Google 



This is a digital copy of a book that was prcscrvod for gcncrations on library shclvcs bcforc it was carcfully scannod by Google as part of a projcct 

to make the worlďs books discoverablc onlinc. 

It has survived long enough for the copyright to cxpirc and thc book to cntcr thc public domain. A public domain book is one that was nevěr subjcct 

to copyright oř whose legal copyright term has expircd. Whcthcr a book is in thc public domain may vary country to country. Public domain books 

are our gateways to the past, representing a wealth of history, cultuie and knowledge thaťs often difficult to discovcr. 

Marks, notations and other maiginalia present in the originál volume will appear in this flle - a reminder of this book's long journcy from thc 

publishcr to a library and finally to you. 

Usage guidelines 

Google is proud to partner with libraries to digitize public domain materials and make them widely accessible. Public domain books belong to the 
public and we are merely their custodians. Nevertheless, this work is expensive, so in order to keep providing this resource, we háve taken stcps to 
prevent abuse by commercial parties, including placing lechnical restrictions on automated querying. 
We also ask that you: 

+ Make non-commercial use ofthefiles We designed Google Book Search for use by individuals, and we request that you use these files for 
personál, non-commercial purposes. 

+ Refrainfivm automated querying Do not send automated queries of any sort to Google's systém: If you are conducting research on machine 
translation, optical character recognition oř other areas where access to a laige amount of text is helpful, please contact us. We encourage the 
use of public domain materials for these purposes and may be able to help. 

+ Maintain attributionTht GoogXt "watermark" you see on each flle is essential for informingpeopleabout this projcct and helping them lind 
additional materials through Google Book Search. Please do not remove it. 

+ Keep it legal Whatever your use, remember that you are lesponsible for ensuring that what you are doing is legal. Do not assume that just 
because we believe a book is in the public domain for users in the United States, that the work is also in the public domain for users in other 
countries. Whether a book is still in copyright varies from country to country, and we can'l offer guidance on whether any speciflc use of 
any speciflc book is allowed. Please do not assume that a book's appearance in Google Book Search means it can be ušed in any manner 
anywhere in the world. Copyright infringement liabili^ can be quite severe. 

About Google Book Search 

Google's mission is to organize the worlďs information and to make it universally accessible and useful. Google Book Search helps rcaders 
discovcr the worlďs books while helping authors and publishers reach new audiences. You can search through thc full icxi of this book on the web 

at |http: //books. google .com/l 



./ 



/ 





_d 



^,^^Q\)í<i miioT^ 



^1 



VÝBOR PRACÍ 



ČELNĚJŠÍCH SPISOVATELŮ ČESKOSLOVENSKÝCH. 



DÍL JEDENÁCTÝ: . 



BÁSNĚ VÁCSLA\řA ŠOLCE. 



v PRAZE. 

NAKLADATEL K NÉ H K UPB C T VÍ : I. L. KOBEB. 

1892. 



^^^^ . * 




BÁSNĚ 



^Jcní kn;/7 



!^« 



rOŽii;říB TTDÍMsX^ 



I?fí^ 



v PRAZE. 

NAKLADATEL KNÉHKUPE CTVÍ I I. L. KOBKR. 

1893. 



If 



.^>. .*v"- 




o B S i^ H. 



í 



ZpěTy epické 



Dédovy vrásky 

Zlaté srdce 

Renegat 

Bajazzo 

Křest 

Dité z nlice 

Z romána 

Starý mládenec 

Sestry 

RAžiékft 

Hajdnk 

V nádražf 

Laviíky. I— V. 

PisDiékář 

Bez záře . 

Mistr Jan . 

Dalibor 

Jota Skalák 

Harfenice 

Jeden lyrob 



Strana 
3 

65 

6G 

68 

69 

71 

73 

76 

79 

80 

81 

83 

87 

93 

96 

98 

101 

120 

137 

1S9 



Strana 
Uikoei : Bujný kritek. Věrný slib. Nad zátokou. Uikodanka. 

Va Skadam. Pnrni plavba. V sefiské sini. Bratři pobratimi. 

Dva divy 140 

Písně „O Marku hajdukovi". I— X 153 

Vody přítelkyně 170 

Kolo osudu • . . 171 

Béfár • . 173 

ZpěTy sTátOTácslATské. 

Má struna 181 

Tajný vxrftst 182 

Babel __ 

Žíznimo 183 

Žena-macecba *.-*•.•..» 184 

Naše slovo 186 

Píseň „O ruce mozolné" 187 

Tvrdá hlava 190 

Svorný duch 190 

Nade chaloupky 194 

Píseň o zvířatech . . • 196 

Pustý dfim 199 

Sonety. I— XIII 201 

Zpěvy různé. 

Ghazely. I— VIII Í17 

Z perlově iňfirky. I— VI S3t 

Písně ▼ bouřL I— VH M5 

V potřeseni. I— VI 9M 

Bílá rfiže. I— VI 2W 

Nad Balkánem S85 

Slávy děti S8S 

Němeětí křižáci t*» 



strana 

Poldkémn národu ... 241 

Náš dédečok 242 

Opaštěný i43 

O slávé sTétské. (Deklatnace.) 244 

Hledal — naiel. (Deklamace.) 249 

Jiříkovo vidéai ... .... 254 

Mistr Potéh 259 

V zlatoa hodinku 264 

Krvavé růže 367 

Rnbái . 271 

7éitba Sybilina 276 



(Ghazela.) 

jrřekrásná. doba, kdy po luzích vzk?itá primu la veris, 
když jak jitřenka mladý máj uvítá prímula veris; 
na pole do snu, s poli v život roste jak srdce mladé, 
první věnečky, první písni splítá prímula veris, 
milostná touha jejím zvukem chvěje neznámá dosud 
a se skřivánkem k nebesům třepy tá prímula veris. 
Hle vstaly vlasti tuhým spánkem spjaté po dlouhé časy 
a nad národem hvězdou spásy svítá — prímula verís; 
i vzešel ruch omládlé dávné slávy, světem provívá 
a třikrát pějí srdce jemnocitná — prímula veris. 
Poezie ! jež prvně zavítala^s do lidských stánkfl, 
ty^s v dětském lidstva srdci poukrytá prímula veris, 
tebou vzbuzena moje píseň mladá — prvnička lásky 
vyr&stá v národě co porozvitá prímula verís I 



"«>0- 






ZPĚVY EPICKÉ. 



^^m ^ ^^t^^m^^ 



V. ÍcU€ Frroteaky, t. ryti 



DĚDOVY VRÁSKY. 



DÉIK)VY YRÁBKY. 




4y8 při teploučkém krbu v rodné chaté, 
^jež v starodávnénii záplatovém áatě, 
jak stařéDka už pHshrbená, iedá 
tam na podhoH s tíží 6elo zvedá, 
já na klíně jsem dédu svému seděl; 
on se zálibou na kruk rodný hleděl, 
jenž pH bzučivém kolovrátků Šumu 
se kolem kruhu v těsném stlačil tlumu 
a jakby hlavy drahé sobě sčítal 
z nás každého svým matným okem vítal. 
Tu na čelo mu padlo moje oko, 
kde vrásky vryty bylý přehluboko 
a v dětské snaze hravého vždy mládí 
již ruka zbrázděné to čelo hladí 
a slabým prstem vrásky setřít pílí, 
jež dlouhá léta ostrým hrotem ryly. 
Děd pousmál se, sňal mou ruku s Čela, 



PBVOi^Ei«y : 



jež údoli ta žalu srovnat chtéla, 
pak chvilku cosi ve své duši zvidal 
a k nám se vnukům takto rozpovídal: 



„Ty tváře vaše, děti, malé, jasné, 
kdy v západe už moje slunce hasne, 
jak hvězdy, jež se v nočním nebi třpytí, 
mně na života uschlé květy svítí ! 
Vy hladká Jeité Hékn, Sela máte» - 
kéž vrásek hrot je nikdy nerozmate, 
neb, děti, ne vždy v květný záhon tváH, 
zaryje brázdy klidné, šedé stáH, 
v nichž zvadlých květft zlaté símě zraje 
pro blaženější než ta země kraje: 
jsou vrásky často temné runy čteny, " 
porostlé šedého jen stáH mechem, 
však hluboké a plné tajným tzdechem, 
jež osud vyryl chrám již na zbořený — 
jaou nade hrobem jako nápis němý, 
kde všecka naděj v černé hnije zemi, 
a tvář ta vráskovatá, mrtvobledá, 
kronika jest to zpráchnivělá, Sedá, 
tajemných plná dějfi, temných věstí, 
z nichž všechno vyčteš, jenom žádné štěstí. 
Chci, děti, z jedné také knihy bolu, 
již na čele mi hladkém kdysi, vzňatém 
můj život napsal přiostřeným dlátem, 
▼ám přečíst ňákou aspoň kapitolu; 



DĚDOTT VRÁSKY. 



vy, ddti, pozor' 1191 ty yfěsů dejte 
a hluboko je ve svém árdci skfejteř 

Jak jezero, jež jarní větKk hladf, 
skvělo se v rodné vísce moje mládí! 
Ta víska v sadg &(kryta ve květnatém, "> 
jak kamínek se ř krotíikntají ziatém, 
mně v duši tane z dělbnéké mé doby - 
jak křížek' spadlý m^ml'na«ě hroby. 
Kole^ ní háje, sády,'rdle/ihiliy 
kvetoucí svoje rozstíralyduhy, 
8 nichž ptactva zpěvy, vonný zádech květA 
na větrném' ku Vísee spěly letn, 
a dále stráně, pahrbky a bory 
jak bdělých strážců Ostražité sbory, 
se mocným kmhem nad dédinbu spjaly 
a zlatým věttoem ná ekránfeh vždy vzplály, 
když slunce k vHtání, k rotloni^enf ' 
se v červánkotém vzňalo ve"phimeni. 

Tam srdee inoge ve mládeže družbě 
jak kalich květu mnice křtdlózlaté, 
paprskům slunée, rose stříbrem vzňaté 
se otvíralo každé eítův tužbě: 
tu větrem rctelétío se po tůkolí, 
tam s kvitkem chud|m zastesklo si v poli, 
tu v luhu, kde se steré květy rděly, 
si kolem sebe ráj stvořilo celý 



FRY08BKXT : 



« 



a pak li při potoka spělo tona, 
B nim také iumnoa spřádalo si doma, 
i se skřivánkem zpévném ve závoda 
se ▼ povétrnoa neslo ve svobodu 
vždy výš' a výáe toužíc ku nebesko, 
až v slunečním se pozlatilo lesku; 
a jak v mém ňadru srdce rozkvétalo, 
tak růžemi i moje lícko plálo : 
nižádný červík nehlod* dvé ty růže, 
jež T srdci, v tváH panenské jak drftž#^ 
pospolu pučely a spolu kvetly. 
Já rostl jako v boru jasan světlý, 
vždy přímý, jaaný s duSí průzročivQa 
a s myslí jako jarní véťtfk tklivoo. 
Mé čelo jasné klenulo se améle 
jak nad ním nebo vzpjaté, obvézdéló, 
a jak tam nové hvězdy, nové světy 
vždy jasm^iími prorážejí vzněty, 
tak na mém čele povždy víc a více 
ty ducha skryté prokmitaly svíce; 
a pakli někdy mráček přikryl sivý, 
ten duse světlé stánek průzraěivý, 
tu starostlivá ruka dobré matky, fř-*-- 
jak vonný větřík jarní teplý, hladký 
mlhu ranní stírá z luhu květnatého, 
vždy shladila tu chmuru s čela mého. — 



DŽDOVT VftÁBKT. 



Roslehlým m«tka saaw vlM)* l«Mii 

▼ tom dole krétném, Mně poMmanéiii^ 
neb otec d&mo ▼ chladném JHitaftl lirobé 
Bechav Jf st&rOst, slsy, pusté Tsdeoly, 
ten gmntaý úděl tdoty be« úftMy» *- 

▼ kolébce mne pak osiřelé robe. 
Já proto otce neponial jsem ani, 
ni cítil raky jebo poSelmánl, 

i oteckých doT setba bojnon, staton 
jsem netnfmal svon dnU jeité spjatou. 
Yiak sa to mit, jak hvétda TeCeniice, 
jež T zapadi^fdm se slnaci třpytl, 
a na krét sfr^ leskem periy 'Sfftf, 
STOU Tsecbnn z&H na mé vlila Ifce; 
tam T srdci jejím ňader ve s&krytn 
jsem jasný pramen blahýcb naie! citA, 
při némž tak idadce moje duté snéla, 
an nad ní matka s jasným okem báéia. 
Z úst jejícb zpěvů n&pév staroHavný 
zavmíTal kolem n&božné a svaté, 
te jako ▼ cbrámn t naSí bylo obaté; 
tfiak ctěn tam jesté řád byl oteftv 4ávný : 
na sténácb v kontkn obrasy se skvěly 
patronův země, mattty bolestivé, 
tam na křfi vbity Krista ůdy pněly 
a pod ním svdfclo plálo věélié živé; 
pod chudým tímto chýie pod oltářem, 
stůl bílým krytý prostěradlem svital 



« I < 



J^B^i}fiB9^J : 



? 



a phchQíií»i.bj,Bí?»aieiii, ,¥(tfar .. 
tam bíMAifí^fkMkMfbckžným se ^ftltliřiep. 
vždj <>^9yhe»y >y\y. Jí pC|bQŽBÍ<^)t^iiij . . 
tam Bů) ia.cÚ^b ,Y^4y posUněni skyt^» .., 
kdykoliv pijfiii^ třeba ciziny kostem^ ,, . . 
u dveří pak,.by,jpokj:ppili:čela»,. . . . , 
kropenka s y<MlQfi..tn]fr.álovQ^. tky^la^^ ,., 
Jest hříchem, děti, ^ ta. stará lóta^. ; , 
ty řády ^^^y^Jny, p«8véce&éy.. 
jsou z^kiy janqn priáfld,né, bez^f^i^iá . , 

těm odíro^UýW/ Bilete. <^<>^ syétav.* 

já cítím je|té.;Ti &e4^m i^yni stáři 

ta blahou jfjíčh y^eaTÓm srdci ^h .; , 

vždyt jako .iPiW.y ib#vý kalich květu 

mně v Br4ee^ m44/ l^sk* ^^k zbožpých vznětů ; 

mně t9^é 'Vl^^^d^y) rodná moje chatka 

jak poairéomiý. ohrámu-stan se skvěla, 

v němií «* iwídUtbáok jako kP^ka dlf li^ 

se Brdc6i»j9toTÍ;epým.iB<ue, matku. *- > . ^ 



Tak mládli mé .sia ktUoýiyi fehvělcnichfm 
jak mladý /9tf ftmok, ifívkín^ jaraiai jvzducheia : 
tu tam Be/Oipv^již poupě rdělp,. 
nad nímž se ptái^. aladoe rozepiilo^. 
Mně matteijV; ol|até« •f^ří^da- zas v 9ts^i 
do duše mMé <Níi sfltlw siíy. . .1 . : . 
a Y Brd«iBimi$bo.jiakypř0lé pláni ,• » K .<^ 
již mnohá- }kWt]¥o,:)á9k; yyfě§tUy/{ .. 



' "i 



DBDOV¥ VEASKT< 



9 



Tiak mk i ssahniiůda n^HMi^ 
by hojiitov iaftbo jednou 8v6ta daia. 
Tak duše aá Lcémá mohutnélo^ 
a jako zvon mi y pnou srdce anéloť 
již na Švarného vssrosť jsem na mládence. 
Vždy Yolnýi, ««iží). jako křidlo ptenee, 
svou duii zbožným Brdcem jaftný, viielý> 
že přede- mnou de jako rajské bvány 
8 tím bkJiiým litím avét otvíral oelý. 
Já hotov byl ož Y&ecky srazit rány, 
jež na dufii n^eb na«mé pHmé čelo 
by ráme zloby, zaaadiii chtélo. 
Však byly rány, títim je. až dosnd, 
neb krutou válku vede nékdy^osud. — 

Náš lán se bohat|fmi vinul lady, 
tu role bujná, tam ^as luhy, sady 
se Širokými rozstkaly pruhy, 
že kol mu neb^l.roiveii statek drahý; 
my k tomu na a^^ebedné žili půdé 
a pot cedili na vlastni jen hrůdé ; 
neb otec, déd i řada předkův oelá 
svá pod robotoiu. neskláněla čela 
po sobě dědic práva svobodniků — 
ůe kruté jhio nevolných robotníků. 
Já po nihth. jlaké volnost přelézal jaínou, 
v níž jediné to sťdce, ducha símé 
v kvdtniiú U^j. rwífHk.Be kitásnou 



P BVOSSVKT 



10 



a jasněji to čela plane týmAf — 

Tak zmužněv ysal jsem s beder matky staré 

▼ své race ipladó, bujnon krvi jaré 

jho vlády obtížné již blavé bílé, 

bych kfídla svá též rláttní skniil ▼ tile. 

Ne ruka jenom, — srdce, rosMi taky, 

ty koosediné diiie lidské páky, 

pilnosti vřelé mocným proudem hnané 

jsem k práci napnul matkou poftdmanék 

Tak jará moje, plná ohne snaha 

sa vétžím povždy spěla sdarem blaha : 

jak moře po květnatém, sirém dole 

se zlatým klasem má vlnila role, 

a rftžovým se stromy rděly plodem 

tu v sadě dírém, tam zas úzkým svodem, 

ve stájích rzali bujní, mladí koně, 

a po trávnatém svěžích lu^ hone 

se stáda skotu ovcí kadeřavýdi 

při hudbě proháněla zvoncft hravých, 

a doma sypký, podlahy a spíže 

zlatého zrní sotva nesly tíže. 

Tam v kruhu čeledi a staré matky 

jsem doma blahoslavil mír ten sladký, 

jenž nezkalený v jizbě záKl naŽÍ 

jak nad zemí se jasné nebe vznáií — 

neb v pole zašel krásné na vycházky 

a po pěšinkách bkmdil v duši vzňa^, 

jež hedvábné jak leskaoud se pásky 



DŽDOVT VBÍSKT. 



11 



ten kment mfck roli pretkáYaly 
Yáak časné mír ten krotý osud zkalO 
a jako skála ▼ mé se srdce svalil. 

My 8 panským dvorcem v polích sonsedili, 

jej robotniků vzdělávaly řady, — 

bič Šlehal jim nad shrbenými zády, 

ač krvavé již poty s čela lily. 

Némčisko jakés bylo panství správcem -^ 

já nikdy a takým v lidském těle dravcem 

jsem nepotkal se v celé žití době 

a nevím dosud, jak v té ve nádobé 

jen tolik ďáblů mohlo skrýti peklo, 

že kam jen vkročil oko v slzách teklo. 

Bylt skřítek vyzáblý to, holých lící 

se sporon, ježaton na hlavě kštici, 

na nožkách tenkých jako rákosina 

seděla prsa zapadlá a úzká 

a ústa jeho jako hádě kluzká 

vždy jedovatá třísnila mu slina, 

a jak dvě slunce z mračen rudé krvi 

rdély se oči jeho z podobrvi. 

To zvíře, děti, v lidském skryto těle 

ty všecky vrásky na mém rylo čele. — 

Až posud jauiá moje byla skráně, 
však povždy už ji černá vráska stáhla, 
kdy na práci jsem panské viděl maně, 
an vycházka mné v naše pole táhla, 



•PBVOSElřSY : 



a? 



jak bič aad l^lavoa robatoík^ ál^al • 
a na shrbené jejich záda lehaL 
Tu Tždy jsem ve své kormoutil .se dušii 
kdy nářky, pláče, vzdechy přitlumeny 
a hluboké, až z prsou rvané steny 
tam 8 lánů panských y mé padaly ušl. 
A byly déti, starci tam v té strasti, 
i ženy, ježto pod svým srdcem křyly ' 
to blahé símě mateHných slasti , ' 

a všicói v slzách svoje líce 'myli. 
Což divu také, že má áuše volná 
nemohla snésť ta bědování bolná, 
že tu tam slovo prohodil jsem perné 
o neliclskosti, zlobě ďábla černé, 
že zatínal jsem hněvem svoje pěstÓ 
a ukazoval k lásce, k práva cestě: 
vždyf ti tam trnovými pode věnci 
mí bratH byli, moji sourozenci, 
a mnohého z nich svazek krve sladký 
mně k srdci poutal, k srdci drahé matky. 
Vsak hluché bylo srdce pro ďáblovo 
každičké moje přiostřené slovo ; 
on vysmál mé se po lidskosti snaze 
a robotDÍci spláceli jí draze: 
neb krutéji vždy ruka na né aáhlfi 
a víc a Tíce jejich pouta stáhla, 
tu nemoh' jsem té zloby' křivdy anéetá 
a zatatoa JBem pohrozii ji pěstí. 



< 1 
» 



DEDOyr VRÁSKY. 



13 



Jedenkráte opét práce za úkolem 

jsem požehnaným ubíral se polem, 

nade mnon nebe ve záH se skrélo — » 

zdaž tenkcáť as tam boží oko tkvélo* 

Řad robotniků a čela pot si stíral 

a opodál ae spráYfifk o h&l vzpíral; 

jak shlédl mne, nž bičík v race zdvihal, 

jenž jako- hádé ve slaaoi se míhal, 

a sípavým se rozekřikl hlasem, 

by filili a nemařili čaaem, 

ač každý z nich svou v práci tužil sílu 

a napnutu mél t sobě každou žílu. -» 

Tu starec jeden aa zem Jkleal mdlobcrU). 

a již tu správčík s holí byl i zlobou: 

on nohou kopal vetché staroe údy, 

on kamenité na nig metal hrudy, 

jej bičem mrskal, vlasy rval mu iedé, 

až krví zalily se, tváře bledé. 

Jak lev, jenž z dáli teplou krev byl zečil, 

jsem jedním skokem v místo vraždy skočil 

a v mocné páže stiskl zvíře divé, 

a zatřás* ním, že málo bylo živé ; 

snad bych je byl až k smrti zdrtil' zcela — 

tak vztek a zlost mi žily rozkypčla — 

kdyby jej robotnici nevytrhli, 

již k obrané se kata na mne vrhli. 

Byl ovšem čin to, hoden lásky Krista, 

a já když z krvavého bral se-nrfsta 



■X- 



^ 



řKVOSEHET : 



14 



a Tolný ▼ pokojné zas dnfii bádal, 
jim za néj t srdci němé díky skládal; 
neb v duši vstoup' mi kletý obraz vraha, 
ač raku mon tam lidská vedla snaha. 
Když pak Jsem zrak svůj zpět obrátil zdáli 
dvě rudé oéi za mnou v hrozbě plály, 
a pěst T povětří 8 knutou vymrštěnou, 
jež jako blesk se prokmitala vzduchem, 
mně zvěstovala sviitícím už ruchem, 
že mraěna se a v mračnech hromy ženou. 

