato  vzájemnosf  rychlo  zmnoží 
úvěr,   zlaciní   kapitál,   oživí   obchod,   průmysl,    orbu. 

NVmá-li  staroslavná  Austria  finančně  za  své  vzíti, 
třeba,  by  vojskový  výdaj  brzo  zmírněn  byl,  dokud  to 
mír  na  Europě  dovoluje.  Kéá  se  si.  vláda  o  svoje  ná- 
rody volnornyslnými  ústavinami  (institucemi)  morálně  o- 
pře,  netřebuje  pnk  vojsko  tak  veliké  pro  domácú  bez- 
pečnost.  Proti   násilnému    venkovu    ju    v   čas   potřeby    pa- 


—      262     — 

triotismus  a  láska  národův  volných  základu  nabyvši,  du- 
chem, schopnostmi,  sílou  velmocnú  učiní. 

Německé  nekonečné  mnohopsárstvie  na  úřadovnách 
ne-německých  národův  s  nesčíslnými  kontrolami  —  for- 
mula  to  mnohovládnictvia  (v.  str.  118  notu  4),  kde 
pro  5  grošův  za  1  zl.  papíru  popíšou,  léta  minou,  lidé 
zemrou,  než-li  čeho  z  akt  pořízeného  vyjde,  strojinu 
Austrie  poutá  velmo,  že  z  místa  nemůže,  úřadovánie 
zbytečně  zdražuje,  nesnadní,  v  občanstvu  mrzenie  a  ne- 
spokojenost budí  (v.  str.  11  6  notu  3).  Veřejné  mí- 
něnie  si  žádá  ústné  soudnie  jednánie.  V  Porýnsku  prus- 
kém, ve  Falcku,  v  Hessensku  je  souděnie  prostějšie, 
kratšie,  lacinějšie  bez  mnohopsarstvia,  prostý  soud  se 
celé  roky  tam  nevleče.  U  veřejného  soudnieho  řízenia 
mohou  býti  okresy  včtší. 

Usnadněnie  veškerého  řízenia,  zprávy,  pak  uspo- 
řenie  duchovných  a  peněžitých  sil  není  možné,  dokud 
veliké  mnoztvo  zákonův  (jež  prazký  Tagesbote  za  mě- 
sica  červenca  r.  1860  přes  10.000  v  oboru  sprave- 
dlnosti napočítal)  zláštní  komisiou  zmenšena  nebude. 

Pravidlovanie  zákonmi  jistě  tak  administrativně  a 
morálně  neprospěje,  dokud  národům  není  dáno  pohody 
(příležitosti),  aby  v  poradě  svými  zastoupenci  stanovili, 
co  stavům  í  celku  prospěje. 

Výdaj  na  školy  v  Austrii  je  poměrně  velmo  skrovný 
ba  otčimský,  Europa  nemůže  o  nás  míti  velké  míněnie, 
poně  tak  málo  u  nás  na  vzdělanost  a  učlověčenie  ob- 
čanstva vydáno.  Co  školám  utrhneme,  desetkráte  více 
na  trestnicách  a  j.  ztrácíme.  Budeme-li  u  škol  lakomiti 
—  naroste  nám  hodně  lotroviny,  nevědomých,  svéhla- 
vých občanů.  Na  školách  spočívá  velká  bůdoucnosf 
rolnickej  Austrie.  Ale  školy  buďte  praktičné.  Školy 
jinokrajnými  jazyky  mládež  vědomostem  nevyučejí. 


—      263      — 

Xaša  Aostría  opěrá  se  o  střednic  moře.  Raděj 
dnes  než-li  zýtra  má  Auslria  svoje  loďstvo  rozmnožili 
a  zvelebili.  Na  Jugo-Slovanech,  osoblivě  na  Dalmatin- 
cích  má  smělé  a  obratné  plavce  a  námořníky.  Všichni 
pokročilí  národové  chtíce  nabýti  moci  a  bohatstva  se  ku 
středomoří  tlacejí.  Pro  Austriu  to  slávonosnou  úlohou, 
aby  ku  středomoří  přes  Sávu  směřovala  (cli  sir.  159), 
bo    to  jí   donese   moc,   vážnost,   bohatstvo   a   slávu. 

Ludomilslvie  a  pověstná  humanita  naší  Austrie  žá- 
dá, by  všady  po  elementárních  školách  sobolales  (školní 
plat)  zrušen  a  mezi  jinými  daněmi  vybírán  byl.  Na 
vzdělánie  národa,  zláště  dělného  a  služebného  lidu  kaž- 
dý rád  piispívaj,  bo  všaký  má  rád  hodnú  děvečku,  po- 
zornú  chůvu,  svědomitého  dělníka,  věrného  sluhu,  pra- 
covitého, umělého  tovaryša,  řemeslníka,  rozumnú,  nábož- 
nú,  pracovitú  celed" — no  jak  to  možné?  kdy  mládež 
chudého  lidu  škol  nemá,  aneb  do  školy  pro  stíženú 
obživu  chodili  nemůže  ?  Kořalecnictvie  nám  tupou  mlá- 
dež  dává. 