Nedlouho na se dala čekat zloba 
a s první ranou přisel posel Joba: 
dráb panský vrazil v tiché bydlo naše, 
jehožto pnJiy svobodné a klidné 
nepřekročila v službě žkodosliéné 
nižádná dosud noha satanáfie. 
Ty tváře, děti, vymřely už nyní, 
jež na panské se krmívali síni: 
před vrchností jak andělovo líce 
skrouseně, svatě jejich plály svíce, 
váak k niždím-li své obrátili čelo, 
hned ďábelským se ohněm pozardělo 
a jako mračno bleskův dštilo brftzu 
na ubohou tu bídnou, selskou lůzut 
Tak i ten posel z ruky přejav pána 
s andělskou tváří osudnou mně zprávu 
teď v rudého se změnil na satana 



DBDOVY VBASKY. 



15 



a hromem na mou vysypal ji hlava : 
že n^m j& piý žádným svobodnikeni) 
že slnžboa mám jít na pangké haed lány, 
jak pergamen prý hlá«i vyhledaný — 
tak stále v slaeh mi vatddým lehal kHkem. 
Stál jsem ta před n£m plný p<MMvení, 
jakby mne hrftzné jakés jaJo snění, 
a duže vio^nk se mi poaachvéla 
jak nad plantnoa lípa roseslřelá, 
irdyž první vichr z mračna do ní vpadl, 
jíž v bouři potom celý věnec svadí. 
Yáak brsy z tDhe> chvění se a ticha 
svobody svatá vzboořila se pýcha, 
když shlédl jsem v tom duáe vzňatém pýH, 
kun hrát ten zrádné vymrštěný míH* 
Já dráhu volnou pohrozil jsem rukou, 
jež neschromena robotnickou mukou^ 
by klidil se a nekazil mně vzduchu 
svým dechem palným otrockého puehu^ 
jinak že zkusí, jak na kHvém hřbetě, 
jenž panskému již uvyk karabáiěi 
jak hafan řetěsi, jejž sebou vláěí, 
též selské pěstě pádná rána hněte 1 
Dráb vztekem, strachem rudé líce méail, 
jak pes odtáhl, avfiak zuby cenil. — 
VSak lev jen první zahnal z hvozdu fenu, 
jež první na něj plivla zlosti pěnu — 
hafanA smyčka brzo dorazila. 



PKVOSBKKY : 
16 

by bujnou jeho silu ukrotila. 

Již zpr&Tce 8 drábův ozbrojeuiýra phikem 

sem. dorasil a dům obMl hlukem, >n 

v Bvé ruce avedalpapír Šedoíluty — • /> 

pergamen byl U> drábem zpomeautý ,1 

v němž prý tak psábo, že má pr&i«. stává 

jsou jenom prázdaá, déchovitá pára •*- 

a jako mečem nad hlafiou nim točil; > 

Když svitku tu jsem větremmávat ^d£il; 

tu v duši mněl jsem, tam že již se zr^dá > 

anděla smrti pemf sinobledá. 

Teď marná, děti, Tšechna byla slova, 

že pergamenu blána podvod chěováf - 

že rozhodne to teprv výrek soudu, 

zdaž poddanskou, neb svobodnou mám hnanídUf 

a marná byla vzpoura také všaká 

rozdrtit silou jedového draka. 

Jak katani se drábi na mne vrhli 

a k zemi moji volnou šiji strhli. 

Když potom v správce zaslechl jsem sloveolii, 

cos o mučíme, knutě, o okovedi, 

jestliže panské služby nepodniknu, 

já vida, že tu sotva vzdorem vzniknu 

a yětfií bych usetiKl matce žaly, 

již oči slzami se zalévaly, 

a jež se nade mnou tu bledá chvěla ^ 

jak nad potokem vrba rozšumělá — . 

to vSecko vida, vše ta ^ duši. fáze u. 1 . . 



BÍBQTY 1|il4sKT. 



17 



jsem bujné. proio tenkrát ^krotil pááe 
a odhodlal se pod jho Iživodlainé, 
poslati kohos' a čeledi « své služné; 
mněl při sobe jsemi čas že vfiecko zvr&tí, 
a Já že zase yolným budu státi. . 
Vsak jako ďábel, jenž své ostré drápy 
vždy hlouběji v to sr4ce lidské ztápí, 
rozesmál správčík sýpavým se cheditem, 
jak řetězů by zarachotil řechtem, 
a katanským pak hlasem ke mně pravil, 
bych na robotu svá jen záda spravil, 
neb na mou osobu že jenom b^aůá 
ta služebnost, jak pergamen prý žádá, 
a bych už déle nemařil mu chvíli 
a k robotnikův přidružil se píli' 
Tu jeátě jednou pýcha má se vzňala 
a hrozivá již ruka ránu nesla — 
než přede mnou tu stará matka klesla, 
již v mokrém oku němá prosba tála, 
a jako větev pQdetnutá zvadlá 
ta vymrštěná ruka doi& padla. — 



Tak, děti, já, jenž nad svých bratří vzlikem, 

jenž po pansfcém se rozlehá val poli, 

se útrpnými kormoutí val boly, 

sáín nyní s nimi stal se robotníkem. 

Když poprvé má 4osuď voln<á bed,ra 



v, Šolet Prvosenky. 2. vyd. 



YBrOSBVKT : 



18 



za palčirého tam oa pláni Tedfa 
se sklonila pod nevolníka tfií: 
ta v čelo moje dosnd hladké, sviží 
se brázdou širou první vryla vráska — 
ta prvDÍ srdce zacelená rána ; 
v tom hrobe jejím volnost pochována — 
ta duše lidské nejsvětéjší částka. 
Hrobaři mnozí, hroty, rádla sterá 
ji vykopali, prvou ze sedmera: 
bič panský, hole drábů sukovité, 
posměchy, rouháni a řeči dravé, lité, 
blesk oči žhavých, tváře, ústa křivá, 
zem tvrdá, žárná, žízeň zápalčivá, 
pot 8 čela řinoucí se, skrvavený, 
pak kolem mne ty steré bratrA steny 
a vše ta krutá roboténí snžha, 
ba vlastní má i po svobodě tužba 
i vědomé to nevolnosti zdání — 
vše to tu vrásku v moji rylo skráni^ 
Tu zkusil jsem, když osud tak se zvrátil, 
co 8 volností jsem všecko teprv ztratil. 
D&m můj mně hynul, hynula i mladost, 
v mém oku všecka povybasla radost, 
mé duše strťlmek, v srdci růže vadly 
jak květy, na něž mrazné vétry padly. 
Jest člověk, děfi, jemnž volnost zhasla, 
jak křoví, s něhož bouře květy střásla — 
jen holé trní, v němž chudičké ptáčes 



DBPOTT TAiSKT. 



19 



to srdce pusté HlXkOn jffmai plMe^ -^ 
jest jako Uadaé, iwiřelé robd, 
jemažto matka baij^ v berném hrobe: 
je každý kopQ0, I ten pe9 uaa itěkne, 
když siré t^y s prosbou k dveřim vlekne 
a dnše jebo, ponáť to vy pražená, 
▼ níž žádné iř;ídlo» žádný strftmek stinný 
neskytá ebodci pažit pohostinný, 
vždyf sama pláň ta po kr&péji stená. — 

Však byla dosud fediná to rána, 
ač do srdce mi nejhlub&iho vklána. 
Já mužně nesl všecky její metly, 
jež ze železných prutů zloby spletly, 
a neklesal pod robotnickou tíži, 
ni ducha sklonil k otrocké té níži, 
kde človék v sobě 2ai>omena sebe 
a nad nim že se volné klene nebe, 
tu ruku líbá, jež mu volné páže 
dřív zmo;&olní a potom v pouta váže. 
Mělť v práci jsem už tělo utužilé 
a bujná krev mi v každé hrála žíle, 
má bedra vzdorné každé břímě nesla, 
jaké i na ně panská zloba vrhla, 
má ruka nikdy V práci nepoklesla 
a vSecbny pastě, v něž ji vedli, strhla. 
Když pak si duze moje pozasteskla, 
že s kvetoucí ji volné sjredli cesty 



2* 



PEITCJŠBIIXT ! 



10 



▼ trnité temné iievoliioflti< klesty, 
kde vyhledala- všecka kviti leskli: 
tu na hory jsem zašel do vysoká, 
kde volné nebesa se rozstír^a, 
kde volně se i mufika nesla malá, 
a v božího se zhlížel z&fi okal 
Tak posilněn tam ve zdravé pKrodé 
jsem vy vzdoro val každé dase škodě. 
To nepHtel m&j ovsem téžko nesl, 
neb chtěl, bych celý s duSí, tělem klesl. 



Jedenkrát opět jasnou dobon ranní, 

když skřivánkové v nebeské tam pláni 

se rozpěli slavícím boha sborem, 

a písně zněly každým křovím, borem, 

když slunce na zem svoje lilo zlato, 

a všude bylo jako v chrámě sváto — 

já s duší zbožně vzňatou k tvůrci bohu 

jsem k panským lánům svoji zvracel nohu, 

bych podstoupil, an volnost plála viady, 

to jho na cfábla ustrojené- rady. 

Když v poli jsem už k práci ruku zdvihl, 

tu správcův hlásek moje ucho stihl; 

úHsné syčel jako hádě z křoví 

a já již duši na bol chystal nový. 

Že voli\ý jsem — tu správcík ke mně pravil : 

a slova svá jak tmí v květy stavil, 



dSdoyx vbásict. 



21 



že špatně. ^tý čeť p«rgame^a slo^a, 

že jii^ý smysl písmo toto chová, 

bych -spokoje se vrátil sase domů. 

Vsak brzy žluč přimísil meda tomu 

a otrávil ni vieoky iily téla, 

že stál jsem to jak socha zkamenělá: 

já že ptý nejsem právnim pánem statku, 

a na toho že robota j^n spadá, 

on po právu že tedy na mne žádá» 

bych. v služba panskou «voji poslal matku, 

ta že prý jenom lánu držitelkou 

a 6 matky upalující láskou velkou 

to jho poddanské na svá stará zád^ 

za synsa sv^ho že už přijme ráda* 

Jak dravec tygr s kořistí kdy jatou, 

již ve krvavých drbech drží spjatou, 

si před brloj^ou v temné hraje houáti, 

ji hladí, lile, na svobodu poušti, 

a když se volným jenoiQ pohne hnutím, 

ji jediným' P^ Bdrti drápňv tknutím -^ 

tak zvíře, ta si se srdcem mým hrálo, 

by z něho vSechnu krev pak vytřebalo. 

Nadarmo byla slova m(^e vřelá, 

jež v prosbé tákw '9^^ sas kletbou břméla, 

nadarmo slsa na mém oku plála, 

jež j(»ko. kámen ze srdce se drala 

porodem tě^m^ palné. ve bolesti, 

a marné všecky) obětavé věsti, 



»KV08X2VKT: 



2t 



že pracovAt chci denní, noční dolm, 
že všechna čeleď, jež v mé slvžb^ Btojí, 
se mnou též k práci svoje sily spoji -^ 
já nezkonejSil litou ďábla zloba! -* 
Jak vysypat jsem na ftedivon hlavu 
měl matky staré kratoa tuto správa ? 
Já u drahých jsem doma nohoa klesl 
a křečovité vetchou jeji ruku 
k rozbouřenému srdce tiskl tluku 
a nemoh* vyřknout, co jsem v duSi nesl. 
Nadarmo máť se ptala jemně, sladko 
v mé udivena hledíc tváhe bledé, 
bych řek', co za boj to mé srdce vedťl — 
já nemel slov než ,)dtttliá, drahá matk^^ 

Nedlouho na mé vyzvídala duši, 
již povyk drábftv v její padl ttál. 
Vrazili v jizbu jako bouře v křoví, 
kde holubice tichá, rozechvělá 
nad mládétem svá kHdla rozestřela, 
jež zalétlo sem supu — krahujcovi; 
z jich hulákání, řeči rouhajfcí 
ta zpráva krutá v její duSi pad!a> 
že jako íeá tu její ruka schladla, 
již ve své já jsem tiskl ve <^véjld« 
Co plátno, že jsem matku přikryl tělem, 
ji bránit chtěl aS krve do pťoHtí, 
vždyť četní byli katanofé lití 



DBpOTT ynu9XY. 



23 



^ j& jen jednfii^L mob' ji chréoK čelem. 

Když z n&ráěi mně vyrvtli ji Tsteklí 

a jaRo obét k popravě ji vlekli, 

ta prázdnotou,, mi aioje ňadra mřela, 

jak vytrhli (>y tfrdce mé mi z těla. 

St&l pust;^ jsem tn^ němý, nevidomý — 

tak l^ole»ti mé, všecky smysly shnétly, 

že kdyby s mračen podle byly slétly, 

mnou nebnníy by rachotící hromy. 

Když pakjftfm probral z mrákotiiých se bludii 

a svou 2^8 myd v puitém našel trudu, 

tu škareděly na nuie jizby stěny 

jak chrám loupežnou rukou vykradený. 

Já dflm opiuitil a 8 tím němým bolem 

jsem potácel st luhem^iesem, polem 

a nikde neměl poklidu xá stání, 

až maně na panskou jsem zašel plánL 

Ten pohled, 4ěti, co teď v duši vtrhl, 

iro)hraiutý 4íp mně v pusté srdce vrh}: 

tam matka re zardělém dráb&v kole, 

jeni Usnil slaré vetelié jeji údy 

jak řetěz jedovatou rezi rudý, 

svým potem pasiské napájela pole: 

nad hlavou jeji hole, biče vládly, 

jež každou chvíli na bedra jí padly. 

Jak tHhia, jež se vířným větrem klát(| 

se potácela t ipjatém drábův kruhu — 

neměliCMcé pacholštějšich sluha 



MiróéBKKT : 






24 



ti nejkrutější nikdy v světě káti — 
po tváříeh šedé se jí vlasy stlaly 
a s nich i pot i slzy utíraly. 
To všecko, děti) vidět bylo synu, 
jenž nemoh* pomstit sužbu mateKnu, 
i neb podál správčík s tlupou bránil jinou, 

bych nemoh* vniknout na ta mista muky, 
a z hrozivé bič napřahoval ruky, 
jak zdáli už mou tváři shlédl sinou. 
Nedlotho ovšem matka nesla stará, 
to břímé na zemdlených beder boko, 
vždyť těžká byla robotná ta kára, 
a sedmdesát tížilo ji rok& : 
jak hvězda bledá, jež mé na obloze 
se jediná mi stkvěla z černých mrakft, 
se naposled již mémii kmitla zraka 
a ke katanské drábův padla nose. 
Tu bleskem pad* jsem na tu kletou na zem, 
jež áHv mti) pot — teď krev zas matky ssálaj 
a an jil knuta nad ní větrem plála, 
já kruh ten drábův jedním rozmeť řáiem. 
Jim mrtvá matky tvář i má též síla, 
jež z celého mi těla ohněm plála, 
tu zotročilou duši zahrozila, 
že láje ta, jak hromem lAlata stála* 
V své náruči >jvem matku ukryl drahou, 
pak na bedra ji vložil, domů pílil, 
bych synovské jí péče vftakou f naliou 



DBĎOVT vRÁsrr. 



25 



ten pramen života sas v srdce vylil -^ 

vftak kdyft jsem doma na lůžko ji kladl, 

již na věky ji věnec žiti svadí. — 

Ten hrobař, děti, jenž ryl hrob ten tmavý, 

v němž s matkou též jsem jeji pohřbil lásku, 

vy vité, že to tygr byl, ten dravý, 

ta drahěa na čele mi zaryl vráska: 

až k daSi mně ta brázda její sáhla, 

div Že ji také k souda nepotáhla, 

a v žalobném tom mrtvém jejím dohi 

86 vyprýfitil mné pramen stálých bolA. -* 

Když do hrobu jsem mrtvon složil matku 
a 8 postýln srdcem, boly rozechvěný 
v ta rodnou vkročil osiřeloa chatku, 
tu se mnou plakaly ty posté stěny: 
kde v nábožném dHv zpěvu zbožné macíky 
nade mnou rig se klenul svatý, sladký, 
a jeji oči v záři teplé, jemné 
nad hlavou mojí jako hvězdy plály -^ 
teď trudu tmy se rosestřely temné 
a ze vžech koutft v siré srdce vály. 
Já před obrazy, jež tam v koutku tkvěly, 
jsem na kolena sklesl zbolestnélý, 
tam obraz Krista s rozepjatou rukou 
a 8 ranou skrvavélou ve svém boku 
ve slzách 'tonoucímu hlásal oku, 
že větií ofišjá Mtk. svět tipél mukau. 



PRVOJBEUKT : 



2« 



tu tvář bolestná 8 iátkoa ▼ muce vznAtoa 

muě prvni balsám v srdee ránu lila. 

Tu na bibli mé oko padlo gvatou, 

jež na stole přede mnou rozložila 

svých písem božských věštbo pravdozlatou. 

Tu kuibu, déti, sbožnou duší čtete, 

v ní v sužbách života mír naleznete 1 

Jest nebeská to růže stoUstnatá, 

z níž každičkým k vám lístkem vůně véjei 

tak líbezná a ngským dechem vzňatá, 

že vánkem tím až k nebi srdce spéje; 

jest schránka perli to a drahokamů, 

jež každému své zlaté skytá záře, 

ze světa pudíc bludná světla klamu 

a temné jeho oslňujíc tmáře; 

jest sad to v zemské přesasený kri^e, 

kde ovoce poznání zlaté zraje, 

y němž duše lidská, jak to ptáče zpěvné 

se v strnu skreje zlobě supa hněvné! 

y té knize, děti, pro bolj jsem svoje 

též ntěSení našel třikrát troje. — 



Bylat pak knihsi z niž ta písem světla 
mně v chmurnou dusí božskou lila záři, 
rodinný poklad vysokého stáří, 
v ní řada předkův mých až dávno detla; 
v níž také prst mé ukazoval matky, 
když neděle neb bozi pKily svátky* 



DÍDOTT VBÁfVT. 



«7 



a ona, an ji staroba jii AbAéila, 

spis prstem ifm nei dabým zrakaia éeUa; 

Da dskácb pale jejicb umill', t předu, aada 

předkové písmem ttarodámým tp«iďi 

kroniky rodné fttěsti nebo faly 

a potomkí&T nrfck rodokmeimod řado. 

Tam mka otče mé té& vpsala jméno, 

kdy svět jsem spatfxl, k néma pHpejeiio, 

pak kmotrem, kdo i v chráiB mé provodili, 

když Tody křestné hřích «ii s čela myly «— 

jediná slova, jimiž mlavil ke ňaé^ 

a ty i hlasy sněly hhiSe, temné. 

J& třesoucí se k nim teď připsal mkea 

tu matky smrt i s krutou jeji mukou. 

K té knize, déti, když jsem i panské llužby, 

neb na m& bedra hodili ji sase -« 

se dom& rračel t posdnim večer oase, 

vfie dnSe svoji obracel jsem tužby. 

Nade mnou často hluboké již vod 

se tichým vánfm křidlo roseatřele, 

než při kahánktt t^nou vsiato mocí 

mé oko stále v svaté biUi .ftvčlo: 

z obi;az&v i^kh, průpotédf svatýdi, 

z nichž jasnéjii vždy v duži vtékal pramen^ 

já klasy vybíral jsem zrnek zlatých 

a září jejich srdce nítíl planien. 

Tak velké lásky vé aáaétu vřelém 



>RvošElntT; 



i 



as 



své konejáeje thidné duSe 1>oly, 

Tždy hloubej* v ty jsem stoupal zlaté doly, 

až slovo ve mně néinétio télem: 

kalicha náplň do mne krve tivé 

vylita pH obéti sápal čivé. — 

Když nepHtel mftj nové rány vrhal 

a ďábelslron se na mne sápal zlostí — - 

ttt prApovédí svatých výmlavnosti 

jsem roztažené jeho síté mrhal ; 

i bratry v žalu, v poddanské té psoté, 

an mnohý s nich už vfiechna viru stráceU 

jsem poučením k blbU svaté vracel, 

by pevné mohli v stejné státi ^lotě. 

To v boží svátky aneb v svafvečery, 

kdy nebe skrylo v pláSf se hvřzdošerý, 

J9em do svého je domu k piástkám svával 

a v kruhu jejich z bible předčftával. 

Tak otvfral jsem bratřím srdce brána 

a v zachmuřeném pustém jeho stanu 

vždy vétží zátt pravdy nitil slaté, 

až zplála tam jak v «hrámé svétlo svaté; 

z nich každý potom na stůl rodné chaty 

si vložil bible boií zákon svatý. 

Vždy dál se Ifříl kťnh mých poshicháčft, 

aždédina ae shromáždila celá; 

vždyť viid tonoli v tom proudv pláčft» 

a nade všemi roka ■ kanton tkvéla. 

Ta zbožné své jsme saMdili schftaky, 



DEDOYT VSikSKTi 



S9 



když neitaébval jixby kruh ji2 úzký, 
bnď na pláni neb straiaem pod ko&atým, 
kde ▼ boží záři nebeského oka, 
jež na nás jasně zřelo s přeyysoka, 
jsme hádáním se povzbouzeli svatým. — 

YSak nedlouho tsm v knih ten nábožnosti 

tf nás každý s dusí rozechvélou kráčel — 

již krahujec se nad nim, plný zlosti, 

vždy niž a níže černým křídlem stáčel, 

by kuřátka rozehnal zarputilý, 

jež pod křídlo se matky shromáždily. 

Dráb zámecký od chaty k chatě lítal 

a dědinu krkav^im bouřil hlasem, 

by každý s biblí, v níž tak zbožné čítal, 

se v dvůr tam panský krátkým našel časem. 

Když přišli jsme tam každý s biblí v ruce — 

já k nové chystal svoje srdce muce. 

E nám správce vyšel, za ním pak knéz jaký - 

to, děti, mél být sluha Páné taky, 

já myslel spíš, že posel jest to pekla, 

než Kristovy že učitel to. víry : 

od krku černá kutna s ním se vlekla 

a na hlavě. mu sedel klobouk širý, 

z pod něhož oči jako hadi plály, 

rty zamknuté myšlenek ostrým kHčem 

se chvěly jenom tiyných vášní chtíčem; 

mně kněz ten ^evil se jak obraz skály, 



VKVOsianrt : 



ao 



jež z cemfiňí bvosdA ledne xvedá liee, 

nad jejíž hk?oa černé mračno vstalo, 

jež každou chvílí na zem vysypalo ; 

klikatých blesků hromotajné svíce. 

Tu správčik vzkřikl hlasem zloby ziiimé| 

že zbožný otec řádu Ježíšova 

sem přišel, aby pisem zkooSel slova, 

že kacířstvím prý viici zapácháme, 

majíce mezi sebou antikrista, 

jenž muka pekelná již všechném chystá ; 

on proto o všech spásu ve starosti 

sem muže pozval zbožné učenosti, 

my jemu že své bibie předložíme 

a co se stane, o všem brzy zvíme. — 

Opodál vžak již strmé při hranici 

pacholek Stanul s pochodáovon svící. 

Tu bible z rukou kněz nám mračný trhal 

a aniž dlouho zkoušel písma svatá — 

na jednu hromadu je všecky vrhal, 

co kacířství semena praproklatá ; 

tvář bledá se mu rudým bleskem rděla, 

a v požáru tom hnévu, vášní vzteku 

před duší mou již plna lásky, vdéku 

tu bilá písem holubice mřela. 