Poznám.  Kdyby  mládež  o  rok  déle,  aspoň  do  Mho  roku 
do  elementárních  škol  povinně  chodila,  v  tomto  je- 
diném roce  náramně  by  mnoho  pro  život  na  zlepše- 
ných školách  pochytla.  Místo  opakujoucích  hodin  or- 
ganisujme  nedělní  odpolední  školy. 

Ludomilstvie  našeho  věku  žádá,  by  ztracený  synek, 
ztracená  dcerka  —  t.  j.  menší  vinník,  který  snad  ne- 
dávno dráhu  mravnosii  opustil,  od  starého  zarputilého 
zlosyna  u  vězeniu  oddělen  byl.  Každému  jednotlivci  v 
káznici  budiž  náboženská  útěcha  i  jiná  poučka  dle  oso- 
blivosti   udělena.    Vážný   to   předmět  státnictvia  kárajecího. 

Volnosf,  rovnoprávnost  národnosti,  řeči  a  vyznánia, 
ludomilstvie,  dobré  hospodarstvie,  samostatná  politika  k 
juhovýchodu  a  středomořiu  těhnoucá  pojistí  Auslrii 
velkú  moc  a  budoucnosf  a  její  občanstvu  radoslný 
blahobyt. 


—      264      — 

„Rovná    s  pravé  dli  vosf    pro   každý   národ  a 
jeho   řec"   základnie  právné  pravidlo  v   Austrii 
sjednotěnej  není  na  její   severo-západních  konči- 
nách náležitě  ctěno  a  provedeno. 

1.  Dramatičná  poesia  velmo  šlechtí  a  zábavně 
po-učuje.  Každý  pokročilý  národ  na  Europě  dramati- 
čnú  poesiu  vzdělává,  i  divadly  šlědro  podporuje.  U 
vzdělanosti  pokročilí  Čechoslované  dosud  se  neradujou 
z  divadelních  ústavů  pro  zábavné  šlechtěme  mysle,  po- 
ně  proti  rovnoprávnosti  a  spravedlivosti  od  intelligentních 
stavův  hřešíno. 

Dějinou  jest,  že  v  Čechách,  na  Moravě  na  3  Če- 
cho-Slovany  1  Němec  přijde.  Kdo  teda  větší  počet  dě- 
laje většie  dávky  poskytuje,  vělšia  břemena  nese,  má 
více  zásluh  v  dobru  obecném,  následovně  i  většieho 
práva  ku  vzdělanosti,  zábavě  a  podpoře. 

Divadlo  v  Praze  je  kr.  stavovské.  Teda  divadlo 
je  zemské,  majíc  na  šlechtěnie  veškerého  občanstva  zá- 
bavně poesiou  působiti.  Tomu  všichni  spravedliví  po- 
ctivci přisvědčejí. 

Dějinou  jest,  že  divadlo  v  Praze  zemskými  peněz- 
mi  z  domestikalnieho  fondu  koupeno  bylo  a  dosud  třímá- 
no *}  jest.  Do  fondu  toho  ale  přispívá  toliko  čtvrtina 
německej  a  3  čtvrtiny  slovanskej  národnosti.  Jak 
se  to  děje,  že  slovanská  národnost  jinú  národnosf  ve 
šlechtěniu  a  vzdělávániu  velkomyslně  podporuje  a  sama 
proti  říšskej  rovnoprávnosti  a  spravedlivosti  z  divadla 
vystrčena  a  toliko  z  milosti  v  nedělním  čase  tam  trpě- 
na jest?  Dějinně  známo,  že  Praha  140.000  obyvatelů 
počítajíc  sotva  10  tisíc  pouhých  Němcův  má.  Teda 
130.000  Čechův  je  bez  divadla. 


*)     Oprava  divadla  toho  stála  prý  160.000  zl,  jež  ovsem    zemská 
pokladnica  poskytla. 


—      265      — 

Zaduj  vzdělaný  poctivec  nebude  toho  samého  práva 
dvanácti  Cechům  v  Praze  popírati,  kterého  už  i — 2  Němci 
dámo  požívají? 

Rovnoprávnost  v  Auslrii  není  a  nesmí  býti  pouhým 
oluzeniem  *)  (illusiou),  bo  pevnou  vfilou  našeho  Císara 
Pána  jest,  aby  všem  konservativným  dostředivým  národům 
za  spravedlivé  učiněno  bylo. 

Čechové  jako  zasloužilý  národ,  vážná  většina  v  zemi 
a  hradba  na  severozápadě  (éítaj  str.  159)  Austríe,  má  i 
derbí  žádati  toho.  eo  juž  menšině  německej  ze  zemských 
peněz  více  jak  půl  stoletia  dáváno  bylo.  Čechové  zaslu- 
hujou,  aby  měli  národnic  divadlo. 

Mají  ho  vážní  spoluobčané  Maďaři  doslavše  podporu, 
a  byli  odstřediví!  Proč  by  Čechům  nemělo  dáno  býti  pro- 
stredkúv,  aby  pevnou  hradbou  osvědčiti  se  mohli? 

Potnam.  1.  Neradím,  aby  na  divadlo  národnie  po  Če- 
chách žebráno  bylo,  poně  Čechové  dávno  plnější 
právo  mají  žádati  toho,  co  spoluobčané  němečtí  na 
jichto  útraty  a  kjichto  ujmě  tak  dlouho  juž  požívají. 
Na  sněm  zemský  čekati,  jest  odklad  zbytečný  a 
mařenie  času  drahého.  Jedině  v  Praze  je  chyba, 
kde  staré  němcomilstvie  nových  práv  nešetří,  a  in- 
telliffenc  spravedlivě  nejedná.  Spravedlivost  a  vděč- 
nost měst  k  národu  svému  ovšem  lúbczně  nepřekva- 
pí nás,  kde  němcomilstvie  žádného  ušlechtilého  pa- 
triotismu nemajíc  po  ciizině  zevluje.  Ale  hlavnie  mě- 
sto v  Cechách  mělo  by  přece  krásným  příkladem 
patrioličnosli  a  národnosti  předcházeti  —  má-li  tro- 
chu smyslu  pro  přirozená  i  zaručená  práva,  aby 
rovnoprávnosf  nebyla  Škodlivou  illusiou  a  poSklebkém 
proti  říši  samej,  a  ne-uctou  národa. 

Starověká    Pr;jh;i    a    její    si.   obec    eho\a,  e    \/Av- 
lanstvo  českého   národa   měla   už  dávno  dělně   se  o  to 

starati,  aby  základnje  právo  říše  faktíčně  bylo  ctěno, 

B    rrlsiiw     \    /j mi    \šeini    ústavy   vzdělavatelns  mi   tuk 


)     í > I n d n f: r=  i !  1 1 j > o r n »'• .  srov.    oloupím,     ohloupfm,   obalamutím.,   obou- 
rim   teda  oludim   (loudím,  přelud),  oluzenie. 


—     266     — 

přáno  bylo  jako  menšině.  Proste  milí  Cechové,  kteří 
nejste  na  nohy  a  na  hubu  leniví,  proste  svého  Císara 
Pána  snažně  o  to,  by  říšský  zákon  a  práva  českého 
národa  náležitě  ctěny  byly,  J.  M.  C.  mocně  nařídí, 
co  spravedlivého  jest.  Je  to  věru  žalostné  pro  Če- 
choslovany,  keď  hlavnie  město  Čechův,  málo  milosti 
ku  svému  původu,  národu  a  jeho  jazyku  jeví.  Jenom 
živá  dělná  národnost',  oživujouc  průmysl,  dosáhne 
vzdělanosti,  volnosti  a  blahobytu  žádoucieho. 

Poznám.  2.  Slavný  výbore  pro  divadlo  národnie  v  Pra- 
ze, nedaj  sobě  na  budově,  na  haldě  kamenia  zále- 
žeti, ale  více  na  duchu.  Slavné  národnie  divadlo, 
jakové  velevážní  pánové  v  ideálu  svém  máte,  může 
býti  překrásné,  avšak  ani  za  sto  let  ho  nepostavíte. 
Pročež  uctivě  prosím  a  se  mnou  všichni  dělní  náro- 
dovci,  najmite  v  Praze  tři  slušné  místnostě  k  divadlu 
na  Malej  Straně,  na  Novém  Městě  a  na  Pořiči,  aby 
v  neděli,  ve  svátek  a  dvakráte  týdně  národ  drama- 
ticnou  poesiou  šlechtěn  a  zábavně  vzděláván  byl. 
Na  levné  vstupné  nezapomeňte,  odírá  nás  ažiem  cu- 
zina.  Škoda  rokul  čas  kvapí,  sousednie  národové 
silně  napředujou. 