Pak drábu vztekle kynul při hranici, 

by roznítil už smolnou její svíci, 

a v hrůzném kletby na nás zlořečeni 

pekelných pohroziv nám^ohňův mukoui 



DiUOVT VRÁSKT. 



31 



jak katan vzdoraou Tykasanou rukou 
ta písma svatá metal do plameni ; —* 
mně zdilo se, že ruka jeho kletá 
tu sama ErUta v žhaTý oheň metá,— 
pak i ten popel po hranici zbytý 
do čtyřech svéta koat& rozhazoval, 
i zem tu ruce kančím rypem aryly — 
a při tom slova jako dýky koval. 

Ten plamen, děti, ostrými jenž meči 
ku nebi trčil, on to nebe taky 
svou ostrožbavou zakrvavěl sečí, 
pak smrdutými aatemnil je mraky — 
on palčivým též hrotem v moje čelo, 
jež božím hněvem se tu pozardélo, 
tu třetí vrásku v to mé čelo vpálil, 
že bolestným se pláčem zrak m&j zaliL 
Tím svodem jejím novou cestu kříže 
na bédrách nesa těžké dřeva tíže 
podruhé Kristus, v mé jenž duši vzňaté 
si tichý stánek lásky rozbil svaté, 
na EalTaríi katy veden kráčel, 
a krvavým své kroky potem sničel. 

Tak nepřítel i té mne těchy zbavil, 
a Y místo květnatého lásky sada, 
kde 8 bratřími jsem brával duchi^ rada, 
teď prázdné pou&té holou skála stavil; 



PBVOSRKCT : 



82 



neb bněynýsi slovem knés nám pot^m kasal 

a pekla poutem duše nade yázal, 

by nechaly jsme kletých písem čteni, 

sic že nás pravé bude učit vire, 

jak na vzdorné prý stasi na kacíře -- 

pekelných hranic rudém ve plameni, 

pak o prašivých ovcích cosi dodal 

a jako satan duše naše bodal. 



Po nové této nepřítele zlobě 

jsem na matky šel ulehčit si hrobě. 

Nevelká hora nad dědinou stála, 

kaplička bílá nad ni plápolala, 

jak andél by tam na modlitbě klekl, 

jenž labutím se křídlem s nebes smekl; 

tam hluboko u paty bílé skály 

na poli smrtí matku pochovali. 

Když k hřbitovní už docházel jsem bráně, 

bolestné jakés' zvuky t ucho padly 

a v duši mou tak zbožnou hudbu kladly, 

že hlavu svoji obnažil jsem maně : 

z třesoucí starce na houslích se ruky 

ty bolestné mi zavznívaly zvuky. 

On na skále tam, pod níž matky oudy 

tísnily černé země tvrdé hroudy, 

a 8 žalobou své hudby bolestnící 

s tou hlavou nahou, s Uáxí v nebi tkvící 

mně zjevil se, když na néj padly zraky. 



DĚDOVY V»Í8KT. 



33 



jak žalnista neb boží prcurok jaký. 
Bylf áanud* to t té stah ve šediné 
mně dávno známý i vM po dědiné, 
však odkud byl a jaký, jeho osad, 
I nás nikdo na ném nevyz věděl domd; 
vždy jako H nebe spadl s hndbou svojí, 
pak pod lípu, jež v pveátřed vsi tam stoji, 
si mlčenlivý zased^ hrál a zpíval 
a také kouzlo v pisné svoje vlíval, 
že nad nim lípa ta se rozSaměla, 
a dédina sem slouchat zaála ceilw' 
On 8 žádným nesdělil se slovem ani, 
viak s každým srdcem mluvil písni svojí, 
jen pokaždé vždy tiSe s matkou moji 
se v tajné zahloubával povídáni. — 



Ta lípa, děti, starcovy též dumy 

v zpomínkácli ještě nad hlavou mi inmí! 

Tam mládež vesská v jarňi podvečery, 

když éixmsi pHsel a( s ním pisné stery, 

se kolem starce shlukla jasná, skvěla, 

jak hvězdic družina ta svétlohravá, 

jež kolem měsíce tam rozesti^ela 

na paprscích svá křídla třcpetavá. 

Tu děvy mladé, Švarné, družka s druží, 

kol starce věnec krásných svily růží, 

a za nimi zas mládci pestrým kruhem 



F. Šolc$ Prv oMoky. 3. vyd. 



3 



PBVOSEilXT : 



84 



16 rozstoupili drah sa jarým drahém, 

a všude z ňader mladé srdce bilo, 

zde tajně plálo, tam zas jefitě snilo, 

tu na tváH se chvělo, svěžkn réta, 

jak ku pnrnfmiii iptáce ku fiovaletn 

se třepetá na snitce růžfých kvétfi. 

Váak mnohá z nich, když píseň starce TzéiU, 

se v jejím hlase tiýně spolu seéla, 

jak v paprscích slmice v teplém máji 

se motýlové s květy scházívají, 

a mnohé teprv v jeho vzeftlo písai 

učíc se toužit sladkou lásky tísní, 

a jiné opět, v sirobé jež lkalo, 

se s bolem tajným k němu utíkalo 

a v starce písni aspoň těchu našlo, 

kdy s láskou jemu vSechno blaho zašlo. 

Což divu, že ta srdce mladá, 

Tždy zpěvu jeho naslouchala ráda, 

když v srdce padal každičký zvuk jehO| 

jak rosa v kalich květu žíznivého, 

a jaký div, že starcovy pak zpěvy 

roznesli krajem mládci, švarné děvy, 

že ptáčkové je v hájích žtěbetalii 

že opuštěné komůrky je lkaly, 

že i ten potok, jenž se luhem kroužil, 

je pomněnkám Bvýn) stále zpíval, toužil. 

I v mém se srdci ohlas jejich zdvíhá, 

v němž víska, družní bratři, drahá matka 



DBDOVT VKASKT. 



86 



i rodinná ta klidná, tichá chatka 

te détškým sněním nad mon duSÍ míhá. 

Když tenkrát 8 žalmy nade hrobem matky 
mné mttž ten zje?il se nž stářím vratký .* 
ta cos mne táhlo k této hlavě šedé 
a taký cit vzplál v hlonbi srdce mého, 
jak sir^n se děcka v tvétd vede, 
kdyi maně našlo otce ztraceného. 
Já s láskoa yřeloa starci v nárač klesl 
a děkoval mn za tn tryzna žalnon, 
jii na pasty hrob matce mojí vnesl 
ozáHv mysle studánku mi kalnou; 
pak prosil jsem jej slovem i*eči vřelé, 
by v d&m m&j zasel, byl mi za přítele 
a tam již navždy podle srdce mého, 
jak sbrblé křoví slavící však hudby — 
se podle dubu sází skáceného, 
té očekával bledé smrti sadby. 
On hlavou kývl, k prsoum housle sklooil, 
ty vetché ňadra věrné sobě ženy, 
jimž oběma vsak v srdcích ještě zvonil 
sladkého zpěvu soazvuk vytříbený, 
pak se mnou zašel do mé temné chaty 
a s ním té zpěvné struny paprsk zlatý. 
Se stolu tam, skad bible ctěny dříve 
hlásaly ke mně věfitbn lásky živé, 
teď houslí struna apěvná třpytila mi 



5* 



PEVOSEVET : 



86 



mně z duše pudíc temné noci klamy. -^ 

Neb když jsem podvečerem z panských lánů, 

kde kacířství jsem sv^bo pro pohanu 

pracovat másel vyrván z bratří kruhu, — > 

sám pod dohlídkou katanových sluhů,-- 

bych neotrávil ďábelství je slovy, 

pod rodné chýže navracel se krovy 

se srdcem pustým jako pouái je skalná: 

tu starec hoQsle v švadlou brával ruku 

a hudbou čarnou nebeského zvuku 

mně mír vyléval v prsa moje žalná. 

Tu do hluboké často pozdní noci, 

jež v duši mé též černým vládla stínem, 

já nad starcovým nakloněný klínem 

jsem houslí jeho oddával se moci, 

vždyť struny jejich ze srdce mi braly 

mé B vadlé tužby i mé všecky žaly 

a k duši mé tak hovořily jemnéj. 

jak když se matka hlavu skloníc ke mne 

svou zbožnou písní v jizbě rozepěla, 

že nad námi se chata chvěla celá. 

Nejednou však se pod starcovou rukou 

ty housle žalnou rozplakaly mukou: 

tu ze strun jejich temné vály vésti, 

jak v zápase když zvučné meče chřestí, 

když k poslednímu lid soužený boji 

napíná blednoucí už ruku svoji, 

tu bolné rány, křečovité žaly 



DEDOVT VKASKT. 



37 



se z prson rozechvělých houslí draly, 
hned řetězovým rachotily poutem, 
jak když se vězeň černým sviji kontem, 
neb výkřikem se hrůzy rozhlučely, 
v němž vzdediy v smrti zápasící mřely, 
jak když se v lidstvu hrfizoa jaté davy 
od špalka kata šedé válí hlavy, 
ta temnou zas se rozplakaly vésti, 
jak půlnoční když vítr zaSelestí, 
T ta bílou horu kosti, lebek, hnátů, 
jež pod meči se nakupila katů. 
Když v také starec duši shroužil žaly, 
vždy těmi ^vuky končil píseň svoji, 
jež nad hrobem tam poprv matky mojí 
mně v srdce padly s bilé nad ní skály. 
Tu rozechvěl «e bolným povždy chvěním, 
mně v náruč klesna bledý, vysílený 
a 2 rukou pustil nástroj rozzvučený, 
jenž 8 temným padl k zemi rachocením. 
Tak duSe má se k starci připoutala ' 
jak němé srdce k zvonu stříbrnému, . 
když ona Y bolestech se rozhoupala 
i zvon ien zalkal ve žalobném stonu; 
já zvykl houslím, zvykl hudbě jeho, 
jak křoví sladké písni ptáčka svého, 
jen zimné vzdechy svadlým křovím vály, 
když zvuky hoiísJi kolem umlkaly. 



FBYOSXSXT : 



38 



Však ikalena mi i studánka tato, 
jež ze struny mné Typrýfitila slaté, 
kamení do ni naháKeli, bláto, 
2e navždy zašlo zřidlo jeji svaté. 
Zalkala sledné zpěvná nad ni víla, 
jež y jeji vodě svoje líce myla. — 



Nepřítel starý zase t chatn padl, 

y niž blahý souzvuk zlaté struny vládl ; 

jak mrak se sHtil, jenž nad hájem zpévným 

své bouře zarachotil hromem hnévným, 

pak mrazivou naň shrotiv ledovici, 

y něm každé ztlnmil ptfcče šveholici. 

Správoisko s dráby s děsnými zas křiky 

do jizby vrazil na mou sype hlavu, 

že toulavé prý skrýyám poběhlíky 

a soudnímu že yymýkám je právo, 

pak o tuláku, starém o taftkáři 

cos s krvayélou ještě hlučel UHi 

a na starce, jenž housle držel y mce, 

se jako katan vrhl s dráby všemi 

a tak ním motal, rval a trhal pmdce, 

že z ruky jemu housle padly k zemi; 

je správce urval yztekem zapálený 

a ďábelským je rouhajícím chechtem 

na pudu mrštil klidné jizby stěny: 

roBStřískly housle hrobovým se řechtem 

a na zem padly s hrftzným žaloyánim, 



I>£l>OyT VftiSKT. 



39 



jak rakev by se černá rozpraskala, 

z níž bledá kletba s dutým krobft Ikáaaím 

jak mrtvol vybouřený v spánku vst^Ja, 

tlm sledním strsny trhlé hrůzaiozvukem. 

Zachvěl se spvávoe — avšak drábi a hlukem 

jíž spoutanéhíQ starce dv^^ vlekli, 

že po tváříc^ m» p^rondy kr<ve tekly« ^-^ 

Když od srdce mi starce toho rvali 

i písně ty, jež se m^a v žalech lkaly : 

ta čemočerJAOtt života mi črton 

ač jinošství mi jeSté yěmac živý 

ty zpustoSené skrání vroubil nivyi 

na čelo vryli ku tlem vráskfim čtvrtou, 

y ni zapadl, jak v skalní rozsedliné 

se jasný pvamei) v černém ztrácí stíne 

a v temném káeú země koutu hasne, 

ten zlatoskvoaci paprsk strany hlasné. 



Tak opět s^stjiy srdce mého siné 
a prázdnota se rozestřela koleni^, 
já se čtverým už v duši žravým boleni 
jsem zůstal sám v tom čtverých hrobův stíně. 
Dům můj se kácel, hynul řád v něm váaký, 
a na něm počal červ už hlodat zmaru, 
neb umdlévaly v straatech všecky páky, 
jež zlatou skříni pozvedaly zdaru — 
neladů spousta po chatě se kladla, 
a chata jako vdova pláčem vadla. 



MIVOSEKKT5 



40 



Nebylo strAmkD, nízkého ni keře, 

nebylo daSe k sdílné ku d&?éře. 

Tu jednou asj^bň přesadit jsem růži 

cbtěl T květoiei si škůdné spnstošeiiétty 

já na života céstu mnobostennou '' 

chtél vyhledat si drahou sťdti ^mži — 

by se mnou stála ve slastedi' í zlobě. 

Jest žena, déti, každičkému domu, 

jak dobrá vila větnatému stromu, 

kde nesidlí, tu každá snítka vadne, 

až bez ovoce celý strůmek schřadoe — * 

a ruka ženy v rodném chýže středcí 

vždy Mdajíci jako včelka činná 

ratolest jesti listnatá a stinná 

8 níž květy prší sladkého kfol medu — 

a náruč ženy pro hlavu jest mužř, 

jež obražena života jest bouří, 

poduška kvétcm obložená růží, 

kde starost na čas oka pozamhouří — 

jest žena sladkou ve žalobách pělkoa, 

B vdtvicí v ústech bílou holubicí, 

jest berlou muži zlatou, vzpírající 

i oteckých mu slasti ředitelkou. 

Já proto nyní s těžkým v duii bolem 

tu berlu zlatou vyhledával kolem 

a brzy nasel chudém po okolí 

jsem dívku jasnou jako kvítek v poli. — 



DĚDOVY VRÁSKY. 



41 



Obžínky přiSlj^, svátek zlatých klasů, 

kde rolníka se oko záři v jasa, 

kde mozolnoa on, téžkon zmožen prací, 

se 8 požitkem svých rolí domfi vrací — ' 

to řídký svátek za tak mnohé trudy 

a radostmi a l>le6em přec 'ták chudý. 

Mně ovSem tenkrát spjafbu srdce brána ' > 

otevřel zlatým klíčem lá^ky ^řVé ' 

a v bledé líce jasné nelil krve, 

když spatřil jsem tu skromnou v kráse panna. 

Družicí byla při obžfnek plesu, 

když prii vod bral se s polí ověnčený 

a ač teď st^m duch mfij zakalený, 

ten obraz živý přece v duíi nesa. 

Na voze obtěžkaném plodem rolí, 

na lesknoucím se klasftv na- vrcholí 

ve záři slunce mému vzplála zraka 

jak anděl jasný zlatém na oblaka. 

Na hlavě její věnec zářil klasů, 

z pod něhož jako paprsky dva skvoucí 

na prsa bílá, pod rftží se dmbncí 

vrkoče žlutých splývaly jí vlasů. 

Na pólo studem,' iiá pólo v záři 

dvě růže se- jí v jasné' rděly tváři 

a ústa svěží nevinou se smála, 

jak malina, jež v ranní rose vzplála ; 

kytice z klasův v bílé' ruce tkvěla 

a jako zlatá lilie se skvěla. — • 



PBT08ENKT : 



42 



Ta dívka, déti, jasnou očí vlahou, 
jež jak dvě studánky se v rtiieh skvěly, 
se tváří svojí dětens|f:oa a blahou 
mně T srdce mého palouk zatemnělý 
jinodské tužby pramen vlila zlatý 
a cit zbudila dosud spánkem spjatý. 
Tu uzavřel jsem tifie y duši svojí, 
by ozářila také chatu rodnou, 
když srdce nám so y sdílné lásce shodnou, 
Že ruka má se s její rukou spojí. 
Jí matkou chndiěká^ jen ydoya byla, 
ysak bohaté jí srdce věnem dala 
a do duse jí perlí nasypala, 
že srdce by i králi naplnila. 



Když se svatem do chudé chatky siné 
jsem s uzardélou poprv vkročil tváří, 
já zakrýť musel oko před tou září : 
y matčině dívky hlava dlela y klíne, 
8 níž vlasů prameny se rozsypaly 
a zlatými se k zemi ylníc proudy 
mně kulaté zakryly dívky oudy, 
že y jedné září chaty steny plály. 
Jí stará matka rukou yráskovatou 
hladila s úsměvem tu hlayu zlatou 
a dívka skryta v zlatém vlas&v stíně 
nevidouc práh že přestoupli jsme siné, 
T té skrýši skvoucí hrdličkou se smála 



dídovt vbásky. 



43 



a na matka jak dítě kukukala. 
Edjž staros?at tím mravem starodávným 
mou prosbu co mládence poctivého 
a jinak ženicha tu přítomného 
přednlišel řečí dlouhou, hlasem slavný m : 
to dívce odhrnuTáí vlasy i (ela 
ve zlatém rámci jejích poloskrytn 
86 zrakem nsklopeným tvář se rděla, 
jak z jara ▼ paprikovém slunce třpytu 
ta jasná krev se prvosenky rdívá» 
jež v zlatém listův kaJíáku se skrývá. — 
Svolila matka s vlhkým pohleděním, 
svolila dívka s cudným zapýřením 
své modrojasné na mne upnouc oko, 
a já tou zrcadlinou stíuořásnou 
jsem zahlédl tam v srdd přehluboko 
tu duál její jako andél jasnou. 
YSak neměla v ten pustý sad mé chatky 
ta dívka požehnanou v chráme rukou 
rodného strftmku kořen vsadit sladký, 
nei^ větší jeáté bolestnéjsí mukou 
bezděčně její naplniti stěny 
že víc jsem byl než dříve opuštěný. 



Nepřítel nespal a svým tygřím okem 
kol háje mého slídil bez ustání, 
až bílou spatřiv v jeho stínech lani 
lísavým, plazaým, zákeřnickým krokem 



PEVOSENKr : 



44 



« 

vždy užší kruhy kolem laňky točil, 

až v krvi její ostré drápy smočil ; 

on vida, že mi v srdci rfiže vzkvítá, 

po slunci slídil, jež j[í záři skytá. 

Nedlouho hledal — ůž jej paprsk zlatý 

do chudé vdovy nízké vedl chaty, 

kde v tiché jizbě v zlatoskvoucí záři 

to slunce plálo z jasné dívky tváři. 

Jak ďábel, jenž se bohem v propast smekl, 

když černou duši osloní mu marně 

anděla zlatem ověnčené skráně, 

se správec peklem plný pozalekl, 

když přes práh chudobné tain chýže vkročil 

a v plném lesku mladou dívku zočil. 

Ta před supem, jak bílá holubice 

se zachvěla a plaché, zbledlé líce 

své staré matce do náruče skryla 

a s celou duší v ní se zakotvila ť 

myslela bláhová, že loďku její 

zátoky této svadlé břehy skryjí. 

I matka stará zachvěla se celá, 

když v chudou jizbu správce vkročit zřela ; 

bývaltě v chatách hostem jenom řídkým 

a přiáel-li, tož přišel s mečem břitkým. — 

Ten však již krátkou překvapení dobou, 

v níž srdce troje trojím rĎzným citfem 

se rázem hnulo ve svém stánku skrytém, 

už siť upředl ďábelskou si zlobou : 



DĚDOVY VIUSKY. 



46 



chtěl mlsného kozelce hříšným. chtíčem . • 

ohryzat lístky růže ve rozpuku 

á za přikladu uličnipkých kluků, 

se srdcem dívky zahrát si jak s míčem, — . 

chtěl slunce moje dříve k sol^e .^trhnout 

a když by shaslo, mně ji k nohoum Tíhnout. 

A proto liščím přiloudiv se krokem 

teď k matce staré, svatouškovým okem 

cos o chudobě, bídě počal sladit 

a jako hádě ptáčka sykem vnadit : 

on panstva že prý plní rozkaz krásný, 

když tu tam, kde je bída, nářek hlasný 

pomocnou, átédrou otevírá ruku, 

by těžkou sejmul s chudých lidi moku; 

i v její chatrč proto že jen přišel, 

an o chudobě její mnoho slyšel, 

by poskytl jí v stáří krutém smutku 

ten dárek ňáký dobrého prý skutku, 

by k němu zašla již co ku příteli 

a přijmula co srdce dáti velí. 

Yáak ostrým okem k dceři hledě dodal, 

již zrak ten v srdce jako tmi bodal, 

že stáří, mdloba velká snad ji tíže 

v tu cestu k íiěmu dosti, dlouhou kladou, 

by proto raděj' pro ty dary, spíže 

poslala k němu svoji dceru mladou ; 

i robotóni všeho dceru zbavil, 

by při své staré ▼ pusté chýžce máti 



PRVOSENKY : 

46 

s pomocnoa rnkou povždy mohla státi, 
a jako anděl k oběma se 8ta7il. 
Když odeSel ten vlk t beránčí kAŽi 
pohladiv ▼ tváři sbledloa dívky rAži: 
tu dcera matce do náruče klesla 
a prosila ji duše se vřelosti, 
by ďábla toho Nché útrpnosti 
to srdce její v obět nepřinesla. 
Yáak dobře matka jakož dceťa taky 
prohlédla jiskřící se tygra zraky, 
a a6 chudoba tížila ji dosti, 
nechtěla na panské se pásti kosti, 
a když i s poslem správce přišly dary 
8 lichotným slovem stálým dotíráním, 
tu uražené matky bněvným pláním 
ten obličej se rozohnil jí starý, 
a ona jak jen vetchá mohla sila 
za poslem z chaty dary vyhodila. -^ 
Tak mamy byly vše ty zlaté klíče, 
jakýmiž správce pro své hříšné chtíče 
tu zlatou srdce otevřít chtél bránu — 
on proto ukázal teď vlčí stranti. 
On dívku vehnal v panskou opét službu 
a hříchem nazval svatou srdce tužbu, 
níž ke mně plála věrná, nezlomena, 
on těžké břímě klaď jí na ramena 
pacholské předhodci ji drábAv řeči, 
jež zubatými bodala ji meči, 



DŽDOVT VRÁSKY. 



47 



a rdecka roztah* raučidla a sítě 

by polapit mob* jatné toto dítě — 

než TŠecky rány, léče tajnýcb apidft 

od slatébo 86 věrné lásky brada 

jak slabé tapé šipy odrážely 

a spíše střelci, než jí v srdci tkvěly. — 

Již v daSi mé jí ntkvěl srdce kořen, 

a co se nad nim vznesl stánek zlatý, 

ten všakým chtíčům zavřel chrám svflj statý 

a mobl býti jenom v trosky zbořen. 

To dobře správce v černé dnái sčetl 

a proto půda, na níž chrám se vzpíral, 

když svatyni svou před ním uzavíral, 

dřív podryl a pak obé vichrem smetl. 