2.  Divadlo  v  Brně  náleží  městskej  obci,  a  z  dů- 
chodův  městskej  obce  třímáno  jest.  Známa  jesti  dějina 
že  v  Brně  na  20  Moravanův  sotva  1  Němec  přijde.  Do 
důchodův  městských  Moravané  i  Němci  platějí.  Velká  vět- 
šina nesouc  větší  břemena  jest  odstrčena,  a  skrovninká 
menšina  nesouc  menší  břemena  požívá  přeplného  práva! 
Bodají  by  pak  naši  spoluobčané  Němci  svou  kulturou  se 
nechlubili,  ked  jim  Slované,  pošetilí  dobráci,  všady  pomá- 
hají. Olomouc  není  naskroze  německé  město,  jak  něm- 
comilové  myslejí.  Opava  také  národnieho  divadla  třebuje. 
Ci  Austrii  věrné  slovanské  občanstvo  nezasluhuje  chrámu 
Thálie,  kde  by  po  práci  a  trampotě  denní  po-učlivou  zá- 
bavou těšeno  a  šlechtěno  bylo?  Lidičky  vaše  němcomil- 
stvie  je  pofouchlé  tmáctvie  (obskuranlstvie),  rakouskej  říši 
tím  více  vadíte  než  prospíváte. 


—      267      — 

Vážni  spoluobčané  Slováci  také  ťrebujou  divadla  ná- 
rodnieho  v  Presporku,  v  Budíne  nebo  Posti,  kdeby  aspou 
v  neděli  a  ve  svátek  dělný  lud  příjemně  a  poučlivě  baven 
a   vzděláván  byl. 

Každá  věc  má  i  poměje  svých  nepriatel  a  odpůrcův 
reiumných  a  pošetilých.  Jsou  lidičky  a  sprosfáci,  kteří 
věcně  hubariti  budou,  že  jim  se  křivda  děje,  kod  jiným 
staré  svaté  i  náležité  právo  udíleno. 

Poznám,  i.  Směšné  námitky,  že  národnia  divadla  mezi 
S  millionovymi  Čechoslovany,  nebudou  měti  došli 
dramatičnýcfa  básní,  hercův,  obecenstva,  a  Bůh  ví 
co — jsou  věru  pošetilé  námitky  zpozdilcův  a  závist- 
níkův.  Kde  pak  všeho  toho  vzali  Némci,  Francou- 
sové,  Angličané  a  jiní  národové,  spadlo  jim  to  z 
nebe  ? 

Poznám.  2.  Prospěch  státu  i  občanstva  jeho  žádá,  aby 
divadlům,  jmenovitě  ochotnickým  zbytečné  nesnáze 
a  překážky  kladeny  nebyly. 

3.  Zpomeňme  si  na  polytechniku  v  Praze;  též  z 
domestikalnieho  fondu,  chována  jest;  kam  3 čtvrtiny  slovan- 
skej  národnosti  penežilú  sílu  dávají,  zda-li  český  národ  nebo 
jeho  synkové  mohou  se  přímo,  bez  oklik  a  zápasu,  beze 
ztráty  času  a  peněz  hned  něčemu  v  národniem  jazyku  tam 
naučiti,  jak  se  to  u  pokročilých  a  rozumných  národův  na 
Kuropě  děje?  Pokročilí  národové  netrápějí  svoju  mládež 
enzym  jazykem,  *)  rodiny  nevedou  2 — 3  roky  znamenitý 
náklad  na  jinokrajnú  řeč,  aby  se  v  ní  papouškováními 
Ztupělá   mládež  pak  něčemu  užitečnému,   tepruva  učila.  Jen 


')  SJovemki  Noviny  na  r.  1860  jol.  cfalo  82  sir.  326  nám  ozná- 
mily, že  Scnal  ooireriity  péSfanakej  také  v  E886dánia  svém  dne 
7.  jol.  uzavřel  podati  u  ilavn.  mioistoria  koltu  proabu,  aby  lm- 
doiního   roku    ikolikého    na  trjžc    Blliveníté  všechny  povinné   védy 

madar.-ky  přednáSeoy  byly. 

Podobné    toho  íaan    dorazil    ibor   paHanfkýcfi   advokátův  il. 

p.   guvernérovi   rytíři    Benodek-OVJ   prosbu,   aby   niadar&tina   v  jc- 
dnániu   soudném   zavedena   byla. 


268 


slovanská  ráče  jest  tak  na  rozumu  poražená,  že  se  dru- 
hým národům  servilně  podmítá,  o  sebe  nedbajíc. 

Myšlénka  polytechniky  v  Praze  byla  výborná,  ale 
není  vhodně  pro  život  a  po  právu  provedena.  Polytech- 
nika pouhým  Čechům,  Moravanům,  Slezákům  a  Slovákům 
obětována,  kdeby  národniem  jazykem  bylo  učeno,  byla  by 
divy  tvořila,  města   slovanská  k  ruchu  a  průmyslu  budíc. 

Velmi  na  čase,  aby  na  průmyslných  končinách  říše 
na  př.  v  Praze,  v  Brně  polytechnika  pro  ně  ze  státní  po- 
kladnice seříděna  byla,  pak-li  tomu  austrianské  státnictvie 
opravdově  chce,  aby  rolnický  průmysl  se  rychle  rozvíjel. 

Poznám.  Organisovat  polytechniku  je  veliká  třeba,  by 
se  stala  slovanskou  universitou  rozumnej  práce  a 
průmyslu.  Pro  strojinu  polytechniky  navrhuju  vol- 
nost v  předmětech  či  kursech,  a  rigorosa  pro  do- 
ktorstvie.  Valný  počet  assistentův  a  docentův  pro  všechny 
předměty  na  slovanštině.  Na  stavovském  konservatoriu 
pro  hudbu  je  slovanský  národ  nula.  Museum  v 
Praze,  v  Brně,  v  Opavě  živoří.  Hospodářská  vážná 
společnost  pořade  je  pasivná  v  němcomilstviu  vězíc. 


Grubší  omyly  tisku  laskavě  opravte  Sobě. 


Jfr. 

4 

řádek 

19tý         čti  zachovalo 

místo 

zachoval 

» 

16 

» 

13              „    nechávaje 

ii 

nechavje 

» 

19 

» 

20             „    nadvládě 

» 

nadvlády 

» 

27 

ii 

4  od  zdola    stadium 

ii 

studium 

•>-> 

35 

n 

5odzhora    to     budiž  zmazáno 

v 

62 

» 

4  od  zdola  se  nemá 

místo 

nemá 

n 

67 

ii 

7             „   heterogensten  „ 

neteroy 

v 

77 

ii 

7             n   bojovné 

ii 

hojovné 

11 

87 

ii 

5             „    Polabská 

» 

Polabsku 

» 

222 

11 

poslední      „  měri 

ii 

méti 

w 

223 

ii 

3   od  zhora  čti  jeziku 

ii 

jeziki 

n 

M 

» 

11          „        naméravaju 

ii 

naměravaja 

n 

n 

V) 

7  od  zdola  čti  Sto 

ii 

Sto 

» 

227 

» 

21          „        mnohý 

ii 

přemnozí 

T) 

230 

» 

12  od  zhora  přirozeriýrr 

'    » 

přirozeném 

» 

240 

ii 

10          „        zvonky 

ii 

zvuky 

» 

ii 

ii 

12    od  zdola  usni 

w 

usmi. 

a 

ES 

a 

D 


> 

X 


os 


o 


a  8  -2 


S  -  !  2 


siť 


6    « 


s  -c    a  ,<sj 


-«    w    2'   "r 


—  ~  řc 


©  — 


^    *'-?•  = 


2  $ 


5  »c  5' 

^   >t»  ~     o 

e  S    « 

S  »  -a; 


Q  i — »    o 
o>   1  J 


t»  ..»  —  e 

«5       O       rs      W 
,r3        *i        I? 


M  M 


o    2 


,»»      <M 


5   C    e  c  C  o 


lir 


§  I  »g  4S  -2 
fc.is'fi.4 


o  s  "q  e  «5  «  c 


g    S    3 


"73     tO 

O  >o 


s  £ 

M  m 

CO  Pfl 

c  -n 

s  o 


O  >5 


i      i 

•-    ti 


c5  «  •- 


g     .  ^   o   a  „  ^ 


3  "a 


"~    o    s 


~  •«    c: 


«* 


44 

2     O 


J  S    '8 


9    sM 


*s .  .     Si 


g    e    s 


«<  --^    S   5 


14 


5-3   a 

C  C5    s. 


•    £   §   I 

g      o   -    ■ 
8    ^  «  g 


í    ? 


os  .i 


-     C    C" 

•a     -.r.     B 


*  4  3  i 

1  -»  -  u 


•»        Kl        CU 

si 


-—       ^    ej 


CJ  -5    ^   S'  5        ^  -S    S 


9    si  a.  =    s 

■    s^  E 

■3    ti 


H 


5      b     :3»^!  -S 


£    fi  ^c    í 


«    3  - 


Poznám,  LužiČtí  Serbové  jsou  tiríio  třímaví  Slované, 
jenž  tisícoletému  zněmČovániu  posud  příkladně  vzdo- 
rujou.  Je  to  ctihodný  statný  národek  na  70  čtvere- 
čných mílech  celistvé  žijoucý,  který  svou  národnost, 
řeč,  své  obycaje  i  slavnostě,  své  báje  i  písně  před 
záhubou    pevně  chrání. 