Tak jedna lAaa dvojí dýka vedla 

a obě náůi je do dvon srdcí vrazil, 

mně růžový květ lásky nimi zkazil 

a dívce navždy v tváHch růže švadly. — 

Do kraje vrhl vojska varbování, 

lov divoký to mladé na jeleny ; 

vy dětí, nemáte ni stínu zdání, 

jak mnohé tady vzešly v srdcí oh steny. 

Jak hoaíy vlků rozběhly se kri^em 

žoldácké sbory divých verbovniků, 

co v léč jim vběhlo, vše berooce v zájem -* 

a nejvíc lkaly chaty robotníků< 



PKVOSBNKY : 



48 



Tu syna matce — sama stála ▼ světe — 

ta otce plačícího od dítěte, 

od ženy muže, jejíž ruka bílá . - 

na šíji s nářkem se mu zavěsila, 

ta dívce hocha, jejž tak milovala, 

že za něho by život, doái dala, — 

ta chasa divá, ryčná s hlukem rvala 

a bolestným se vzdechům posmívala. 

Zde matka v prázdnou chýž se s mdloboa ^há, 

tam žena zoufalstvím si vlasy trhá, 

tu jiná nad kolébkou nachýlena 

nad malým na ni sirotečkem stená, 

že červíček je sirý, bez záštity, 

vyvržen na skálu a vichr litý — 

tam v komůrkách zas dívky opuštěny 

ty pusté jejich pláčem ztápi stěny: 

a každá chýžka, každý koutek v chýži 

tu vzdychá pod tou rozloučení tíží, 

a venku kolem jakoi vichrftv hluky 

ty žoldácké se prohánějí pluky, 

sotva že jeden hlomoz v dál se ztrácí, 

již druhá búra za nim zaburácí 

a v každé jiný nářek, pláč je jiný — 

než všude stejná vřava vojačiny. — 

Yšak na mne byl jen správcem napřažený 

ten meč vždy na dvě strany přiostřený, 

ta Uritká zbraň, jeá růže lásky smetá 

a mladá srdce žalobami skvétá, 



DŽXM>yT THisXT. 



49 



Yždy Tolnáy blýskat nice ve katanské, 

když podráfdény byly choutky panské. — 

Již před oltářem kněz nám naze ruce 

cktěl ku Tečnému ▼ chrámu spojit sraska 

a svátostí nám posvětit tu lásku, 

by yěrni jsme si byli ? slastech, muce: 

tu správce plný ďábelské té zlosti 

nešetře siné boží posvátnosti, 

do chrámu vrazil s houfem verbovníků, 

již s rouhajícím hlukem vzteklých khk& 

mne od oltáře, od té ruky jasné, 

jež v moji kladla věnce živé, krásné 

odtrhli vzdorné jako loupežníci. 

Když chrámem vlečen svých jsem zvrátil lící 

tam ku oltáři, na němž spása pněla, 

na stupních jeho sklecjá se mi skvéla 

nevěsta od srdcem! odtržená, 

jak lilie ta čistá, přelomená, — 



Do daleké až do pohanské země, 
kde v krvi vládne divých rodů plémě 
mně s vfiemi žaly, boly zavleknuli 
a dzou řečí mou vraždili v&li; 
tam srdce moje pětkrát zavražděné 
do krvavého s Turky vrhli boje, 
by vjssály ty cizí země znoje, 
poslední krůpěj krve vycezené. 



■— i 



F. Šolc* Prvosenky . 3. Tyd. 



' PRVOSENKY : 



6^ 



Však osnd Ttechtěl, by se boj můj zkrátil: 
když v bitvě pode zdémi Béléhradu 
při vraž édlném Jarkův při výpadu 
jsem- v boji krvavém svou Dobu ztratil, 
tu o této zde, děti, o dřevené, 
jež se mnou dosud žití snáší strasti, 
jsem dalekou nastoupil cestu k vlasti, 
k té rodné, roky dva již neviděné; 
jak žebrák v cizoté se potloukaje 
jsem v otecké se dožebral až kraje. ' 
Když ve známé zas údolí jsem vkročil 
a před sebou tu rodnou vísku zocil, 
jež ve večerním, soumrakovém stíně 
dřímala skryta v fierém sadů v klíne : 
tu první touha vedla kroky zmdlelé, 
k té chaloupce tam chudé, osamělé, 
v níž zanechat jsem musel v pusté tužbě, 
kdy odvlekli mne zrádně k vojska službě, 
to srdce dívky skvostné jako zlato, 
jež sterou mukoa snad již bylo spjato. 
Hvězdička bledá z dáli prokmitala, 
v okénku chudé chaloupky tam plála — 
za jiskřičkou tou temně prosvitavon, 
jež v stínech hasla, hned se vzňala zase 
jak ta má naděj s klamy ve zápase, 
jsem krok urychlil chftzí klopýtavou, 
a při chatě již pod okéncem stanul. 
Dech hrobový mně v tváře pozavanal: 



DĚDOVY VRÁSKY. 



61 



ta, růžovým jež květem v srdci plála, 
tam v černé rakvi věčný sen už spala, 
bledá a jasná jako mučednice ; 
u hlavy lampička jak hvězda večernice 
své bledé světlo rozlévala kolem 
a u nohou zas matka s těžkým bolem 
svou hlavu skláníó žalem, stářím šedou 
nad rakví černou, nad mrtvolou bledou 
klečela sama na modlitbě svaté 
s růžencem nad ni držíc ruce spjaté. — 
Ta rakev, děti, s mrtvou mojí láskou 
se v éelo moje pátou vryla vráskou, 
v ní, srdce mého růže nejkrásnější, 
jež v zahlradě mi vzkvetla ve vezdejší, 
pohřbena leží černém ve zákrytu; 
jí černé srdce hrob ten vykopalo, ' ' 
nad nímž se mohylečkou rozsypalo 
to svadlé,, suché listí mrtvých citů. — 



Koc čem^jSí než dříve vzešla pustá, 
v níž každý pa-prsk tma pokryla hustá, 
bezhvěizdná jako hrobové jsou síně, 
jež mrtvé květy ve svém krejou klíně — 
vždyt slunce shaslo, jehož světla pramen 
rozléval nebem sterý hvězdic plamen. 
Byl sám jsem opét v prázdné této noci ; 
jen časem' strašidelných duchů mocí 



4* 



PRT0SE5KT : 



52 



snůy příšery mé Ifižko oblétaly^ 
jenž ústy křivými, vybledlou tváří 
i radon zkrvavělých zraků záři 
ty Bvadlé růže věstily mně žalyf 
když ďábel v dálnou zavlekl mi zemi 
a s uskoky i se hrozbami všemi 
tenata kladl kolem dívky doma, 
jak pavouk ohyzdný kol mušky zlaté 
své sítě přede v kontech rozepjaté, 
až krev z ní vsaje třebavýma rtoma. 
Pobledla tvář mi, oko v důlek vpadlo, 
a v prsou srdce jako led mi schladlo; 
já zmrzačen své ůdy sotva vlekl, 
an paterým už proudem pláč můj tekl« 
Však brzy měl i kraj ten rodný kolem 
s kvetoucím sadem, žírným lánů polem 
se bledým pláštěm pozakrýti celý, 
jak líce mého záhon umrtvělý. 
Hlad vstoupil dó něj s nohou záhubivon, 
by smeť mu s tváří každou barvu živou, 
host vyzáblý ten s druhem přisel věrným, 
s tím ledovaté smrti morem černým, 
jenž po šlépějích zhouby jeho kráče 
rozséval mrtvoly a hoře, pláče, — 

Rok sucha nastal, nebe ohněm plálo, 
jak koule krvavá a zarmlěU 
to slunce stále na blankytu stálo 



DŽDOVT VBÁSKY. 



53 



a T znoji jeho zdm hořela celá, 
žíznivým palem otvírala ústa, 
ta půda rolí Typráhlá a pustá 
a žhavé slunce žáry bsi^íc ▼ sebe 
žhavéjsí jesté dýchala je ? nebe. 
Bez stínu stály sprahlé háje, sady, 
ni vétřik ▼ nich, ni zpévné ptáée jedno, 
i hory, na nichž povftdy býfá ledno, 
jak hořící kol rozplaanly hrady ; 
osení v polích tvrdých jako skála 
sotva že vzešla, žárem nebe vzplála, 
a pakli někde klásek vymeť rudý, 
byl shrbiý jako žebráeek je chudý, 
vždyC v moSniékách mél chleby suché, malé, 
neb prázdné je měl všechny dokonale; 
po luzích pustých vyschl potok viaký 
a jako had se svítil zkamenělý, 
osleply jasné studánek všech zraky, 
jež spáleny se éemým uhlem tměly. 
Jen jeden pramen nevysch' v tomto záře, 
on z krvavélých lidu očí plynul 
a brázdy ryl v ty smutné jeho tváře, 
neb v žhavých lánech živný chléb mu hynul. 
Slzavé zraky rolník v pole zvracel, 
kde poty vylil v práci namáhavé, 
kde žárem se mu strom života kácet 
jen listy urodiv mu suché, žhavé. 
Budoucnost krutá před duší mu táhla 



PBVOaBOTT : 



54 



brozoéjií jesté než ta role gf^ablá. 

Již hlad se žray«>a, lurobopádnoo tíží 

tu tam se v chode pozahoatil chýži» 

▼ždy sire bledá roztahuje křidla, 

až T bohatá i ptatkq z»^' sídla* 

Teď smutné bjly rodinné ty kruhy, . 

umlkly krby živé, povídavé, 

jen němé koleiu shroméždiváe druhy,. 

mrtvoly žiyé» mdlobou klopy tavé, 

a smutné bylo matek podíváni 

na dítek uschlých .hladem uqiíráttí^ • 

nad nimiž rodičové vyiioalí 

k modlitbé slabé i^tvarupQ.apjalí^ 

Viftk smMt&4jii'8jB.jelté v pr^ou.l^riSQ^ 

ozvala lidu stále žalují d, ,i 

když 8 rudou pochodni x^ybledlý^h. líci. 

morová vpadla do dé4iny rána. 

Tu proud života zledovatél kolem 

a kraj se zdál b^t Jedním mrtvol dolem 

druh druba nepozdravil na potkáni, 

a mrtvé bylp i to řalován(í. 

Tu nad svým. 'mužem, žena žalovala, 

sf skácela a mrtvá ješté lkala, 

a jinde syn, jenž matku k hrobu nesl, . 

on do hrobu i s matkou mrtev klesl, 

tu otec v jiz^é sedel němý, bledý, 

na mroucí dlté matky zřely hledy, 

a když mu tváře amjrti dechem avad^^ 



DBDOVT THASKT. 



(i5 



tu otec, m«tka v nárač klesli sobě 

a aa alodni hledíce mrtvé robě 

tím morem skláti oba rázem schladli. 

A nejea vdovy, dítky osiřelé — 

v sirobě vzdýchaly i chaty celé, 

a okna jejich zasmušená stále 

jak ooi vdov, ty vyplakané v žale, 

Y tom hrůzném ruky boží navštívení - 

já zapomena na své staré žaly . 

co nové rány všude kolem Ikaly^ 

jsem přemýšlel svých bratří ve apasení; . 

myšlénka pevná v mysli tkvěla psána* . 

že z hladu morová se líhne rána, 

a protož, dokad mé stačily spíže, 

jsem zaháněl od bratrů hlady tíže, 

však brzo prázdny byly sýpky mo^je 

a stále vraždily ty moru voje. ,- / ^ 

Tu na hojné jsem vzpomněl na ^oUý^^ • 

jež shromáždény v panském byly c(voře| ;; 

já myslel, že ty steré rány, hoře 

již obměkčily jediné tam zloby. « ^ 

Vyzval jsem bratry, živou jejich bída 

by za chléb žebrat v panské síně zašli, - 

tam že snad předce útrpnost by našli, 

TŽdyt vrchnost ráda zve se otcem lidu. 

Vyšli jsme houfem — ach to smutné stádce 

beránků tichých, jež požíral prudce, 

tím vlčím zubem bledý moru vládce, — 



PRTOSEWKY : 



66 



kdož katanské naň vykasal by ruce! — 

A přec tak bylo, když jsme pHáli k správci 

a bídu svoji tomu lkali dravci : 

on nebál se té hrozné ruky bozi, 

že kárající ruky prst naň vloží 

a za buřiče, vzdorné za rebely, 

jež drancovat jsme panské dvory chtěli, 

nás vyhlásil a chlapské nazval zrůdy 

a my jsme předce sotva vlekli údy 

a mdloboo, hladem, sžíravými žaly 

žalobné prosby sotva blekotali. 

Na mne vsak správce obořil se pmdce, 

já vzpoury že jsem zarputilý vůdce, 

tvrdočel vzdorný, podpalovač lidu, 

jenž panstvo burcuje i ze sna klidu, 

však že mi ohne šiji moji hrdou 

a v prach pomete hlavu tupou, tvrdou, 

pak drábům kynul, by mne spjali v pouta 

a do káznice temna vrhli kouta. — 



Let sedm, děti, v té jsem hynul díře, 
▼ spadlé to lidomorně z dávných časů, 
přikován k špalku jako lité zvíře, 
ošklivým plazům, žabám na pospasu; 
vždyť nebyl jsem v tom koutě přec tak sirý 
za druhy maje žáby, hady, mloky, 
jenž mrazili mé nahé nohy, boky 
a nad hlavou potvomé netopýry. 



DĚDOVY YKÍSKY. 



67 



V té noci nade mnon, v tó noci ve mně, 
jenž y dvojf tmě se dvakrát tměla temně, 
sedmera vrásku šestou vryla léta 
v tom živém hrobě podzemního světa. 
Jí pouta vytlačila ^jrczovatá, 
na něž jsem k spánku svoje kladl čelo, 
ji kapka vyhlodala ledovatá, 
jež se zdí na mé dopadala tělo, 
ji plazův havět mrazná vyležela 
ustrojíc sobě brloh z mého těla; 
v ní pochoval jsem sílu muže jaru, 
tvůrkyni dél a životného zdaru. — 



Když z hrobu toho s polomrtvou tváří 
jsem na sluneční opět vystoup' záH, 
já bratry, bratH mne neznali taky, 
tak slepota nám porazila zraky 
a tváře steré pokryly nám hlízy, 
že byly jsme si i tím srdcem cizí ; 
vždyť oni také v temných koutech lkali 
a ač nad nimi v nebi slunce plálo, 
přec málo jim ty květy srdce hřálo, 
jež mrazem porobenství umíraly; — 
v mých žilách krve umrtvělé proudy 
již sotva svadlé pozvedaly oudy. 
Stou mdlobou, děti, k domu jsem se vracel, 
jenž pustý již již v sutiny se kácel; 



PRVOBBKKT : 



58 



tak zhoubný čas tam strašně hospodiiřil, . 

jak nelad by tam dvoustoletý maní. 

Padala chata, základ se ji bořil, 

jak skalný balvan by ji šíji mořil, 

i steny y rozmetá se rozstoupily 

a kolem pusté vyz&stalo býlí. 

Síň rodná, kolébka kde stála moje, 

jak pustá mrtvol hrobka práchoivéla^ 

a hlodajícím smrti zubem mřela -^ 

neb řádily y ní bledé její voje. < 

Ten oltář v kputku jasný, skvélý dříve 

teď pavouk T, mračen šité zajpřeď živé, 

a památk}', jež po otcích tu zbyly 

se šedou korou prachu pozakryly: 

červ.l^lodaje ty zbytky rodné siné 

se na nich pásl jako na mrtviné. 

Ve stájích, kde dřív bujní k^né ržáli 

a stáda skotu, ovcí zvoncem hrály, 

se havěf netopýrji. rozestřela, 

jen ovčička tam fiirá osamělá 

s beránkem smutným v koutku bekotala 

a při nich chudá, jalovička stála. 

V zahradách sady hynuly a chřadly 

a koruny jim jako mrazem vadly, 

bezlistné stromy vétví suché ruce 

k nebesům rozpínaly v mrtvé muce, 

ni jedno kvítko r&žo vátých licí 

se nerdélo jim suché na větvici. 



DEDOVT VRÁSKY. 



59 



a ptáčkové, jež druhdy tady péli, 

již daleko se světem rozletěli ■— 

jen krkavec sem pozabloudil časem 

a hrobovým zde zakrá.koral hlasem^. 

i větirik pohádkami ^itořivý, 

jenž ku každému liatku a nimi spéchal, . 

v souscdni kdesi pozaletél nity 

a pusté vzdechy jenom tady nechal. ,i - 

Po rolích, kdo dři? klasy zrály alatév 

se plahočjla vřesu sroatlatíoa 

a keře vybujjaély trnovaté' , i . • ., i ■ 

i pichlavá 90 TzepUi bo^a^na, 

a pakli klásek nékdjO vymát ohudý, 

však strávili jej tirdó s^emé J^jrudy, 

neb tltr. roznes skromné jeho zrnf^ 

jež shnětla skála nebo husté tcnl. v 

Zarostly stesky lesknoucí se, hladké 

a ▼ atránich vi^é kde se rdély sladiké, 

palčivé z půdy vydraly se skály, 

na nichž se jeatéřice, hadi hřáli; ' * 

i hájky listnaté a borky stioné, 

v nichž besídky se pnuly pohostinné, 

pichlavá propletla, teď ostružina, 

▼ niž lesní brložila havětina. 

Nebylo ruky 9.a,44^ičném lané, 

jež dédičnqii by vz4élávala pftdi; 

a žímou je^í osívala hrudu, 

když v okoveioh m^ vadnuly tam skráné. 



prvosenky: 



60 



a teď když z hrobového vstal jsem ze sna 

již dávno zašla, ta jež seje, vesna, 

Yšak přece, ač jsem pochyboval zdarem, 

jsem raku pozved* nad tím sterým zmarem 

a jak jen sila mohla svadlých údft, 

zas oteckoa jsem počal orat půdu ; 

já mýtil bodlák, hloží neúrodné 

a v polích pálil plahočiny škodné, 

já nové stepy v pustém sázel sade 

a ve stáj zaved* hHbátko si mládě, 

i padající podepřel jsem cbýži, 

by neklesala více pod svou tíží, 

a rodné síni prachy setřel s tváří, 

by v dávné opět zaleskla se záři, 

památky shledal, jež z té zhouby zbyly, 

i oltář v koutku omeť zasmušilý, 

jež slzou posvětil, ozdobil květem, 

by v jizbě zářil zbožnosti zas vznětem. 

Tak klopotil jsem, mozlil se a mučil 

a jako dítě zas se znovu učil; 

měl ovsem ruku mdlou jsem, zmalátnělou 

však za to dudi détenskou a vřelou. 

O děti, neví ten, co radost jesti, 

kdo hýčká se jen stále v blahu, Stěsti ; 

já poznal ji, tu radost ovšem chudou, 

kdy nad oteckou, zpustolilou půdou 

se první klásek vymetal mi zase 

po dlouhopnstém úhoření čas^. 



DBDOVT YBASKT. 



61 



když z mladičkého tam na sadě stroma 
jsem první jablko zas přines' domA. 
To déti, veliký byl pro mne svátek, 
ač bohatý mně jindy kvetl statek, 
já sezval bratry opět k svátku toma* 
by se mnoa v mém se radovali doma, 
by Y nových plod& mladé chadé záH 
jsme poznali se zase srdcem, tváři: 
i bylo pláni, radování kolem, 
my nad sterým se zapomněli bolem 
a plesali pak jako hravé dítky, 
když první ntrhly si z jara kvítky. — 



Však shnětena i tato radost moje 
a já co žebrák vystván v světa boje — 
chudičká zář a přece mrak svůj naila, 
by v černém jeho tlumu navždy zažla. — 
Když první květy moa vykvetly prad, 
nepřítel přisel a s m'm páni jací; 
prohlédli dftm si, pole, luhy, sady 
a v cizí řeči spolu brali rady. 
Já másel vodit ty, jež dAm mně kradli, 
a okazovat, kde co zloupit mohoa ; 
když přežli lán mfij loupežnickou nohoa 
a do rodné i za mnou chaty vp^li ; 
tu s ďábelskou mi správce pravil tváří 
mně topor podávaje tvrdý, těžký, 



PRVOSENKY : 



62 



bych nemusel prý grětem chodit pěšky, 

an mamě již zde noba moje maří, 

on na cesta že tato hůl mi dává, 

by neklesla mi noha klopýtavá, 

neb od nynějška nad tím celým lánem, 

že panstvo bude, ne já právním pánem, 

jak v starých knihách jasné stojí psáno ' 

a po čemž on prý pátral dnem i nocí, 

by panstva mohl k právu dopomoc!, 

ostatně, že mé vůli ponecháno 

o domnělou tu o dědičnou hroudu 

se k vysokému odvolati soudu. 

Jak odolati loupežné té zlobě 

bůh vysoko byl — právo na porobě! 



Když 8 holí v ruce od oteckých prahů, 
za nimiž vše ted pro mne v hrobě mřelo, 
co památkou kdys předkův se tam skvělo, 
ta žebráckou jsem nastupoval dráhu 
a na hranici rodného tam dolti 
jsem na zem klesl ve záchvate bol-á 
a předfe mnou' se slunce ve západu 
ta role skvěla šírém na rozkladu, 
kdež otcové, kdež má i ruka vládla 
a v žimon půdu zlatá zrnka kladla, 
když naposled jsem rodnou spatřil cbatkn, 
tu roda svého šedou chůvu — matku; 



DĚDOVY VKiWtT. 



63' 



tu nad íesterým cernýcli vrásek bolem 

se vráska sedmá sirým Třyla doleni 

a trnovatým věncem ověnčila 

teri čela mého záhon rozoraný; 

v ní 'dosud živé jitřejí se rány, 

jež slabá jizva jenom pozakryla. — 

Tak zloupený jak bouří dubec v boru, 

jemužto vítť listy, větve áklátil, 

a blesk i tu již čelo šatí^ koru 

mu spálil, ba i živný kořen schvitil, 

o holi žebrácké se potloukaje 

jsem v ty až zasely déti, horské kraje, 

kde otec váš, kde vaše matka taky 

a všici vy se slzavými zraky 

jste poprv spatřili to světlo boží — 

kdo brzo' děd váš také kosti složí. 

Zde poznal jsem i starou bábu vaši, 

však již se nad ní pahrbek tam vznáší, 

ta raka její ženská, láska vřelá 

mně mnohou chm&ru zaplašila s čela ; 

bylaf to iena dobrá, přičinlivá, 

8 ní postavil sem chudou tuto chatu; 

mát se již také jaksi ku povrafa, 

vždyť střecha se jí jak má hlava kývá: 

vám sotva stačí úzké její stěny, 

vy proto, až vám mladá vzroste síla, 

se tužte, aby ruka vydobyla 

ten lán dědičný, dědu utracený : 



PBVOBEKKT : 



64 



až T starých jeho síních zasednete 
na dědovy se vrásky rozpomnéte.* ^ 

Tak ▼ rodné chaloupce tam na podhoří, 
jež do země se hloub' a hloubej' boří, 
děd o svých vráskách nám se rozpovídal, 
an trapným životem se porozhlídal; 
y ní rodné sestry, bratři nuzní, chudí 
se klopotami stéJe žitím trudí 
a ač jim sila dosti zmohutněla 
ta srdce jejich i junácká téla, 
přec nezasedli ještě v otcův síni, 
kde pramáť jejich byla hospodyní : 
lán otecký si cizák dále oře 
a oni v bídě sterá nesou hoře. 
Jim ku paměti z písma dédového,. 
jež vráskami pokrylo čelo jeho, 
jsem verSe složil o smutné té písni, 
jak kroniklď, jenž z hrobů povalených 
z pověstí, bájí, trosek rozmetených, 
jež rodný jeho kraj pokryly plísní, 
kroniku předkův lidu svému skládá, 
by věStby její zářila mu rada. — 



ZLÁTE SlUDCB 



65 



ZLATÉ 8HD0K 

nedávala v krámku zlatém 
jako perla y duhách šperkA, 
přicházeli obdivovat 
mistra krám i mistra dcerku. 