Zasluhujef  statečný,  poctivý  a  pracovitý  národek 
ten,  co  vzácný  zbytek  a  pomník  polabských  Slovanů 
(Vendů),  uctivější  pozornosti  a  dělnej  účastnosti  dru- 
hých Slovanův,  zláŠte  blízkých  sousedních  Čechův, 
než-li  dosud  pozorováno.  Velevážní  LužiČtí  Serbové 
jsou  potomci  Milcanův  a  LužiČanův,  dvou  ratolestí 
Srbův,  s  nimiž  Lutici  a  Bodrici  národ  slovanský  po 
celém  Polabsku  dělali.  ObČanujou  pod  saskou  a  pru- 
skou vládou,  Statistika  jich  asi  164.000  hlav  udává, 
jenž  asi  v  1000  obcích  sídlejí.  Zel,  že  nemajíce  spo- 
lečného hlavnieho  města  v  řeči  i  v  písmě  vezdy  dále 
se  rozcházeli,  dvoje  nářeČie  sobě  utvořivše.  Pilno  v 
literatuře  pracuj ou.  Mají  také  svoju  „Macicu  serb- 
sklí'*  asi  200  údův  Čítajecú.  Zel,  že  Druho-Slované 
ju  málo  znají,  aby  ju  obětavě  podporovali.  Majíce 
časopisy  a  noviny,  pro  lud  užitečné  knihy  vydávají. 
I  malý  Člen  k  rodině  náleží.  Svůj  svého  podporuja 
zbuzuje.  (Cítaj  str.  77.)  Serbové  lužiČtí  náležejí  co 
do  pilnosti,  přiČinlivosti,  průmyslnosti,  Čistotnosti  a 
poctivosti  mezi  naj  vzdělán  ejŠie  Slovany,  a  ku  podivu 
mnoho  osoblivosti,  svojstva,  jak  v  jazyku,  tak  v  oby- 
Čajích  a  kroji  dosud  zachovali.  Zeměpisci  rozeznávají 
horní  a  dolní  Lužicu. 

Jak  ve   vlnách  kdy  tonou  mořských  dvě  lodinky  samotné, 

Už  tak,  dcerky!  na  vás  Slávia  teskno  hledí.  J.  Kollár. 


*<^cg 


^ 


Stav 

Rakouska 

a 

jeho  budoucnost. 


í 


rVa  dějinách  a  rovnoprávnosti  založené  ro- 

zumoránie     rakouského    obrana,    povinnou 
učtou  a  přímotou  ku  slavné  vládě  projevené. 

Podal 

M.  I)  r   Frant.  Cyrill  Kampelík. 

\d&V    i<ro    Stbt    rijlini:.' 

i  a    1    -A.  50  kr. 


•  ►♦>•>•><•<♦<••'♦ 


;x  l  a  (1  c  m     s  p  i  s  a  t  c  1  o  v  mu 
llrailcí   Králové  IMiO. 

l.ttilishnn    I 

&>  Á 


Milý  čtenáři! 

v 

Čítaje  knihu  moju  vyrozumíš,  že  starsieho  posvátné- 
ho cyrillo-methodského  nebo  svatováclavského  jazyka  na 
Slovensku  dosud  zachovalého  semotam  já  v  koncovkách 
užíval.  Tehnu  Slovenskem  do  kruhu  18ti  millionovvch 
rakouských  Slovanův.  Královské  a  staroslavné  Slovensko 
ze  střediny  austrianských  věrných  Slovanův  nemůže  a  ne- 
smí se  ode  Dunaja  a  Moravy  odtrhnouti,  aby  s  Čechy  k 
nebožtíkům  Vendům  na  dolením  Labi  telilo.  Nám  Čechům 
nutno  Slovenskem  do  Austrie  neodkladně  se  z  Polabská 
vraceti.  Kdyby  se  tobě  staré  cechoslovenské  a  (naša  ří- 
sa),  u  (rud,  dusu),  ie,  ia  (zdravie,  zdravia)  a  jiné  nelíbilo 
znemči  si  to  dle  zlozvyku,  přezvukuja  a  do  e,  u  do  i,  ie, 
ia  do  í  atd.  aby  se  ti  po  těch  mnohých  i,  í,  e,  é  nestýskalo. 
Všem  zachovati  se  nemožnost. 

Neberme  si  k  srdci  literky  a  slůvka,  ale  scelkujme 
staré  zlomky  svoje,  aby  života  a  moci  přibylo. 

Nepriatel,  jak  víš,  nelichotí  mluvě  pravdu.  Naši  ne- 
priatelé  hovořejí  o  nás,  že  jsme  „Scherbennationen"  Čili 
střepiny  národův.  Bystrý  tomu  Štulci  porozuměv  povšimne 
si  toho. 

v 

Zádostě  k  učeným   a   šlechetným 

C  e  ch  o  s  1  o  v  a  n  ů  m. 

1.  Kdo  právovědu  u  nás  ze  sna  probudí?  Právni- 
ckého Časopisu  se  u  nás  živověci  nedočkáme  ?  Rozpomeňte 
se  pánové  na  potomky  svoje,  jež  v  národě  co  do  obČan- 
stvia  zanedbaném,  po  sobe  zanecháte!  Nemůžete  se  z  po- 
hodlnosti svěj  k  dělnej  síle  povznésti  ?  —  Jednou  počátku 
třeba!  Nepomohajte  bořiti  sami  tvrz  národnosti  a  oprá- 
vnělosti,  z  čehož  vaším  potomkům  jen  subalternosť  v  dů- 
stojenstvích a  moci  vyhledá.  —  Schopivše  se  pánové  vy- 
dajte  aspoň  řádný  právnický  kalendář  „Právoillila.66 
Vzavše  v  některých  koncovkách  a  v  terminologii  vůbec  na 
Slovensko  a  na  ostatní  austrianské  Slovanstvo  bedlivého 
ohledu,  jistě  byste  mnoho  dobrého  způsobili,  kdybyste  vá- 
žnému úřadnictvu  pro  život  konavý  vhodné  věci  podávali. 
Užitečný  kalendář  rád  si  každý  kupuje,  zláŠtě  kdy  stavu 
jeho  přiměřen  jest. 


2.  Uctivě  Sadám,  kdyby  .slov.  lékarstvo  v  Praze 
na  forum  rakouských   Slovanů   se   tlačíc,   lékařský  kalendář 

pro  lékaře  a  chirurgy  na  způsob  Koledy  na  Moravo,  vy- 
dávati sobě  zlíbilo.  Kdyby  vydatel  jeho  na  rakousko 
Slovany    i  státnickým    okem    hleděl,     praktičnosti   se 

třímaje,    znamenitě    by   působil.      Kadím: 

a.  Tlačme    k  austrianským   Druho-Slovanům  i  jazy- 
kovou  formou,   vybředujme   ze  starých   střepin.    Kousek  ey 
rillice,     kus    juhoslovanŠtiny,    kus    polštiny,    kus    rusinstiny 
interlinrarně    a    jinako    vysvětleno]",     také   tam    po   lékařsko 
k  lékaróm  mluv. 

b.  Méně  povědomá  slova  závorkami  vysvětlujte,  a/, 
si  je  Čtenářstvo  osvojí. 

c.  Lékařský  kalendář  zděluj  rozumný  empirismus, 
na   fysiologii,     fysice,     chorobopitvě   založený,  jak   to   zkuŠc 

kliuiky  poskytuje.  Takovým  kalendářem  slovutná 
lékařská  Škola  na  Vltavě  znamenitě  by  na  rakouské  Slo- 
vany působíc  venkovským  lékařům  a  hojičům  dobročinila. 
Ted  jim  to  nutno  v  angliemě,  ťranstině,  němčině  draho 
kupovat,   coby  pěkně   doma  za    1  —  2  zl.   míti  mohli. 

3.  Dovědáme  se.  že  ]»opis  plavby  na  c.  kr.  fregattě 
rXovara-  vůkol  světa  vykonanej  ozdoben  pěknými  dřevo- 
řezy vyjde  na  světlo.  Plavba  tato  mocou  a  rozumstvei  i 
naíi  rakouskej  říše  vykonána,  je  pro  nás  důležitá  i  pamá- 
tná dřjina.  Vážní  Ceehoslované  ve  Vídni  sebravše  sílu  a 
um  svůj  ob-tarajte  popis  plavby  tej  pro  rakouské  Slovan - 
StVO,     bo    praktiěnosř    to    radí     a     velí.      Bude    to    zábavně 

ívá  kniha,  i  pro  Slovany  velmo  třebná.  Kdybyste 
měli  velké  o  toho  nesnáze,  proste  našeho  milostivého  Cí- 
sara  Pána  o  pomoc  a  jistě  dobrotivě  pomůže,  aby  věrným 
Jeho  18ti  millionovým  Slovanům  takové,  velmo  pro  říš 
důležité  dílo  do  rukou  ge  dostalo.  NaSa  literatura  málo  k 
životu  národa  hledí.  Německé  školnic  knihy  na  gymnasi- 
rbdi.  realkach  a  j.  měly  b  pěknými  dodatky  ohledem  na 
rak«»u-k<'  Slovany  dávno  jednotami  převedeny  býti,  a  to  ze 
mnoha  vážných  praktiČnýeh  důvodu  v.    Proč  se  to  neděje? 