PHš«l pán a divil též Be, 
přišel v zlatý krámek dcerky, 
kupoval a koupil od ní 
zlaté srdce na úvěrky. 

Odešel a matně bloudil, 
že ni slovo nevypraví, 
mrhal, až i zlaté srdce 
vydal vášuím do zástavy. 

Odešei a nepřicházel — 
temně perla v krámku sviti, 
přicházejí — litují pak 
její mladé živobytí. 



F. Šolce Prvosen'<y. 2. vyd. 



PRVOSBKKt 



66 



BENEGAT. 

uCa kašimirských kobercích 
mrzutý baša v dým se halí, 
pod oknem píseň žalobná 
mu jeho líný rozmar kalí. 

„Otroci ! sem s tím krkavcem, 
af přede mnou zde zpívat zkusí, 
mné šňůru dejte hedbá^vnou, 
ta v hrdle mu tu píseň zdusí !^ - 

Vyletěli jak smyčka psů — 
před bašou slepý gúslar stojí, 
v rukou se housle tetelí — 
a baša měkkou šňůru strojí. 

„Dřív pověz ty mně, slepý pse, 
z čeho ta struna natočena, 
že žalobný ten její pláč 
až v útrobách mé duše stená V*" 



— Z beránka struna stočena, 
jenž ze stád zůstal bídě mojí, 
v mé náruči jej protekl 
haračník v krutéoi s rájou boji. 



BENEQAT. 



67 



ffA ještě pověz, slepý pse, 
kde roste ono dřevo divé, 
jež k strňné v hoaslfch běduje 
a badi ▼ srdci nářky živé?'' 

— V Balkáně roste dřevo to, 
já sám jsem javor vypěstoval, 
když třicet jar a třicet let 
jsem na Balkáně bajdukoval. — 

.A ještě pověz y ďaurslcý pse, 
jak ochraptělo hrdlo tvoje, 
pověz, a povíš naposled, 
j ako že pevná šňůra moje ?** 

— Ochraptěl hlas můj kletbami, 
jež k nebi volám od té doby, 
kde syn múj zapřev vím, vlast, 
své bratry vrhá do poroby. — 

Vál od Balkána ostrý dech, 
v něm pláče píseň žalostivá ~ 
na lípě Šňůra hedbávná, 
na ní se větrem — basa kývá. 



5* 



PRVOSENKY : 



69 



BÁJAJZZO. 

RRlé] bajazzo bajaderu, 
chodívali v krajích spolUf 
ona červenou sakynka 
on šaSkovoa kamizola. 

On žert tropil, blázny strojily 
bouře smíebf) budil věru, 
mélf šaškovou kamizolu, 
k tomu krásnou biýaderu. 

řřiSli k nim dva páni kdysi^ 
černý kočár s sebou méli, 
vzali 8 sebou bajaderu; 
na bajazzo zapomněli. 

Odj^.li, že na tom světě 
žádné po ní nejsou sledy^ 
byl pán mráz to zimomHvý, 
hlad pak jeho soudruh bledý. 

Zas bajazzo blázny strojí^ 
zase bloudi tu i v dáli -* 
jen že bláznu Sílenému 
nikde již se nezasmáli. 



KBEST. 



69 



/ 



/ 



I- 






Všední bajka — jedna slca 
z velkého to lidstva hoře, 
hořká, že by otrávila 
4é^ lldskýdii ^3ti moře. 

■ " X 



n 



•\ 



■ ij 



, ' K B B S T. 

ztfi^ffise cikáně 
v Blaměném v lese ve Btané, 
a matka nesla nevinné 
za no£Í k lesní doliné. 



A zde je sama pokřtila, 
třikráte v potok hroažila, 
a díté hlasně plakalo, 
^ když Y chladnou vodu padalo. 

I poprv ruka osmahlá 
nemluvně z vody vytáhla, 
a černé sosny šuměly, 
jež se skal v potok shlížely. 

„Vy sosny y výši skalnaté ; 
o čem tam šumně dumáte?"* — 
n,My sosny v světa dalekost 
zvéstujem křtěnce toulavost !'" 



PRVOSBNET : 



70 

A opét mka osmahlá 
nemluvně z vody vytáhla, 
a v dálné dáli hromu hlas 
yeskerou zemi pozatřás'. — 

„Ty hrozný světa zázraku, 
co hřímáš T černém ve mraku ?"- 
f„JÁ hřímám Bvétn velký boj, 
ten zemský křtěncův nepokoj.*" 

Potřetí ruka osmahlá 
nemluvně z vody vytáhla, 
a z mraků jasná luny zář 
OBvitla malou děcka tvář. 

„O luno! slunce naSich dnů, 
co dáš za Yínek cikánu?* 
„jJá mu, by unes' světa hněv, " 
do srdce živý leji zpěv/'' 

I zaskvěla se děcka tvář 
jak na nebi ta luny zář, 
a matka líce líbala^ 
v němž písnička se usmála. 



DITĚ Z ULICE. 



71 



DITĚ Z ULICE. 

RDěstem se proudil lidstva hluk i dav, 
na ulici jej matka zrodila^ 
byl prý to hezký kluk a při tom zdráv, 
vsak matka — ta to smrti splatila; 
kolem se zvědavý lid shromadil, 
ten prvoii mu již záři zahradil, 
jež padnout mela jeho na líce — 
tak přivítáno dítě z ulice. 



Nevlídná objala jej ruka pak, 

však krátký byl i macešský ten ^8, 

neb sotva svět že poznal jeho ierak, 

byl na ulici kruté vržen cas, 

ta po mateřská náruč rozpjala, 

jej odchovala, lůžko vystlala 

a těšila se tomu velice, 

když bujně rostlo dítě z ulice. 



Nekaždý str&mek v skále zakrní, 
nekaždý paprsk hasne ve mraku, 
on rozkvétal jak poupě na tmí 
a žhavou měl i jiskru ve zraku ; 



psToassKT : 



72 



z pod záTOJ& se dámy vznešené 
na tváře usmívaly rAměné, 
a již jej líbat chtěly na líce — 
než zpomněly — toť dítě z nlice/ 

Kdjž potom v květ se poupě rozvilo, 
a4 mrazivá jen pěstila je zem^ 
ta mnohé srdce po něm toužilo^ 
jež tlouklo pod hedbávím, pod zlatem; 
pán krev mu ssál a silu mladých let 
a pani vábný trhat chtěla květ: 
tu srdce vzbouřila mu vzteklice — 
palácem třáslo dítě z ulice. 

» 
Nastala doba bujné svobody, 
divoká ve mraku jak žhavý blesk 
a ač naň dštily bouře v závody, 
on v bouřích přece nikdy nezastesk*; 
mozolnou pěsti chléb si dobýval, 
z ulice žil a na ulici spal, 
a zlatá klenba nebes světnice 
přikryla volné dítě z ulice. — 

Březnový čas vypustil divý květ, 
pod ním se skrýval jedovatý had, 
po pražských ulicích on rozeset 
v zahradě vzkvítal strmých barikád ; 



' .v r' 



*. 



z BOMAKU. 



73 



i V srdci jeho krvavé se vzňal, 
když na nejvyšší barikádě stál, 
až prapor z mrtvé kles' mu pravice 
pod dlažbou dřímá dítě z ulice. 



Z BOKÁNU. 

lilarmark hlučí po městečku, 
na trh přivez* židák zlato, 
panstvo pýchu, žebrák nouzí, 
nebe déšť a hojné bláto 
a červené hladké líce 
vyšňořené krasavice. 

Při zdi stlačen na ulici 
zpěvák píseň vytahuje, 
na obraze malování 
dlouhým prutem ukazuje, 
tvrdí, že se stalo jisté 
před léty a tam v tom místě. 

O nešťastné lásce jedné, 
jak se často piiházívá, 
o jakémsi moritátu 
starou, známou notou zpívá: 



PRVOSENKY : 



74 

kol se báby, kluci tluini 
na píseň i obraz čumí. 

V tom z méstečká do ulice 
bujná čtverspřež letem CTalí, 
před zpěvákem pozarazí, 
div mu obraz nepovalí: 
na kozlikn sama paní 
uzdu drží v hebké dlani. 

,,Zač ta píseň?" — ,Za krejcárek. 
Krásná paní, je to láce, 
když ted samé všední kousky 
provádí ta lidská nace ; 
sotva člověk při tom řáde 
drží tělo pohromadě. 

,Nékde srdce rozskočí se, 
tu zas trochu krve teče, 
aneb ztvrdne jako kámen, 
žebráckým se krokem vleče, 
neb se rozum rozStemuje, 
jak figura ukazuje.' 

Zpěvák prutem v obraz Slehl, 
paní oko na něj vrhla, 
zbledla — píseň v ruče stiskla 



z bohIitu. 

75 

a pak divě uzdou trhla, 
a jak z mraku hromostřely 
koné z města vyletěli. 



Po silnici jedním letem 
čtverspřež pádí zdivočilá, 
bez ustání dál uhání 
až před zámkem zarazila: 
koně žhavá kryje pěna, 
paní bledá jako stěna. 



K ní pan hrabě vstříc ji vejda : 
„Coi na trhu madame eobé 
krásného as zakoupila?*' ~ 
Pani mlčí jako v hrobě ; 
sluha bručí však za zády: 
nZa krejcar svůj román mladý!'' 



PRVOSENKY : 



76 



STABY MLÁDENEC. 

W^o}d áíté, sedni ke mné na lavičku, 
sem v stinné lonbí naší besídky, 
a poslyš starou, praznámoa písničku, 
Yldyt ráda míváš ty mé povídky; 
Tšak zvolna, zvoloa — nesvit očkem Černým, 
jet v staré písničce již známá véc, 
a o čem než o lásce slovem věrným 
mAž' také zpívat starý mládenec. 



Když jako tobé tvář mi vykvetala, 
a já co jinoch vstoupil do srčta, 
tu divná touha v srdci mém se vzňala 
a tajné plála jako zakleta. 
Já miloval — ach co tu bylo vzdechu 
nu — nu, mé díté, nač ten ruměnec, 
vždyf zpívá jenom sobě pro útěchu 
o staré lásce starý mládenec. 



Však moje láska planě vykvetala 
jak osamělý kvítek na pláni, 
co lásky slast jest, ještě nepoznala, 
ba ani blahé lásky doufání. 



STARV MLAD£K£C. 



77 



Až jednon — měla tvoje oko jasné — 
nu — nu, mé dítě, žanech etuda přec, 
nač také k zemi klopit oko krásné, 
vždjf zpívÁ. ti jen starý mládenec. 

Vsak láska moje byla ostýchavá, 
já pH sobě vždy skládal vyznání, 
a jak se povždy také lásce stává, 
já neměl slov pH blahém shledání. 
Tu v podvečer — luSím že zde to bylo, 
já držel květy pro ni na věnec — 
aj dítě! což to y očkn zajiskřilo, 
vždyť zpívá jenom starý mládenec. 

Tenkráte ústa citem rozvolnéná 

poprvé vyřkla tajné lásky hlas, 

a naše srdce touhou rozechvěná, 

slavila krásný mladé lásky čas. 

A takž jámě y podvečer vždy ruku v ruce — 

nu bláhová — jim zůstaň sedět přec, 

nač utíkat, byť srdce- bilo prudce, 

vždyt zpívá jenom starý mládenec. 

Tak přešel rok a byly krásné chvíle, 
přeSkoda, že tak krátko trvaly, 
přcskoda že to její srdce milé 
nevěra, pýcha časně spoutaly. 



prvosenky: 



78 



Byl plesů čas a radovánek mnoho, 
tu přišel pán -— byl švihák, bohatec, -— 
na — nO) mé dítě, nelekej se toho, 
vždyf zpívá jenom starý mládenec. 

Bloudila matné, a já také bloudil 
sám v světě s opuštěným srdcem svým, 
že soudce bfih již na nebesích soudil, 
nechtěl jsem věHt slovům hlasitým. 
Až jednou přišli ke mně s mokrým okem 
nu — nu mé dítě, pozdrž slzu přec, 
nač duši ztápět v žalu přehlubokém, 
vždyť zpÍTá jenom starý mládenec. 

Vkroěím — na lůžku chudém churavéla, 
jí u srdce děťátko — anděl dlel ; 
naposled na mne — pak na dítě zřela 
a odešla — já zrakům rozuměl. 
Nu, dítě, vyplač, vyplač tu slzičku, 
já dovedu zas píseň na konec, 
a pak se s tebou tvoji za matičku 
pomodlí pěstoun — starý mládenec. 



SESTST. 



79 



SESTRY. 

Na jedné snftce dvojí kvét, 
diyil se kráse celý svět. 

Den jeden světlo spatiřily, 
o matčin prs se délily; 

jim stejně kyete mládí £as 
a stejná tvář — i stejný vlas. 

A když jim přešlo patnáct jar, 
tu přišel na ně lásky zmar. 

Vzplanulo sestrám srd'í dvé 
a každé bylo nebohé. 

Snad místa sobě přebraly, 
když pod srdcem tam dřímaly. 

Každé sestřina jinocha, 
však svého mládce nekochá. 

A srdce změnit — marný boj, 
i vzešel lásky nepokoj, 



PRVOSBNKY. 



80 

i Tzešel láslíy dloabý žal, 
však zmatku nikdo nepoznal. 

Mladičká líčka ustydly, 
TŽdyf T tváři láaka nebydli, 

ve tváři kvéty pro pohled, 
jen T srdci plane lásky květ. 

Plakali mládci nad hrobem, 
každý nad druha děvčetem, 

plakali hořce, přetrpce, 
že nenahlédli do srdce. — 



BŮŽIČKA. 

Měl mládec krásnou, růiičku, 
v svém Brdci růži skrýval, 
B ní téšil se a radoval 
a 8 ní své písně zpíval. 

I pHjell jsou v kočáře, 
a byli T zlatě páni, 
odvezli krásnou r&žičku, 
byl konec radováni. 



• v ■*! 



HAJDUK. 



81 



A když cbtěl mládec lkát a Idít 
tu jsou jej chlácholili, 
že jinou jemu růžičku, 
k ni dají kabát bílý. - 



HAJBXTK. 

I^ásné žití hajdukovo 
od Tater až do Balkánu, 
panské je to živobytí 
bez chaty i beze stana. 

A což také hajdukovi? — 
měkké lůžko pusta mívá, 
a bohatý divan skála, 
hezky se s ní do hvčzd dívá. 

Však když přijdou boje války, 
najdou jej i ve rákosí, 
přinesou mu stříbra, zlata, 
a pak slušně ještě prosí. 

A byť bosá byla noha — 
bajdak přec jen velkým pánem, 
přátelí se jenom s králi, 
ba i samým se sultánem. 



F. Šole9 Prvosenky . 2. vyd. 



6 



rRTOBBHKT 



82 



Když pak přijde do taliého» 
aj Tždyť pro boj haj dok žije, 
?jči8tí si střelbou pušku 
a STOU iavli krvi smyje. 

Trápí-li však chvíle dloubá, - 
ta kajduka neuxnoři, 
zacinká si stHbrem, zlatem, 
a již kolem radost hoří. 

Hraje cigán, krčma zvuři, 
kol se točí čikoszanky, , 
a opodál láskou hoří 
oko brunátné cigánky. 

Áj ! což schází bajdukovi ! 
pohár vÍDa nade hlavou 
a p« boku děvče mladé, 
tak to chodí cestou pravou. 

Krásné žití hajdnkovo 
ed Tater až do Balkánu, 
panské je to živobytí 
bez chaty i beze stanu. — 



v NÁPBAŽL 



83 



v NÁDBAŽl. 

wmés vozů, strojů, vůkol shon a chvat, 
křik, hlaholy a hluku Šumný boj, 
dým, pára, nestvůr fantastický roj 
do vzduchu metá, ničí na obrat. — 
Tak asi v hlavd těch tam poutníků, 
již na žhavém zasedli chodníku, 
rodina bídná, tváří vybledlých — 
u prostřed kmet, vlas jako padlý sníh. 

„Nuž děti, sem až, dál krok nestačí, 
vy novou vlast, já svůj jdu hledat hrob, 
v ní mnoho zlých zde zažily jste dob 
a chleb smáčely horkém ve pláči. 
Kde zasedne, jeť bída krutý host, 
tu ssaje krev, tu lidskou zkouží ctnost, 
tam yšakou naděj z domu vyhání 
a černé staví k dveřím zoufání. 

Tak u nás bylo, k tomu trpký smích, 

my selskou byli jenom holotou, 

za práci dařili nás žebrotou 

a za peníz — náš chtěli koupit hřích ; 

paláce stavěli dle našich chat, 

by nám i boží světlo mohli br4t, 

a přede dveřmi s tlupou lazarů 

si v rozbjunělém hráli rozmaru. 



6* 



PRV0SE1T«Y 



I - - — - 



84 



Však, déti, snad ta přece křivdou jen, 

opustit zem' zděděnou po otcích, 

již bájili až do těch hrdel svých, 

a cizím dát ji námezdnlkAm v plen ; 

ta pfida z oteckého popele 

i měkči hrob nám jednou vystele 

a krásný sen se tomu musí zdáť, 

kdo s otcův slávou v jeden hrob jde spát-- 



Kež cizí zem jak srdce macechy, 
hez květu lásky pustá skalíntf, 
ta nemá cit cizího pro syna, 
ni sdílnou bratr se slorvem potěchy^ 
tam pahejl rodu stř&mek listnatý, 
památek pramen vyschlý, 2nivatý, 
a chceš-li v pláči svdj vyslzet žal^ 
tam není hrobu, bys jej vyplakal. 



A proto, synu, ten můj starý leb — 
nu však již dost buď mudráckych těch slOv, 
ač nevím, klidný-li tam najdeš krov, 
á jak as tvrdý nový buJe chléb í 
jsi knieir podťatý, svadlých větviček, 
S tou suchou haluzí svých dětiček, 
a žena tvá ják réva žldmená 
svá kolem tebe stáčř ramena. 



-> ■ i. 



v MABSAZI. 



^ 



O teso, aehteď na mpe okem tími 
znám tj 4vé tajné srdce bolefiti, 
jež žal svfij nikdy slovem nevěstí 
a modlitbjQu té všude provodím; 
jest kratá zákada ten lásky květ 
v neznámý, cizí přesaditi svět, 
zdaž vzroste tam, či mráz jej popálí, 
ii prudké vody rmiitem zakalil? — 



Tu prvá tvá, jež v ženské srdce ti 
materských slastí pramen rozlila, 
již v hezkou květinku se rozvila, 
ač musela jen v stínech pnčeti. 
Nu neklop, deero, oko, však tvůj děd 
v něm často tajnou jiskru pozahled^ 
a neví, zda-li srdce děvčete 
tam za mořem as láskou vykvete. 



Však odpust, tv6j-li probudil jsem žai, 
já k Tám už bych se vypovídal rád, 
a Go jsem jindy tajné v duši klad, 
posledním slovem vám ae zpovídal. 
I tobě, malá, děd eo říci má, 
ty beruáko s jasnýma očima, 
že dědečka chceš taky opustit 
a v dalekou tu, dalekou zem' jít? 



86 



Yždyt doma dedek 8 teboo hrával fád, 
když otec, matka t prád meškali 
a chladnou, prázdnoa síň nám nechali, 
ai zima vnikla, hostem přifiel hlad; 
ta konejdeje t náro£ děd té skryl, 
až starý cikán k nám se přidmiil 
a svým té přikryl taky kožichem — 
o jak nám teplo potom bylo YŽem. 

Tys ▼ náruči mně poTždy usnula, 

jak matce n prsou zde bratírik tvůj. 

O dítě, bfih tvé sněni opatruj, 

by tudenim se dnSe pohnula, 

až v cizině ti budou povidat 

o zemi rodné, plné plodů, vnad, 

kde přec tak mnoho strasti, žalů, běd — 

kde v pustém hrobě tvůj kdes dřímá děd I''— 



Zasyčel stroj, a vzešel Sum a ruch, 
a v dáli už mizeli poutnici, 
kmet sám tu stál se slzou na lid 
a hleděl tam, kde páry anikal pruh! 
Již s bohem buď I ty krásná, česká zem t 
Kdo větftim asi zůstal sirotkem — 
£1 kmet, jenž vši tu ztratil stáři slast, 
6i ti, jenž svou tam opouStěji vlast ! «— 



IiÁYICST. 



87 



LAVICKÝ. 

(POTttf.) 
I. 

Stoji hora Deyysoká 
v vlasti mé, v oteckém kraj!| 
stojí 8ta?em neTéstiným, 
když ji Ténci zdobíTají. 



Lakův květnaté koberce 
k páté ji se zdobné linooi 
a kol nohoa pot&ékové 
stříbrné své stužky vinoo. 



A po bocích jejich vnadné 
lesin řásné A>acho iplývá, 
a na jejich ňadrech kvete, 
tervená se r&že živá. 



Kolem éela bílý zámek 
I véží zlatýcbi věnec v\{e, 
a v tom vénd perla ikví se — 
▼ zámka perla — divka žyc. 



PRTOSKHKT 



88 






Květe podol bažina^ 
T Ylasti mé, t oteckém kraji, 
skiostné zámka zlaté léie 
nad podol se Yypimyí. 

Tam doem každým pastýř mlaáý 
tidié beránky honívá, 
a když prTDí vzejde hvězda, 
tvým ovečkám písně zpívá. 

Zpívá touha, lásky jaro, 
až se bílý zámek chvěje, 
až v tom zámku perla dívka 
T srdci svém se rozesm^e. 

Až jak v háji laňka bílá 
na své lehké nožky skočf, 
by tam v dole pohleděla 
pastýřovi v jasné q6L 



111. 



Zelená se sirá lípa 
▼ kraji rodném, v vlasti mojí» 
rajský podol kolem vzkvítá 
a nad dolem zámek stájí. 



LAICKY. 



89 



A pod lipou dvé sedánkft, — 
zelená je tráva kryje — 
na nich dvoje srdce mladé 
▼ jedné lásky tonze nyje. 

A hocb, pastýř tichých ovci, 
jenž ty lásky pisné zpívá, 
a ta dívka, perla jasná, 
již ten bílý zámek skrývá. 

A hoch jasným okem září 
jak ta lůna na nebesku, 
a ta perla čárně skví se 
y jasnén^ jeho oka leskn. 

A je plání — milováni, 
což se Sirá lípa chvěje, 
až ten podol láskou Snmí, 
slavík v něm se rozepěje* 

A je plání — milování, 
až když v zenit vstoupí Inna, 
až když dívka naposledy 
pohledne v to oko juna. 

IV. 

Hrdé pne se skvostný zámek 
T vlasti mé v oteckém í^'aji, 



PBV08BNKT : 



90 

pyšné jebo zlaté téže 
nad krajem ae sardívigf. 

HrdéjSí ySak pán ten zámku, 
jenž ta perla dívku chová, 
pyšnéjší jsou, jež tu mluví 
k dceH svojí, hrdá slova : 

aJabo slato jsem tě choval, 
dcero moje jemnocitá, 
nerad bych, bys leckým's byla, 
zlatá dcero vydobyta. 

Jako perlu jsem té choval, 
dcero moje přemilená, 
nerad bych, bys leckým*8 byla, 
perlo moje vylovena. 

Jako knéžAU jsem té choval, 
dcero moje, dcero milá, 
rád bych, by jsi také jednou, 
drahá dcero, kněžnou byla.** 

V. 

Vjíždí kníže v skvostný sámek, 
by si jasnou perlu vroubil 
v knížecí svou ve koruna — 
by se B dcerou zámku snoubil. 



LÁYIÓKT. 

A je sláTf a fanfáry, 
až se skTostný lámek tivse, 
až ta radost, bqjná radost 
po šírém se kraji nese. 

JeDom jedno srdce truchlí, 
nejen jedno, dvě srdéčka : 
smutný pastýř tam pod lípon, 
smutná v zámku netéstička. 

A když první rzeála hfésda, 
steré ▼ zámku vzplály lesky, 
zpíval pastýř tklivou písní 
smutné, svadlé lásky ste^y. 

Zpíval stále, přežalostné, 
až když v zenit vstoupla lana, 
až mu hořem, lásky hořem, 
zvučná pukla srdce struna. 

Nejen jemu, ale i té 
smutné v zámku nevéstičoe, 
ji pak ráno v loži mrtvou, 
jeho naili na lavičce. — 



PBTOSEirKT : 



92 

A až posud y kraji rodném 
▼ údolí tom Jipa stojí, 
a pod lípoa dvě lavi6ky 
jak dva hroby lásky dvojí. 

A ač nebe každou nocí 
rosou svojí je zalívá, 
přec z laviček v zeleň bujnou 
žádná již se neodívá. 

Snsd že někdy, kdy viak, kdy as 
vroucí lásky slza čistá 
pokropivši opět zživí. 
smutná tato lásky místa. 



PÍSNIČKÁM. 

SlJarozen v zlaté, stověžaté Praze, 
tož Y srdci drahého mi národa — 
noc bouřná vítala mne ku výstraze 
a 8 pláčem svým prcala příroda, 
babička řekla duchem prorokovým 
kladouc mne plačícího na oltář : 
,,Hle, kmotry, kterak křičí, jisté to vím, 
ten klučík bude ňáký písničKář!** — 



93 

Kdyi pak jsem dorosť ás ták do íúzQmcli 

zemřel tni otec, matka do roka, 

tak že mně sirobé v tom mésta tiamtl 

zftstala cesta věru Široká ; 

já toulal se, a by se nestýskalo, 

vždy píseň jakás jasnila mi tvář, 

tak že mi vSecko po Praze říkalo i 

„Hle veselý uličník písničkáři*' 



Ba byl jsem vešel, ale sám jen sobdi 
já nikdy v tlupě chlapců nehrával, 
jen někdy tak v té kruté ve sirobé, 
jsem v deStij zimě hlady plakával ; 
však netrval tak dlouho u mne smutek^ 
z úst veselá Vylítla píseň Ihá^ 
já skočil si, bych zimě, hladu utek^ 
a byl jsčm zas veselý písničkář* 



A že jsem neměl, kaih bych složil hlavd, 
na skalnatý jsem uleh* Vyšehrad, 
kde při hvězd záři starou otcňv slávu 
v svém mladém srdci nečbal jsem si brátf 
aneb za noci bouřné na Žižkovd 
svou žhavou v rose chladíval jsem tvář) 
a učil se, jak v řeči Perunově 
bych zpívat měl co lidu písničkář. 



PmVOSBMXT : 



94 



Tak iiA PetHné, tak na praha Víta 
jsem mnohou probděl noc i proplakal, 
pode mnou Vltava ve mlze skrytá 
tajemné zpívala st^ pasty žal; 
já poslouchal a klekl na kolena 
před zbořený ten vlasti před oltí^ 
a vzýval velká ona otcův jmeoa 
co nuzný sláyj jejich písničkář. 



A opět vstoupl jsem v ony města bludy 
a mezi lidem toulal jsem se sám, 
v svém srdci nesa staré srdce trudy 
a hlavu odkryv novým trampotám ; 
vsak přede mnou jak noci hvězda JAsná 
planula písní mých rozžatá zář, 
a opět volá lidu ústa hlasná: 
ijHle zas tu veselý náš písničkář ť* 



Po rumech slávy, bídy. hříchu, ctnosti 
jsem potácel se cestou života, 
jak vetežník ty cáry sbíral, kosti, 
jež lidu kryla krutost, hlupota; 
i zaleskla se v mojí písni stesku 
tak mnohá ve prach zašlapaná zář; 
vsak nechtěli znát takých perlí lesku, 
vždjt zveď je z pracku nuzný písničkář! 



PÍSNIČKÁi. 



95 



I tlouť jsem na srdce jak žebrák drtý, 

na rozích ulic zpíval nuzotu, 

a měl jsem věra posluchačstvo brzj: 

žebráky, kluky— ulic holotu; 

i pustil proud jsem t tváře j^ich tmavý 

a rozžal vyhaslých těch očí zář, 

že křičely ty pestré bídy davy: 

„At žije veselý náš písničkáři'* 



A chasa ta roznesla moje písně, 
že ze všech úst pro otce žebraly, 
nesouce k srdcím kruté moje tiiné, 
mé z oněch nocí sny a zápaly : 
a že to byly dcery krásných čárů 
a růžemi jim jasná kvetla tvář, 
vzalo je panstvo nyní do kočáru, 
za nímž pak v blátě klusal písničkář ! 



Zavezli písně skvělých do salonů, 
zde vítali je hlučným potleskem 
a ozdobili šumným rouchem tonů 
i věnců okrášlili výkvětem; 
plesali všichni po městech i kraji, 
na trůně radoval se sám i cař 
a vše se kochalo v mých písní ráji 
jediný z něho v}hrán písničkář. 



PttVOSBMCt: 



-■• 



96 



Padél tu záře z oken křišťálových 
a 8 nebes blesky na irem Šlehají, 
při mocném hlasu tonft Perunových 
tam v oknech moje písně zpívají; 
pod okny zpívám — skráně obnažené 
vyzáblou vzhůru k plesu nesa tvář 
a Y blesku vida nebe otevřené 
již naposled já nuzný písničkář: 

nVy páni dobří, slavní vlastencové! 
až přejde hodina mých zdejších dob, 
se mnou i moj-1 zpěvní zemrou snové, 
tož napíšete takto na můj hrob: 
„Jej naše láska časně pochovala, 
bohatec, žebrák, král i hodnostář, 
všech po smrti mu zvučná hlučí chvála, 
že za živa byl slavný písničkář!** 



\ 



■^^^■^■^■i^^^ i^W-^M^^^M^^ 



BEZ ZÁ&B. 



Wyrostla v siré chudobé, 
jak bledé kvítko na hrobě, 

v}*kvetla v pusté temnotě, 
a srdce tlouklo v samotě* 



Ml »- B ■ I 



BBS siŽB. 

97 

Nezaala lásky různou zář 
a niělft kráanoa, btedoa tvář. 

A černá noc — ta UBboká 
«e v srdce ?kradla — do oka. 

I její Tlas -— noc za šera 
« hlásek — píseň z ?eéera< ^ 

Jen jednoa skvělá zlatá zár 
osvitla bledou její tvář. 

Byl diamaata vzácný lesk, 
vjak pálil ^ shořel jako blesk, 

a jako blesk ji v srdce paď, 
káyi hoch ji přestal míti rád. - 

Nastala temnéjií pak noc, 
o neblahá té záře moc! 

Vzdychala dlouhý pustý věk: 
«AchJ neátastný ten kamínek!'' 



v. šolců FT\4>999ky, a. Tjrd. 



PBTOnUKT: 



98 



MISTB JAN. 

Y/ Kostnici a mnichů bosích modlili se, sněmoTali: 
knězi, mistři, biskupové, preláti a kardinali; 

všechny svétlé písma hlavy jedním proudem tady září, 
i sám císař s zlatou skrání zasednul si při oltáři. 

Mistr Hus též s pravdou zlatou jede k tomu snémování, 
a 8 nim Chlum i Duba statný, rytíři a jiní páni ; 

za ním jak vlk za beránkem Palec s traktáty se loudí: 
«Ej kacíři, Betlemito, sláva se ti přizačmoudi l'^ 



V Kostnici u mnichů bosích odzpívali, odzvonili 
a z vezení mistra Jana před synodu postavili. 

Mistr svoje sady h^í jako anděl nebes bránu, 

že až klenby pravdou avučí clurámovóho veleatanu : 

zlobu hanbí, lež 'poráží, zlaté roucho trhá s pýchy, 
uskok víže, klam zavádí, ctnostmi káže světa hříchy. 

Však na klenby hluk doráží jak reptání Israele, 
že se kříže kolem chvějí a probouzí spasitele. 



lOBTB JÉJS. 



99 

* 

Enéži křičí, mistři klnou a preláti likčí ttálé : 
,,Na hranici, sa hranici! antikriste, beliale!" 

U dveří pak tlum bosáků k nebesům své race spíná 
a ze svého breviáře k pomstě volá Hospodina. 

Lid pak Y prachu země kleče svatým křižem znamená se, 
aby slovem kacířovým nepostrádal na své spáse. 

A tak Y hluku tom se stápí mistra Jana slova svatá 
jako ▼ černém mraku bouře jasných nebes svétla zlatá. 

A již ortel od oltáře, kletba již je prohláSína — 
ve výklenku Palec kleče slaví jméno Hospodina. 



Při jezeře za Kostnici divný plamen vzhůru hoK, 
divná slova ve vzduch píše a obrazy hrozné tvoři » 

rudé meče, jakby v srdci lidskou krví ukalené, 
palcáty i vozův spousty, cepy na zbraň vymráténó, 

hradův rumy a mést pouáté,. ve svatyni loupež, vrahy, 
a jak srdce rozváinéné — krví psaný obraz Prahy -^ 

a pak tváře se zápalem i s vražedným bleskem luiěvu 
i s tou svatou nebes září modlitby a chvalozpěvu, 



7* 



PBVOSBmcr: 



100 



národy jak zvcF po skrýsich ulekanoa hlasem hromu 
i tu nikdy ustrašenou chvějíd se hrůmoa Boma. 

Kolem hrozDých obrazil técli jiskry divná slova hází, 
rudá slova žhavý praskot vzduchem k nebi doprovási: 

divná slova jako lidu neátastného naříkáni, 
jako z dola temných šachet žalostivé umírání, 

divná slova jako kletby nebes kleubn stihající 
a zas jako píseň svatá vítězstvími hlaholící. — 

Při jezeře za Kostnicí divný plamen rozdmýchalíi 
zlato pravdy čistili v něm a meč války ukovali. 

Při jezeře za Kostíiíeí divný plamen roznítili, 

mistr Hus v něm upálený-^ do Čech z ného jiskry d9ti)y. 



■ <■■■■ ^ ■" - 



t muAm - ^- 



DÁLIBOB. 



101 



DAIiIBOB. 

CQa Hradéanech t kr&lovském tož hradě, 
jak když Jatoň zlaté vznáái skráně 
nad skalnaté Erkonóftů báné — 
Vladislav král ▼ panstva valné radě 
na tr&n za«ed v moci své a slávě. 
Koruna na pomazané hlavě, 
posvécena svatým nebes plánfm 
i tím pi^dkAv slavným voj ováním, 
stkví se ma a rady mramor stěny 
září její plane ozlacený ; 
v ruce žezlo moci třímá jaté 
jako Perun blesk&v svazy spjaté. 
Králi v boku v slávy jeho lesku — 
jako jasná luna na neb esku » 
králová se skvěje milostivá : 
▼ tváři sladké plane růže živá, 
a z podbrvf jako z noci temna 
hvězdných očí svítí záře jemná. 
Kolem trfinu panstva pestré kruhy — 
království to krunýř zlatý, tuhý, 
rdí se v slanci, jež tam se prestola 
proudy záře na né vrhá dolů. 
V pozadi pak sloupův ve zakryta 
ve krvavém plášti zahalený 
o meč vzpírá kat se zamračený — 



fbtosbnkt: 



102 



rudé mračno jasném na blankytu. 
Po předsíních, šírém hradu dvoře 
rozSumélé hučí lidstva moře, 
vzplanouc bleskem, rozzvučíe se jasem, 
8 trůnn kdyi sem padne záblesk časem, 
a v té bonři jeho rozkypéné 
jako troska lodky roztřístčné, 
když jí vichr strážný stěžeň skád, 
Didiborftv osud se potácí. 

On tam na podhradí vzdálen l^ka, 
královské jenž tuto zlatí siné, 
střežen v mračném balaparten atíné 
na poslední hotov vkročit stezku; 
hranatí žoldnéři černým kruhem 
jako sloupy ve vězení tuhém 
brání nebeských i světel záři 
vniknout v bledou Dalibora tváři. 
Jenom jeden paprsk struny tklivé 
jako hvězda, ježto s nebe padá, 
do temné se oka noci vkrádá, 
budě kouzlo moci zázračivé. 



Kyne král a sumot mizí kolem, 
a za' černým mračných sondcA stolem 
nejvyšší se sudí země zvedá; 
pergamenu blána svitá, Medá 



BAUBO&. 
103 

Y ledovaté jemu roce tkvěje, 

z niž jak £ hrobo mrazný zádech Téje. 
„Mocný králi** — hlas ta soudce Téstí - 
„známo, že to zvykem země jeatí, 
aby tomu, komu žití brána 
rokem soudu véčné zavírá se, 

Y předsmrtném tom piném záhad čase, 
jedna milost byla prokázána. 

Jest pak vězně Dalibora ždánf, 
dřív než k špalku svoji skloní skráni, 
třikrát vzrušit struny rozechvění 
k poslednímu písně probuzení 1** — - 
Milost dána — panoS v služném spěchu 
slední nese Daliboru těchu, 
a již zdáli struna stříbroskvělá 
první písni vzduchem pozachvěla. 



Rozlilo se kouzlo zvuků kolem 
jako stříbro luny hájem, dolem, 
tiché z prvu, plné bájných mocí, 
v májové jež probouzí se noci, 
jak když lesní vily po pažite 
kolo točí luny při úsvitě, 
neb rusalky svůdné laskajíce 
po jezerních po vlnách se honí 
a své zlaté kolem strouce kitíce 
zvonky vodních liljí — růží zvoní — 



PBVOSKMET : 



104 

dále áanmé, plné čarozněDf, 
jak když větřík křovím, bájem věje 
a tam steré květy rozepěje, 
v noční jež se pohroužily snění: 
třepyté se vzduch v tom áumftv roji, 
až se zdá, že každý práSek jeho 
jakby ko poskoka letu švéh o 
prozpěvuje sobě píseň trojí f 
Slouchá lid po šírém po nádvoří, 
cosi v oko, ve tvář se mu vkrádá, 
a an srdce tajně v prsou bádá; 
on vždy hlonběj* v píseň duši noří. — 



Náhle z různých těchto darozněnf - 
jak ze Bumných lesův kosa pění — 
píseň proniká teď srdce tklivá. 
Takým kouzlem souzvuk jc(jí zpívá, 
že i tony všech těch bájí živé, 
v kvetoucím jež zbudily se háji, 
samy zmlkse písni naslouchají. 
Nese vzduchem dt se lásky tklivé 
jako slunce paprsk zlatoskvoucí, 
nímž se v sadě růže zardívají: 
zvolna ve dvě písně tou roztají, 
a ve slastné pohře lásky vroucS 
sladký dvojzpěv touhou okřídlený 
jak holoubkův párek větrem vroubí - 



105 

kolébá le, ta zas íladce snoabf, 
hned zu různé, toužební se hledá 
a kdes na samoté s žalem sedÉ. 
Bolným tknutím Btrnnou TjTrženj 
ton íaloBfný zase větrem blondl 
a jak supem fanani holubice 
aneb t hfyi domná kukaTfce 
ialuplnou touhy pfscĎ loadi, 
až pak večerem jak kTftko pobi 
jasROU fllion obu ponvolnl.— 
Z íaia técb, jež t tiobý pláC Be ztiid, 
jak když v barfy Aeolovy znřnf 
rázem nočni bouí'e zaburád, 
váBnivi Be pfaeA rozplameni : 
téká větrem žalosti Té Ikánf, 
k nebi bouH, zas se r propast Bkláof, 
S váinl, botem v zoufalstvi se motá, 
po pustinách šílenstvím ee bonf, 
' y syčici pal ihavě slzy roni, 
až pak sfalukii vlechoy váiné boly, 
skalnatými zarachotíc smoly 
divým výkřikem se rozekotá ! — 



Jeden povzdech lidstva davem trhl, 
když ten ztozvuk Btniny v sráz si; ví 
e zrakem duši, s duši srdce zdvihá, 
zpěvná kde se struna zlatem mihá. 



PBVOBKITKT : 



106 

a již dále jakby pro úlevu 
klidnéjsiiiia nástroj zvučí zpénu 



Vane větrem harfy rokotánf, 

dumné, ploé přitlumených zdáni, 

bázlivé se kolem struny vine, 

hned proniká, hned zas v touze hyne, 

jakby ze zakleti hradu dálna 

krásky jaté lkala píseň žalná, 

až pak v tóny probouzí se vroucí, 

a vzduch takým kouzlením napájí, 

jak když 6amým prutem rozehrají 

zlatého se zámku steny skvoucí. 

Náhle, jak když zpévným nad skřivánkem, 

k nebesftm jenž ranním spéje spánkem, 

černé křidlo supa pozaínmí 

a tak rázem jeho píseň ztlumí : 

šumotáni divé větrem hnči, 

syčí, chřestí, nočním výrem skuči 

a tak běsně větří se a rotí, 

že až bouře vzduchem zarachotil 

Letem zpěv se mužné v bouř tu zdvihá, 

jak když v mračno černé roztrhané 

slunce zlatý záblesk pozaplane, 

a již různých zvuků boj se stíhá: 

zvučí píseň, hned zas bouře těší, 

souzvuk láme, s chechtotem jej vlíká, 

jak když černých skaUn přes útesy 



DAUBOll. 



107 



jasný pramen yicfar ▼ propast smýká ; 
ta ySak píseň virem probfrá se, 
zvoní jako jasné rány meče, 
a provlekši z rachotu se seče 
zapáleným tónem roahárá se. 
Heká bof^e, ponátí vzdechy táhlé, 
slední hromu ránou zarachotí 
a již v chrápotu se k zemi srotí 
a kdes ve propastech zdechne náhle. 
Jako andél nebes na vrcholí 
vítězná kol píseň zahlaholí — 
zahlaholí — v něžný tou pak spadá 
a v horoucím zlatých citů plání 
jak když rytíř před kráskou se sklání, 
k nohoum pěvce svoje věnce skládá. 
JeStě vzduchem hradu po nádvoří 
čárné písně vane ohlas tklivý, 
lid však již se Daliboru koří 
královské tam slávy nedbanlivý. — 

Druhou písní pěvce struna skvělá 

na podhradí vzduchem pozachvéla, 

zvučným proudem vzhftru k hradu plove, 

vniká v krále síoé mramorové 

a tam panstva zlatém na krunýři 

zazvoní a klenbou pozavíří. 

Hne se mužům srdce pod ocelí, 

a síň slouchá, jak když král to veli 



PRVOSENKY : 



108 



Klidným tokem písně vlny plynoa, 
zalaikují, zas se k sobě yinoa, 
pohádkami luxně zahovoří, 
jež při krbech rodné krnhy tvoK, 
8 hrdličkou se rozesmějoa v háji, 
hned zas y poli s dívkou zazpívají; 
se skřivánkem vzhůru plovou směle, 
nesouce k jasnému nebes krovu 
z dolin zbožnou duši rolníkovu. 
Ráz — a jakby rukou ruSitele, 
8 mečem jenž na klidné padá chaty, 
rozsinut byl oblouk struny zlatý — 
cizí jakýs zlozvuk klenbou krouží, 
že i mužfim dech se v prsou ouží. 
Duní větrem kopyt dupotání, 
hlučí zloba rozsápané láje, 
slyšet starců, žen a dětí lkáni, 
až pak s kletbou, jak když svaté háje 
pod mlaty a topory se kácí, 
▼ hlubokém se boru píseň ztrácí 
zasténavši pláčem holubiným. 
Tajemné dál jakés temné dumy 
nově tknutá struna síní šumí: 
poletuje píseň — holubice, 
poletuje k větvi od větvice, 
po úvalech, po skalinách bloudí 
a jak potok smutné hlasy loudí. 
Zmáhá dále ion se pisné spjaté. 



DALIBOR. 



109 



jak když z noci vstává slánko zlaté, 

a po síni mocí čaroděje 

nové kouzlo zvuků porozleje. 

Vroucí píseň mužném po nadšení 

královskou se klenbou rozplamení 

a jak žhavé jiskry ze plamene 

srSí kolem tony zapálené. 

Vznímá vzduch se, bouře větrem vládnei 

žhavé bleskův stíhají se seče, 

duní rány mlatů hromopádné, 

zvoní steré o krunýře meče, 

až pak, jakby celá bouře k zemi 

sHtila se s blesky hromy viemi, 

písně virné zvuky dobnrácíl — 

Klidu mžik — znenáhla, jak když z luhů 

po bouři se modrá pára zdvíhá 

a ve zlatém oblak spjata kruhu 

po nebeskýcl^ výšinách se míhá: 

nové tóny zvukem prokmitají, 

až ve výši v zbožnou píseň spjaté 

jako nad obětmi dýmy svaté 

modlitbami v nebe pronikiýí. 

Planou síní panstva žhavé zraky^ 
mocné bgí srdce pod krunýři' 
a když píseň zašla nad oblaky: 
.Záboj I Záb^j I" klenbou pozavíři. 



PBYOSBNKT : 



110 

Tonů? šiky opét ?ětrem ?ftf, 
mocným p rondem ? síně stan se derou, 
jak když bubny rachotem se pířf, 
steré rány ▼ hlučné síle peron; 
bujné písně, zvučné doprovody 
pádné vedou kroků? chorovody, 
různo ZToní mečův, kopí chřesty, 
krunýře a prsa pod krunýři 
válečnými pokřiky a vesty 
ve vzduchu se pozvedají, šíří. 
Ržání koňstva, vřava bojovniků 
na všech stranách houfné pohlukigí, 
písně o meč, meč o lomoz křiků, 
křiky o hlučná se hrdla trují. 
Náhle šumot větrem ?Iádne celým, 
a kol křiky, vsaká píseň hyne, 
jak když nade vojskem rozbujnělým 
královský se prapor porozvine; 
avšak dále hned zas hlučné zvuky 
v mocné řádají se sbory, pluky, 
prorážejí vzduchem v šíř a délí, 
jakby tábor vstával v pole celý. 
Hlučí písně proudem řeky valné, 
trou se přes hory a tesy skalné, 
až ty skály, jež se k proudu kloní 
ohlasem se písní rozezvonf ; 
hned zas v lesy tóny zapadají 
a svým sborem hvozdy rozhlaholí, 



DAIďBOB. 
111 

I 

opět přes luhy a i^es údolí 
dál A d&ie k předa pospfchaji 
a i skalnoa rozsedliny tísni 
úsilnou se převlékají písní — 
až ta ZTukÚY řeka se hlabolem 
Sirým rozproudí se luhů polem. 
Aviak lesem, dolem, skalním STodem 
zlozvuk jakýs stálým doprovodem 
za písní se plukem loudí, syká, 
tu se ztratí, tam zas jinde vstane, 
jak když hádě, jež se zemí smýká, 
sytí v bory zpěvy rozehrané. 
Zesnuly kol písně krátkým časem, 
nespí viak ten zlozvuk s hadím hlasem, 
syčí v temnn, a s ním smrtibledá 
půlnočních se duchův píseň zvedá ; 
vanou nocí bédné, hrozné tony 
a T nich velké umírají skony. 
Zase písní vzbudily se pluky, 
vzbudily se na dvou stranách hluky 
a jak tábory dva větrem víří, 
proti sobě hrotem písní míří. 
Vzešla vojů v sporná, vzdorná vřava, 
jak když nebem dva se zrází mraky 
s hlukem hromů, s bleskotnými zraky ; 
brzy tady — tam zas píseň vstává, 
hlnteá, vítězná a zapálená, 
pod níž druhá pláže přemožená. 






pbyosbnkt: 



112 

Planoa meče, boj se větrem klene, 

svistí áípův střely okřídlené, 

bubny víří, kotle zvučí jasné 

a vším lomozem a vším tím chřestem 

královskýci^ elov vévodícím věstem 

vládnou zvuky, jako zvony hlasné; — 

z nich už píseň vitézící plane 

▼ boje hněvem vášní rozhárané. 

Tu však zlozvuk zákernický, vlčí 

na píseň se jásigící vrhne 

a jí s hlavy věnce slávy strhne, 

rozskube a zpěvné rty jí zmlčí, 

pak co Kain, jenž bratra zabil v poli, 

s šílenými .v dálce mizí boly. 



Slonchá panstvo rozbouřené struno, 
mnohé srdce těžkým vzdechem stůně, 
mnohá prsa bouří pod krunýři, 
mnohá tvář se opět studem pýří, 
a an jeden vzdech po síni tíhne, 
„Milota** T něm nOtakar** se mihne. 



Dále zlatá struna Dalibora 
▼ zbožné vzňatém zvuku větrem plane, 
jak když 8 hvěsdojasoých nebes a hora 
andělova píaeň k zemi vane; 



DAUlĎOft. 



113 



tony božské, I&skt)u vreloa, svatou 
pltií srdce panstva siří zlatou 
a yždy šíří jasný jich se pramen, 
te něhož písně jako hvézdy s nebe 
božské «áre sejíc kolem sebe 
na vše strany zlatý hází plamen. 
Brzy zvuky bolestnými vzdechy, 
•prorývané hlasem božské těchy^ 
prokmitají temny, žaluplny, 
áak by na dalekém na jezeře 
v záďamíivém stinné noci šeře 
žalobné se rozplakaly viny. 
Do vďkého srdce vlny padly^ 
rozvlnivSe ve velké je moře 
větší ještě rozšumély hoře — 
' neb již vzduchem bouře hromem vMdly* 
Zvučí strwna velkou epopei, 
jak kdy/ národové rozvášnění 
ve krvavém bojův ve plameni 
válečný zpěv meč&v chřestem pějí. 
Píseň víří, nad ní hromy vládnou, 
pětkrát bouří, pětkrát k zemi padnou^ 
ale pí seli jasnějSí vždy plane, 
vítězná ku nebes bránám vane. 
Slyšet cepů v, sudlic ve lomozn 
rachocení obrněných vozů, 
palcátův a mečův dopadáni, 
štěkot věžníků a koástv« ržání, 



v. Šolcé prvosenky. 2. vyd. ® 



FBVOBEKinr : 



114 

slyšet kletby hrozné, yzteklé bněvyr 
hned zas zbožné žalmfiv chvalozpěvy, 
a již opět rachoty se vrací, ' 
jak když hrady, města, chrámy svaté, 
v chrámech sochy mramorové, zlaté 
pod tepoty palcátů se kácí. 
Hoztnsknoa se hlomozné ty hlaky, 
a an dále paprsky jich vfři — 
ku všem stranám světa trčí, míří 
zvuků bouřných obrněné pluky: 
o skalnaté trou se jinde hrady, 
tu zas símě božské sejou rady, 
nebo mocně dálném na pokrají 
vítězícím pochodem se ženou 
a nad mořem slávy bránu sklonou. 
Všude jedno proniká vsak pění 
bojovných těch hluků různohřmění : 
božská píseň jako křidlo zlaté 
nese větrem slovo Páaé svaté. — 



Slouchá panstvo, oči blesky kují, 
zvučí meče ve za(até pěsti, 
krunýř, pod krunýřem srdce chřesfi 
ba i klenby struně přizvukuji, 
a an tváře zápalem se lesknou, 
z pochev meče již se pozabicsknou, 
piinstvo k straně pádi ku hřmějící, 



DALIBOS. 



115 

zapomíná trůnu, Itískflv krále 

a kol pévce v Wuché stane chyále 

8 písní: ,Kdož jste boží bojomícil" 

Slední píseň pevt» struny pěly. 
Jakby černým kdesi věže koutem 
řetězovým vézefi zatřás poutem — 
zvuky temné kolem zachřestěly; 
svistí síni knuty Šlehy steré, 
zduš«ný se výkřik větrem dere, 
sly§et vzdechy různo prokmitati, 
jaké zlatou, jasnou za svobodu 
tlumějí se šírém po národu, 
když jej trýzní žoldáctvo a kati; 
slyšet duté rachocení hromu 
jak se z hloubi výš a výše bk'ží, 
jímž se třesou nízké krovy chýží 
i královských základové domů. 
Chvěje síň se hrozivým tím ruchem, 
jenž ač zdusen vsím otřásá vzduchem, 
že i zlatý trůn se tajné chvěje, 
když sem ohlas bouře pozachvéje. 
Tu však nebes dechem booře schladnou 
jak když všecky tužby, vzdechy bolů 
nezkojené v tajném ve plápolu 
rázem ▼ jedno velké srdce padnou. 
Z toho srdce jasný tou již vstává 
a kol trůnu královny pohrává 



1 



8* 



J^HTOffiEintr: 



a tam kněžee, jíž ve sladké tYáíi- 
růměneem se růže lásky září^ 
v ruce iBÍra lilie se skvěje, 
milostnou rytíře písen^ pěje ^ 

O královDO i o spanilá' 
ty růže z luk&v ráje, 
tys vábná tak s» čárovnír 
jak vykouzlená báje. 

Tys jako tajná óiyšlénka, 
tak j)luá míru, záři; 
Y tvém srcíci pučí lidstva; kVeí 
a růži rdí se v fváH. 

Jfli jako píseň volnóstř, 
jež pd vesmíru zvuČi, 
a skvoucí jsi jak líliey 
jež Bad vodamř pučř! ^ 

O královno! o spanilá, 
o sestup s trůnu níže, 
ty's plná lásky, milosti, 
ty sejmež s ^rsou tíže. 

Jet srdce moje ran^EO' 
a plné tužeb, bolů: 
o spanilá, o milostná, 
již sestup ke mně dol&. 



9ÁLIB0B. 



117 



A nepřídes-li, mocí té 
já na srdce si stábnu, 
vždyť od věcnosti po tobé 
lidroQcí láskou prábnu. 



Však jsem já také veTký král^ 
mám zámky, farady svoje, 
'SYět širý, toC -má država 
A v ni jsou statné Toje. 






A stále mečem opásán 
já nespím hrobu klidem, 
jsem rytíř v bojích zkušený 
A jmenujou mne — lidem. 

O kraloval -tys. svoboda, 
král připoutal té k trůnu, 
již sestup ke mně, ověnči 
lu ělatou moji strunu 1** — 



Takou pfseň, plnou mocí lásky^ 

jako rytíř pod okéncem krásky, 

králové při trůně struna pěla, 

•že i lilie ta stříbrobflá, 

jež tam v králové se ruce chvěla, 

nachu záplavou se zrůměmla, 

A an struna s kouzlem dále piH, — 



fbyosbkkt: 



118 

h]e již králová se s trůau cbýlf 
a za kouzlem zvuků siní, dvorem 
sama spéje andělovým letem, 
kde lid, panstvo jaté Daliborem 
v polokruhu stojí rozeehvětém. 
BozBtoupi se lidu, panstva da^, 
králová již ku pěvci se skláni 
a se zlatých sponku sňavší skráni 
Daliboru na hlavu ji stavL 
Zaplesala srdce v Mdstva sborn 
a v tom jásotu a bkkoleni 
umlklo f ČárBé struny pěnír 
shasla strum v rukou Daliboro. — 



Umřela jiř píseň kouzcdlná! 
Pusty hradu královského dvory, 
pusta síň ta drive slávyplná, 
kde se panstva zlaté skvély thaejy 
pust i stolec královny jest jasné. — 
Chv^e král se, zlatá skráň mu hasne, 
a an strach mu do duše se vkrádá, 
matným okem kolem s trŮDU bádá : 
není panstva, jež se v síni skvélo, 
králové i křeslo osiřelo, 
když pak do sloapeni zrak mu Tpadne, 
jako mramor bledá tv^ bmi schladne t 
o meč vzepřen, pláštěm zabalený, 
zůstal y síni kat jen zamračený; 






^M 




oci rudé na krále upi 

jichž se oliTod kít a siř 

až jak dvoje slunce zkrvavělé 

žárem plní siné klenby celé: 

jako loďka, jež se v vlnách boH, 

v krvavém se stolec stápí moři. 

Vrhá 2 tr&na král se hrftzou jatý, 

sa nim podnož prestolu se kácí, 

volá, aváak hlas -se v hrdie ztrácí, 

E komnaty se vrhá do komnaty, 

po sloupeních, pustých chodbách těká, 

vlastního se stínu s hnlzou feká — 

až se opět v prvou síni vrací. 

Za ním paaož v chvatném vpadl spěchu 

ouzkosti pln, prázden všeho dechu. 

Okem matným král po síni bloudí, 

do níž oknem ranní zář se loudí. 

Stojí trůny, nachem zahaleny, 

a tam v zadu mocném ve sloupcní 

není kat ten rudý, zamračený — 

paprsk tam jen kmitá pozlacený. 

Králi k nohoum tu se panoš sklání: 

„Mocný králi, hrozné jakés snřní** — 

byle ten obraz živý přelud zdání — 

„pobonřílo v spánku du^i tvoji. 

Stál jsem strážcem před ložnice stanem, 

sám jsi strhl zmítán v nepokoji 

závoj Stánka, pod nímž lože stojí. 



pbvosbihct: 



120 

Spatfil tYár jsem — o přejasný králi - 
nevím, co ty vlny zvěstovaly — 
tn se v hřmota stánek lože káciy 
a již v síních tvá se noha ztrácím. 
OdpnsC králi, snad to vina moje, 
ty že vnikly v duii nepokoje-.*^ — 

Stojí král a rakou éelo stírá 
a an v duši nitky mysle sbírá, 
pohlnk temný oksjem v hrad se ave dá; 
pohne tvář se krále je&tě bledá: 
„Co ten hluk" mu na rtu siném véje^ 
a již panoš služné k oknu spěje, 
hlásí, v úval dol& hledě hradu shora: 
„E špalku vedou vězně Dalibora.'' — 

Co as náhle sáhlo králi k duših? 
Nevím. Snad to král as tuší. — — ^ 



JOZA SKALÁK. 

I. 

Mfij ty bože! jak to v světě eho-di^ 
pustá skála živé rúžá rodí, 
a v oblázku pohozeném stranov 
žhavější nad zlato jiskry planou. 



JOZi SKALÁK. 



lai 



Tvrdé žil na KrlronoSslié skále 
Joza Skalák v své chaloupce malé, 
tvrdí kráčel, tvrdě hlavu kladl, 
kdyže nad nfm tvrdý epáaek vládl. 

Ba i nebe nad nfm tvrdé bylo, 
málo kdj Be jemu vjmlíilo, 
tvrdou zem mél tvrdé pro rameno 
tvrdé i to po rodičích jméno, 

Eoíičky dvě, pole jako v dlani, 
a ta chýžka, přilepená v Btráni 
jako hnízdo letné vlaítovice, 
jeho statkem — což chtěl Joza vícel? 

Co chtéí více? — povím brzo taky, 
jen co jeítě nahlédnu mu v zraky, 
v zraky, dnši i do srdce sfně, 
skalných jeho prsou do jeíkyné. 

Ach tam jinak a jak nnaCeji, 

než v téch skalách, joi kol Jozy tkvpjf, 

až mi oči preclidziíjl záfí, 

jak když světla rozžbou na oltdH. 

Po stěnách, jak v čarodějném hrade, 
Živé r&íe v plné květiiv vnade 



PST08INKT : 



122 

otvírají ňadra oachoTlná 

zlatých muiek, rosných perlí plná. 

K rAžím skvoucí lilie se sklání 
ve sladkém hudby klokotání 
v prostřed jasná studánka se prýští^ 
jež se lunou v nebes hloubi blýští. 

A vše v srdci samé květy, zlato, 
věru stál mi Joza Skalák za to, 
že jsem počal o něm veršovati — 
I ten mi jistě pero po vy zla ti. 



I 



11. 



Byltě Joza ▼ chatě samotníkem, 
Matka rok již spala pod trávníkem, 
v údolí, jenž při kostýlku malém 
teď se prvním zazelenal jarem. 

Žila 8 Jozoa vdova od mladosti, 
otec záhy v skalách složil kosti, 
při práci když krev mu z rukou tekla, 
jeité noha v propast se ma smekla. 

Dej mu b&h tam lehké spočívání; 
vdova po ném těžký obléb si shání, 



JOZA 8XALAK. 



123 

Yálči o něj 86 skalinou tvrdou, 

jest vsak při tom matkou přece hrdou. 

Rostet syn ji, jako jasan světlý, 
skály málo kořínky mu hnětly, 
a ty vétry, jež tu burou vály, 
jako hudby nad hlavou mu hrály. 

R&že v tvářích jak červánky ranní 
rozžaté po bílé skalky skráni, 
a vlas bujný hlavu věnčil syna 
jako zlatá v slunci kapradina. 

Věru hrdá mohla matka býti 
na své krásné poboraké to kvítí, 
ona také jak noc ohvězdilá 
v kalíšek mu rosoč perly lila. 

A ač chudobou jí ruka vadla 
žtédře přec mu na srdce ji kladla, 
a tam skvostným zdobila ji čárem 
jako nebe květným pažit jarem. 



Tak tu žili tvrdě, ótastné oba, 
neznal svát je, ani lidská zloba; 
tvrdií bývá než ta pustá skála — 
blahá matka že jí nepoznala. 



PRTOSEKKY : 



124 



Neb když vlas jíž posypán byl sněhem 
a krev v žilách volným šla jí během, 
prohodila jednou z rána synu: 
„Tuším, že již zajdu k hospodinul** — 

Zašla — v€Čer synu v náruč klesla 
a již duše nad hory se nesla, 
nad hory až nebes do vysoká — 
Joza stíral hojné slzy s oka. 

Rána ta mu ruku ochromila, 
ta však přece matce rakev sbila, 
na posvátné s hor ji snesla pole 
a tam v tichém pohrobila dole. 

Přišlo jaro, mechy vůni dýší, 
Joza svlékl teplý kožich chýši, 
sluníčka zas ruka jasná, vřelá 
bílou Buala loktušku jí s čela. 

Leskla chýška hor se na oltáři 
jako líčko panny v různé záři, 
kolem teplí větérkové váli 
plni snů, jež v srdci skalin spaly. 

Jak 86 čámě v nich to chvělo, pletlo, 
když to jaro jejich křidlem slétlo, 



3oíA SKaLa^ 



tnmj Septy, zpévf, laškoviol, 

v dole, borku, na skalách i v atráni. 

Jenam JoZa jaksi neveselý, 
kdjž se pod nim dolj rozepély, 
Elnutní po skalách se poroihlldal, 
ač chleb tvrdý povždy t písní Jídal. 

Kediíti? se, vždyf mél srdce vřelé 
pro družku i druha, pro přítele 
a žil tady v chjíce na šamotů — 
paprsk zlatý nu ční na temnoté. 

Co T§ak Joza tamo sauten shánf, 
prohledává kř« i imoly v stráni, 
cbvika nad nim již tak prevysoko -~ 
„což pak, Jozo, hledá tvoje okol" 

n^ toí T Etájce se mi okozUlOf 
pustil JBcm to, skákalo to milo, 
a ted za&lo k&zlňtko mi kdesi; 
myslim, přitáhly je taia ty lesy.' 

A od skalky k skalce dále krátí, 
T údoti pak svoje kroky stáól, 
vystoupá las na protějfii liory, 
na nicbž Éunmé ěemaji se bory. 



řRVOSBNKY : 



126 

Avšak nikde v skalách, dole, srázi 
kůzlátko své bílé nenachází, 
prošel bory, až tu na mýtině 
zalesklo se cosi v kapradině. 

Joza skokem skočil do kapradi, 
hle tu kůzle bílá ruka hladí, 
zlatá nad ním hlavička se kloní, 
a stříbrná slova k němu zvoní: 

„Pakli tebe, kozičko ty bílá, 
v skalkách hlídá dívka roztomilá, 
tož ji zvěstuj na krku rolničkou, 
že ji chci býl laskavou sestřičkou. 

Pakli tebe, kftzlátko hedbávné, 
máti stará v mýtí vodí travné, 
tož jí zvěstuj hlavičkou příchylnou, 
že jí chci být k ruce dcerou pilnou. 

Pakli ale, kůzlátko ty moje, 
Ž varný hoch tě v husté honí chvoje, 
růáovou zvěstuj na krku mu páskou, 
takou že bych obemkla jej láskou. 

JsemC já tady na samoté samá 
jak zavátá muSka nad borama. 



>■* IIÉ •»■ < ^ I 



JOZA SKALÁK. 



není sestry, bratra k miloTánt 
a ten otec jakby nebyl ani. 

Je prý T letfcli dobrým rertrniliem, 
ale doma chladným nevlidníkem; 
nepohladí. aniž zahoToH, 
a ten pobled ai mi srdce moH. 

Jasaé oko, jen kdyi puška cttsknp. 
tu TŠak ■ nebo íbavý blesk vyprýskne, 
béda laňce, chybila>li střela. 
Oka bleak ji jisté zdrtí zcela." 

Mékký mech se po mýtioS pHIf, 
Jozftv skok by] také lehký, asíH, 
nevědéU dívka ve kapradí, 
le kdos slylel řeč to jeji k«di. 

Náhle ramen vgsk jf tváře lalil, 
snad žo JozAv jasný zrak j» páDI, 
ohledla se, zahořela yice, 
Joza též mél plné záře Ií.m. 

Co si řekli, viru nevím a^i, 
tnšlm nepKŠlo to k povfdánf — 
avsaJc hory ve zlaté tam stSIy, 
jak by nad nimi dvě slánce rzpJiítT. 



řRVOftBttKtí 



188 



\h 



Nad potokem skalka nakloněna, 
bolestná ji patu vroubí péna, 
a ty vlnky jež se kolem honí, 
• stříbrný roucha lem jí ivoaí. 

Po ní hvězdy jako na nebesku 
kmihají sé v sterém óárolesku, 
drahý kámen po prsou jí plane 
a po ňadru perly rozsypané* 

Kdyby nebe smilovat se chtělo 
a rfižovýeh květů rozestřelo 
věnec živý na chudé jí skráně ^ 
což by svět se krásné divil panně 1 — 

Sedí Josa tiše u potoka, 
alatá zárě plane jetou z oka 
a an stále v jednu strahu třpytí, 
zlatý mast se jejím leskem nití. 

Po něm srdce Jozovo vystoupá, 
zlatými se křídly nebem houpá, 
nad skály se, hory, borky nese^ 
tam kde kaprad v šumném skryta lesei 



JOZA SKALÁK. 



1 



129 

„Můj ty bože! diyot?orné moci, 
v svatojanské noci o půlnoci, 
ze země kdy ěár a kouzlo vstáTá, 
kapradina že prý vykvetává. 

A mně vzkvetla za dne, o poledne, 
*^na skinci, v němž záře nevybledne, 
Čarovným mně květem rozvila se, 
▼ plném květu v plné květu kráse. 

Hoj ! což bych si lehkým skokem skočil, 
jako jelen, studánku když zočil, 
kdybych věděl já sirota sirá, 
kdeže děvče komůrku zavírá. 

A jak má by zaplesala duse, 
kdybych věděl, sladké touhy tuie, 
že tam sama u okýnka vzdýchá, 
ku hvězdám když měsíček pospíchá. 

A což mé by srdce spělo tamo, 
kdybych věděl, kdyby bylo známo, 
že tam na mne myslí zamyšlená, 
že tam po mně touží roztoužená. 

Však bych chýšku vyzdobil jí Bvojl, 
jako kníže palác kněžně strojí, 

F. Šdet Prrotenk}'. 3. vyd. 9 



PBTOssntT : 



130 

kdybych Těděl a byl na jistoté, 
če mi drážkou bude po ži?Qtě. 

Umyl tvář bych starnšce chaloupce, 
červené jí omaloval slonpce, 
novou přikryl loktuškou jí skráni 
a vyzdobil květem re všech stráit 

Křištálová okna zřítelnice 
v červené bych zasadil pak lice 
by jí okem jasná plála záře, 
až by mně ji vedli od oltáře. 

Kolovrátek jasanový, bílý, 

v jizbé stál by pro domácí píli, 

a červenou jalovičku v síňku 

pro mladou bych zaved^ hospodyňku."- 

A Jozon blahem září líce, 
z nich jsem vyčeť, co chtěl Joza více 
než tu chýšku přilepenou v stráni, 
kozičky dvě, pole jako v dlani. 



V. 



Vzplály hvězdy na nebeských plánich, 
vzplály ohně po horách i stráni, 
vzplály kolem do májové noci — 
vládnou semi kouzedlné mod. 



JOZA skalIe. 

131 

Aniž Tsadil máje přede dvéře 
bj sahnaly kouzla v nočním sere, 
Joza od ehaty jak jelen v skoku, 
stoapá chodem lehkých, švizích kroků. 

Nedbá družby, jež tam přes ohniska 
přeskakujíc čtveračí a výská, 
nedbá na sráz podle cesty vratký, 
aniž děsné míjí křižovatky. 

Zapomněl, jak zaklinačky znějí, 
jimiž kouzla (ár se zahánějí, 
a že horské svojí ze zahrady 
Krakonoš dnes vy&el Sedobradý. 

Mát on kouzlo proti všemu čáru, 
y zlatém ono stkví se jemn žáru, 
v srdci skryto, z jasných očí, lící 
plápolá mu jako bercen skvící. 

Hvězdy s hfiry lejí stříbro kolem, 
Joza směle strání kráčí, dolem, 
vystoupá zas na protější hory, 
sosnové kde vůní dýší bory. 

Zajde ▼ hájka, y tajném mizí stíně, 
tam zae jasné kmitne na mýtině, 



9* 



P&TOMilIKT 



ld2 



až své kroky malé a doabraTy, 
jako jelen před studánkau stavil 

Domek bílý hájku na pokrají 
pólo v hvězdách, na pfil v stín se tají, 
prostovlasé) bělorouché břizky 
rozBtřely se na krov domku nízký. 

Stínem jejich hvězdy sthbro hází, 
a po střeše lesklé květy sází, 
jež v tajemném břízek šelesténi, 
v jiné se a čarnějSí vždy mění* 

Okénka tu ~> dřištal, malinoví, 
lesních růží objímá je křoví, 
z něj jak lesní ze studánky víla 
zlatá hlavička se vyhroužila. 

Joza tíhne — odhrnuje keře, 
a již v tajném jejich pološeře, 
jak když vétírik řňži lásku věstí 
sladké vzdechy, septy zaselestí. — 



Noci jasná! o májová noci 
kněžno lásky, plná čámýcfa modl 
mechy tobě sladké vůně dýsí, 
touhy šepd větérkové tiší. 



JOZA BKALAK. 



133 



Slavik písní srdce tvé prochvívá 
a potok& zkazka dvitořivá 
koazedlné tobě věstí báje, 
i ta muška svou ti hudbu hraje. 

Noci jasná! ó májová nocí, 
kněžno lásky, plná óárných mocí I 
ve stříbrné mlžin ve závoje 
hory, doly tváře halí tvojo. 

Země květy ku nohoum ti hází 
a to nebe na skráué zas sází 
hvězd lesknoucích diadem ti zlatý 
skvělou sponkou plné luny spjatý. 

Koci jasná! o májová noci, 
kněžno lásky, plná čámých mocí! 
vesmír s trůnu jasných výSin lije 
kolem tebe svoje harmonije. 

I to srdce lidské ve tvém stínu 
drahý skvost do tvého klade klínu, 
chraň, ó chraň jej před zlou hněvu mocí, 
ten skvost lásky, ó májová noci! — 

Vstoupla noc již nebes do zenitu, 
planou hvězdy v paprskovém třpytu, 
avšak od západu víc a víco 
v černém mrakď hasnoa nebes gvíce. 



pRvosBinnr : 



134 

Joza T skryto plane září jasnoa, 
nevidí, že y mraku lesy hasnou, 
nevidí, že hvéxda d&vémice 
také již své zahalila líce. 

Aniž cítí, křídla iumnotemná 
vichřice že výs a výáe zvedá, — 
až tu v duái hrom ma zarachatil — 
či by Jozu hrom byl takto zhrotil ? 

„Pak-li jednou ještě, noční ptáku, 
sokolimu mému mihneš zraku, 
abys stihal holoubátko moje, 
na muáku si vezmu srdce tvoje." 

VI. 

Skály, skály tvrdé srdce máte, 
tvrdé srdce, skráně bezkvétnaté, 
neb byť kvítek sebe chudší, malý, 
žáry vaše na popel je spálí. 

Avšak skály, skaliny vy tvrdé, 
tvrdší nad vás srdce pusté, hrdé, 
ostré bývá jako břitkost meče, 
kamo stihne, slzy i krev teče. 

Sedí Joza smuten pod skalinou, 
v tváři jemu mladé květy hynou, 



JOZA SKÁLAJC. 



135 



kozičky mu do]em blondí, Btráaí, 
a myšlénky — kady neiim ani. 

Hlava těžká k praonm naklonéná — 
snad poslonchá jak tam srdce stená, 
snad ▼ tom drobném pisku tam a nohy 
zrnko téchy pro ial hledá mnohý. 

Bodná chýžka nad ním převysoko 
mateřské opírá k němu oko, 
jakby znala choroa jeho dufii, 
žalost její že mu povysufií. 

Slánce dárno pozlativši skráné 
za bmnatné hor zapadlo báně, 
ba již první hvězda večernice 
světle rozžali své bledé líce. 

Ale Joza, jakby kouzlem {atý, 
nedbá hvězdy ani rodné chaty, 
kozičky už kol se shromáždily, 
myšlénky však bůh ví, kde ty byly. ^ 

Co však náhle oživlo tu sochu? 
kamže klopýtáš, ty bludný hochu, 
horou, dolem, přes skaliny sráze? 
bůh té provoď na té pusté dráze. 

Jakže hochu? — známá kapradina, 
osudná tě vábí doubravina, 



vmvosjtsfST : 



136 

T ni ten domek neblahý i blahý — 
Tždyi už před tebou ty známé prahy. 

Což jsi, Jozo, T§echnu pamět ztratil, 
či snad blud tTé kroky sem až zvrátil 
platný bývá revírnik v svém slovu, 
vrat, o vrat se k domácímu krovu! 

Pozdě — padla, laň vsak vyskočila 

v bílé ňadro ránu zachytila, 

a Jozovi do náručí klesla, 

ta jež k němu v srdci lásku nesla. 

Joza vzkřikl — revírnik tvář kah': 
„Špatný střelec, klerý takto pálí, 
místo supa holubici srazí !" — 
a z ran druhou do prsou si vrazi. 



Úžlabinou muži tíhnou jací, — 

tnSím dva to byli paseráci ; 

tu z nich přední : „Hoho, posti^ bracha ! 

jak mi plno nahnalo to strachu!" 

„Go más?" — „A, tu v cestě mrtvol ňáký 
zkrvavělé na mne třeští zraky !'' — 
„Kdož to ?'< — „Nevím, a?&ak uhlídáme — 
věru, věru — tyt jsou tahy známé. 

Ba že — Skalák Joza z horské chatkf , 
přes rok tomu, co své ztratil matky — 



HABFENICE. 



137 

teď prý dceru pana revirnika 
do syého chtěl zavést faolaboikal" 

„Blázeni — ypašuj jej tam do propasti 
tác ty y zadá bade také másti!** 
„Pravda — cárej! — •* propast vzdychla v níži 
a dva maži dál se svodem pliži. 

Yěra nikdy nezapašujete 
skvostnějšího zboží na tom světě, 
tupí muži bez lítosti v těle, 
jako bylo toto srdce skvělé 1 — 



HABFEKICE. 

&tL stolem sedí zamračen 
a křičí se a vadí: 
„Nu, hraj přec ňákou veselou 
jak dva se měli rádi. 

A jak jej v ústa líbala, 
že přijde dobou krátkou, 
a odešla — nepřidla víc 
a byla přec již matkou. 

To dítě její mělo hlad 

a nemělo prs matky, 

i schlo mu, schlo mu v náručí 

a uschlo za čas krátký. 



FBYOSBirKT : 



138 



Nu, Jak ti holka u srdce — 
snad veselé to málo? — 
Na poslyš, povím, dopovím, 
jak dále se udalo. 

Ten hoch měl také srdoe kos 
a v srdci měl i lásku, 
on všecko^ všecko nasadil 
a chuďas prohrál sázku. 

On nabyv pekla, ztrativ ráj, 
teď peklem v nebe hází, 
v prach světa trhá nebesa 
a dále, dále sází. 

Tak bídný z něho toulavec, 
že čekal na shledání, 
že věřil, stále věřil jen 
v to lidské milováni! — 

Nu, holka, dohřej písničku, 
vždyt platil jsem ti právě — 
a teď bych zas již notně pil - 
a mám již toho v hlavě ! — " 

I hrála píseň ku konci, 
v ní všechnu bolest shlukla, 
zpívala, až jí napnutím, 
ta srdce struna pukla. 



JBDIN BBOB* 



139 

A on se vzchopil za stolem 
vida ji na zem vrci — 
a šeptal v mrtvou hledě tvář: 
nŠlo ti to přece^^k srdci!?" — 



JEDEN HROB. 

iknala k němu jako list k lístkn, 
v smatnoo Uéi jej celovala, 
pak panoSi dívka z chýže 
slibovala, pHsahala: 

Že buď jedno lože bílé 
v sňatku touhu lásky skojí, 
neb že jeden hrob spis černý 
oba věrné v smrti spojí. — 

Přišla bouře — přešla bouře, 
přišlo smutné umírání, 
dívka z chyže, mládec z hradu, 
v jeden hrob jsou pochováni. 

On ve srdce pána z hradu, 
pána z hradu — závistnika, 
ona také v srdce pánai 
pána z hradu — záletníka. 



nTOaXMKT: 



140 



U S K O C I. 



BCIINÝ KVÍTKK. 



Péli, pěli na lodicích, 
ve skaliskách na pobřeží, 
zbujní vládci v siných vodách, 
smélí hoši, mládci svěží: 



„Kvetly v dnhách vlasti žírn é 
v vlastech kvetlo rozkošenství, 
přišel TurčÍB, ižehl kvéty, 
rozžal v vlastech ukrutenství. 



Evětla v míra mládež naše, 
rostla k síle, ku radosti, 
přišel Tnrčin, porval kvéty 
a sil símě sveřeposti. 



Květe divé kvítek bujný, 
květe naše Uskočina, 
květe skryté v skalách pastých, 
květe také pro Turčínal" — 



uflsoei. 



141 

A jak blesky y tichou noci 
lodky v moře vyšlehnuly — * 
Tjfilehnuly v temno nočni, 
udeřily — zažehnuly. 

A když potom v záři dvorce 
vraceli se ku skaliskám, 
pěli hlavám na fitandárech 
a ve klínech odaliskám. 



VÉRNÝ SLIB. 

Pluly mlhy po siném moH, 
T mlhách tide loďka plula, 
z loďky v noční zádumčivost 
krásná slova zašeptnula: 

^Miluji tě, jako píseň 
svučoou kochá tambnrinu, 
hochu rci, kdy zapěji mné 
družky píseň nevěstina? 

Miluji té, jak den slunce, 
T růžích květu pod tvou záH, 
hochu rd, kdy svíce sňatku 
osloní mne při oltáři? 



PBV03BKXT : 



142 

Miluji tě jako otce, 
neznáf on tvé lásky zvěsta, 
přijď můj drahý, přijď už z jitra 
k otci méma pro nevěstu!'' 



Slíbil ySe a pHSel jitrem, 
zapěl píseň v outěk k městu, 
rozžal svíci — město bílé — 
přišel Uskok pro nevěstu. 



Letf bílá holubice, 

k Marktvu tož městu letí, 

nese, nese psaní bílé 

k pánu města, ku dožeti: 



„Hoj! an jsi ty doze mocný, 
a já Uskok, zet tvůj milý, 
píSi já ti psaní bílé, 
synovakou je píši pílí." 



Rok a den již, co plol Uskok 
k bohatému Marka městu, 
dožete by jasnou dcem 
▼zal a odvez' za nevěstu. 



nssocx. 



143 

Rok a den a ještě den as, 
chystej věno syému zetl, 
těžký kment a lesklé kovy 
a pak vino ku zapěti." — 

Letí bílá holubice, 
k áedým Bkalám přímo letí, 
nese, nese psaní drobné, 
k pánu moře, ku knížeti: 

„Hojí an jsi ty Uskok smělý, 
a já doze, tchán tvfij milý, 
píši já ti psaní drobné, 
píši otcovskou je pílí. 

Rok a den již, co plul Uskok 
k bohatému Marka městu, 
dožete by jasnou dceru 
vzal a odvez' za nevěstu. 

Rok a den a jeitě den as, 
tchán uchystá véno zeti, 
neuchystá — sám přiveze 
k pánu moře, ku knížeti. 

Přiveze sám na korábích 
těžké kmenty — plachty sody, 
lesklé kovy -— břitké meče 
a pak víno — ostré jedy." — 



PBTOUHKT : 



144 

Přečeť Uskok psaní drobnéi 
pousmál se tomu smíchá, 
poničil a již vyplouly 
loďky černé v nočním ticha. 

Edyi pak na den doze připlal, 
8 roztomilým Yěnem dcerky, 
přistál Uskok k Marka města 
a vzal víno, kment i šperky. — 



Mělté zlatoa tamburina 
od sultána z Oařihraáu, 
a měl mladičkou sultánku 
•d sultána s Cařihrada. 

Pěl %n k zlaté tambarině, 
před sultánkou černookou, 
pěl sultánce pro potěcha, 
nad skalinou, nad zátokou. 



Oj! sultánko, détče mladé, 
k čemu toaži oko tvoje, 
či snad hedbáv zlatotkaný 
mysl trudí ▼ nepokoje? 



rsKoci. 



145 



Oj! siiitanko, děTče uiiailé. 
Uskok r\chiy, Uskok směly, 
přinese ti hedbáT slatý, 
jen když oko rosreseli. — 

Oj ! snltánko, dČTče mladé» 
po čem touží ňadro tvoje, 
či snad perly téžké, drahé, 
mysl tmdi t nepokoje? 

Oj! snltánko, děTČe mladé. 
Uskok rychlý, Uskok smélý, 
přinese ti perly drahé, 
jea když ňadro nteteli. 

Oj ! snltánko, dévče mladé, 
po čem touží srdce tvoje, 
snad snltána hlava drahá 
mysl trudí v nepokoje? 

Oj! snltánko, děvče mladé, 
Uskok rychlý, smělý v boji, 
přinese ti hlavu drahou, 
jen mu ty dej lásku svoji. 



v, Šolcé Prvosenky . 2. vyd. 



10 



PRYOSBNKT 



146 



Stála mladá Uskočanka 
nad zátoku a pod Scnii 
a zpívala hrdým slovem 
zvučuou piseň ku Adrii: 

„Máť Bultánka mladé télo» 
těžký hedbáv tělo zdobí/ 
tož i mladá Uskočanka 
Bultánce se neporobi. 

Máf sultánka bílé ňadro; 
drahé perly ňadro sebrání, 
tož i mladou Uskočanku 
před Bultánkou nepohání. 

Mát sultánka jasné oko, 
bujný život v oltu hoří, 
tož i mladá Uskočanka 
Bultánce se nepokoří. 

Máť sultánka těžké pouto, 
robskou lásku ka sultánu, 
tu váak volně k srdci padne 
Uskočanka Uskočauu. 



TTSKOri 



147 



VE $l)^QARy. 



Hrály búsle, hrály k hodům 
renegatu ve Skadaru, 
zpíval k huslím slepec mladý, 
zpíval hostem ka rozmaru. 



Hrály husle, hrály k plesií 
ve Skadaru pod jasmíny, 
zpíval k huslím slepec mladý 
a uspával Moslemíny. 



Uraly husle, hrály k lásce 
pod hvězdami v různém sadu, 
zpíval k huslím slepec Uskok 
renegatce serenadu. 



Když pak připlul s- hvězdou jitřní 
mládec slepec ve skaliska, 
divila se jasným očím 
mladá v loďce odaliska. 



10* 



PRVOSENKT r 



148 



Míhaly se černé loďky 
podvečerem ve rokytí, — 
vstoupat v loďka Uskok mlaďý, 
vstonpal poprv v mořské žiti. 

Přišla matka k černé loďce, 
pohleděla v oko syna 
a pak slovem hovořila 
k junákovi Uskočinu: 

„Hoj! junáku, synku milý, 
jsem já rodná matka tvoje, 
dala jsem ti hlučné pisné, -« 
vpěla jsem je v srdce tvoje. 

Hoj ! junáku, synku rodný, 
nezahanbi Uskočinu, 
zjednej sobe, sám si zjednej 
k pism'm zlatou tamburína. 

Hoj! junáku, synku milý, 
jsem já rodná matka tvoje, 
dala jsem ti silu bujnou, 
vlila jsem ji v žíly tvoje. 



t7S«0CI. 



149 

Hoj t junáku, synku rodný, 
nezahanbi TJskočany, 
zjednej sobě, sám si zjednej 
k sile handžÁr vjkládaný. 

Hoj ! junáku, synku milý, 
jsem já rodná matka tvoje, 
dala jsem ti pomstu žkav«n, 
vrhla Jsem ji v ňádr« tvoje. 

Hoj! junáku, synka rodný, 
pomsti otce Uskočína, 
zjednej sobě, sám si zjednej 
k pomsté vraka Mosleraína!" 

Ysteupil v lodlcn mladý Uskok, 
vstoupil poprv v mořské žití 
a již pluly černé loďky 
v noční moře z podrokytí. 

Když pak jitrem vraceli se, 
přines^ Uskok matce ceny — 
v jedné ruce tamburinu — 
r druhé kandžár zkrvaveným 



PRVOSENKY 



150 



Na skalioách v seňské síni 
hrála 2vnčná tamburina, 
při tanci a při poháru 
bujná plála Uskočina. 



Pili víno 2 Cypru výspy, 
tiskli děvy rd Kavkazu, 
bouřili a pěli písně 
psům Tur činům na pokazu. 



V tom od moře v seňské sině 
pisk v ty bájné plesy vrazí — 
nedopili — nedopěli 
a již v mhlách se loďky plazi. 



Když pak nazpět v seňské síně 
v půlnočních až přišli stínech, 
měli nové vino v džbáncfch. 
nové dívky na svých klínech. 



U9KOCI. 



151 



Byli bratři pol)ratimi, 
byli oba Uskokové, 
byli jako bouře mladá, 
byli oba sokolové. 



M^ii oba vřelé srdce, 
oba jednu zbujnou hlavu, 
a pak mezi Uskočany 
jednu živou, zpěvnou slávu. 



Vedli život po junácku, 
po junácku milovali, 
oba jedna ženu mladou — 
baši ženu cclovali. 



Když pak jednou v smělém srdcí 
smělou lásku ženě nesli — 
«j tut oba jednou ranou 
k Dohoum baši střelce klesli. 



1 



PRVOSENKY 



162 



©VA BBVY. 



Byla krása nad vše krásy, 
co jich baši barem pasti, 
divili se, kořili se 
všecky krásy všecbněch vlastí. 

Zlatotkaný šle jí hedbáv 
staroslavná země Cyra, 
a na konci světa Indus 
drahé perly jí vybírá. 

Ba í Egypt starovráský 
v zvadlém srdci touhou vzdýchá 
a ku kráse nad vSe krásy 
sladké vftně ambry dýchá. 

Jen ta slávská, rodná zemé, 
jež ten boží div stvořila, 
chudá, vrahy oloupená, 
ničím dceru nedařila. 

Jen ta slávská, rodná země^' 
nový div zas nově tvoří, 
sílu, lásku v juna dýše — 
a již boží paprsk hoří. 



PÍSNĚ nO HABEU HAJDUKOVI. '^ 



163 

Hoří, letí letem blesku 
tam, kde s krásou krásy oyjí, 
a než minul den, dva, tři dny 
líbali se na Senii. 



PISNE „O MABKCJ HAJDUKOVI/* 

I. 

Spalo y chaté ďaurské dítě, 
spalo první svétské spaní, 
přišla k němu dobrá víla, 
květnatou co chodí plání. 

„Slyšela jsem na planině 
kvetoucí se chvéti rdže, 
že zrodilo divné dítě 
chudé ďaurské chaty lůze. 

Nesu růžové dva lístky, 
sypu na dětskou je tváři, 
aby kvetla po vše časy 
čarovnou těch lístkův září." — 

Spalo ▼ chatě ďaurské dítě, 
spalo druhé světské spaní, 
přilítli dva sokolové, 
y balkánské co krouží stráni. 



PRVOSENKY : 



154 

„Slyšeli jsme pod Balkáneni, 
černé mračno hovořilo, 
že se v chudé ďaurské chato 
divné dítě narodilo. 



Nespm jasné dva sem blesky, 
na dětské je kladem oko, 
aby jasně zářilo kdys 
na Balkáně převysoko." 



Spalo v chatě ďaurské dítě, 
spalo třetí světské spaní, 
přilítl sem větřík dumný 
od Kosova, rovné pláni: 



„Slyšel jsem já na Kosovu 
mrtvé jak se srdce chvělo, 
že se narodilo dítě, 
jaké lidstvo nevidělo. 



Nesu mrtvé to sem srdce, 
n\ dětská je ňadro vložím, 
aby opět obživčlo 
velikým tím divem božím.^ 



PISNB „O 3AASKU HAJDUKOVI. 



155 



II. 

Hladila mu černé vlásky 
a růžové oiěkké ličko, 
a při tom ji — matce rodné, 
slzou vlhlo oka víčko: 

nJak jsi krásný, Marko malý, 
jak ti v růžích tváře vzkvítá, 
škoda je jí, škoda bude, 
že ji spálí vášeň litá. 

Jak jsi statný, Marko malý, 
jak ti v žílách síla bujni, 
škoda je jí — že ji stráví, 
v zvadlém srdci Turci růjní. 

Pláči ještě nad tvým otcem, 
jenž spí kdesi pod Balkánem, 
brzy budu opět plakat 
nad synáčkem, nad olanem.** 

Vzplanul v tváři Marko malý, 
zajiskřil svým černým okem, 
zahovořil k matce rodné, 
proudným hněvné řečí tokem: 



PRVOSENKY : 



156 

„Co to mluTÍá, rodná matko, 
nehodná jsi za ta slova, 
nepromluyí takou řečí 
žádná žena hajdukova. 

Nebudu já Turku sloužit 
svoji mladou tváří krásnou, . 
ale posloužím já Turkům 
okovanou šavlí jasnou. 

Nebudu já Turkům sloužit 
ani svého oka leskem, 
ale posloužím já Turkům 
žhavým ze své pušky bleskem. 

Nebudu já psovským Turkům 
ve haremé olanovat, 
ale budu psům Turčínům 
na Balkáně haj dukovat. ** 

III. 



Na Turky a na hajduky 
ďaurské děti sobě hrály, 
bimbašou byl v čele tlupy 
u hajduků Marko malý. 



FÍBNĚ „O MABKU HAJDITKOVI.^ 



157 

U Turků zas bratr jeho 
vzácné přeTzal agaváni 
a jak Turek černé mraky 
na Bvé jasné čelo Bh4AÍ« 



Setkal bimbaša se s agou, 
y krutém setkali se boji, 
stiskl Marko Turka agu 
malou, silnou rukou svojí. 



Stisk' a v modré agy líce 
rozpálené zaboď hledy, 
že už aga sotva dýchal 
a byl skoro na smrt bledý. 



FHbéh' k Marku ujec Láza 
„Aj, co robíš, Marko dité, 
či chceš ubít bratra svého, 
že jej hubíš takto líté?- 



Osupí se Marko malý 
hnévnými na Lázu slovy: 
„Aj což jsi ty křesfan dobrý, 
chceš pomoci Turku psovi? 



PEVOSEUKT : 



168 

Jdi, ty nejsi bratrem otci, 
jenž byl velký Turků škůdce, 
že mi bráníS, kdyže tisknoa 
Tarka synovské mé ruce!" 

Markova již ruka dále 
ubohého bratra drtí — 
ten už oči uzavírá 
a je snad už blízek smrti. 



Sepjal Láza ruku Marka, 
že mu v nf až kosti chřestí — 
a tu teprv