1.     Velmi  na  abychom  velkú,  třeba  Styrliatovu 

•  •  pro  rakouské  Slovany,  pro  Školy,   pro 
studium    historie    vydali,    pětinárodnie    občanstvo    barvami 
naznačili.     Názvy  měst,  í«-k.  hor  atd.  neČeítěme,    ale  ka) 
dému  své.     Metropole  znamenajme   W.i.- ,     Be< 

práea  bud   tak    znamenitá,    jako  na  mapě  prazkého 
okolia  dokázána.   1  v  listech  i   ?  celku  ju  prodávajte.   Prazká* 


slavná  artistiko  pracuj  sličné  pro  rakouské  Slovany,  nece- 
cliizuj  všady,  dobře  pochodíš.  Piš  Zagreb,  Zemun,  štýr. 
Gradec  atd.  a  ne  Záhřeb,  Zemlin,  něm.  Hradec  .  .  . 


Vydalem  (vydal  jsem)  dobrým  úmyslem,  aby  se  u  nás 
obecné  dobro  množilo 

Príímysliié  Návrhy, 

jakby  zámožní  a  chudí  občané  z  Cech,  Moravy,  Slezka  i 
Slovenska,  jsouce  dokonalí  řemeslníci  a  rozumní  rolníci  — 
místo  útratného,  nebezpečného  stehovánia-se  do  daleké  A- 
meriky  —  rádej  vzorná,  průmyslná,  pěkná,  orbou  pověstná 
města,  nebo  nové  osady — na  řídko  zalidněných  úrodných 
končinách  rakouské  říše  pod  ochranou  c.  k.  vlády  za- 
kládati měli,  aby  před  hrozivým  schudnutím  a  svízelem  je- 
ště v  Čas  ubíhá  ječím,  jakož  i  potomkům  jejich  dobře  se 
vedlo.  Podává  M.  Dor.  Frant.  Cyrill  Kampelík  všem  ob- 
čanům na  rozmyšlenou  a  k  dělnosti,  jenžto  několik  synů 
majíce,  každému  z  nich  statek  aneb  velká  živnosť  dáti  ne- 
mohou. Nákladem  spisatelovým.  Hradec  Králové  1859. 
Tisk  Lad,  Pospíšila,  biskupského  a  krajského  typo-  a  li- 
thografa.  Cena  u  spisatela  70  kr.  v  kněhkupectviu  80  kr.  r.  č. 
Přeju  si,  aby  na  schudlých  hornatinách  našich,  kde 
průmysl  dostateČnej  obživy  nedává,  v  každej  obci  aspoň 
jeden  výtisk  z  ruky  do  ruky  přecházel.  Obce,  chtíce  svěj 
znuzněnej  chudině  k  chlebu  pomáhati,  mely  by  knihu  tuto 
kupovati,  a  v  obci  Čtenářům  poskytnouti.  Svízel  se  na  nás 
valí,  to  každý  cítí,  nuže  hleďme  si  ze  svízelu  vzájemně 
pomáhati,  dokud  nám  cuzina  prospěch  před  hubou  neodej- 
me. Na  karpatských  krásných  krajinách  tolik  úrodnej 
půdy  ladem  leží,  a  nás  chudý  lud  na  hornatinách  nesmír- 
nou bídou,  ba  Časem  hladem  hyne.  Nás  národ  takhle  za- 
krsává  ztráceje  síly  a  kapitál  na  ludu  svém.  Šlechetní 
zámožníci  ujmite  se  po  křesťansku  chudého  dělného  ludu, 
jemuž  obživa  mizí,  jak  já  v  mých  průmyslných  návrhách 
radím,  sobě,  národu,  obecnému  dobru  výborně  a  slavně 
posloužíte.  ,  Blahomyslný  kolonisaČný  patent  našeho  císara 
pána  krásnej  pohody  a  dobrého  základu  nám  dává. 

Uctivá  Žádosf.  Mnohým  vážným  pánům  po  vlasti 
voslalem  c.  k.  poštou  „průmyshié  návrhy  moje11  a  dosud 
mne  nic  nedochází..  Prosím,  starajte  se  pánové,  aby  to  do 
obcí  došlo.  Zpomeňte  na  mne,  že  já  nemajetný  sílu,  čas, 
kapitál  k  tomu  obrátil.  Ci  má  jeden  všechno  obětovat,  a 
druzí  ničí  — 


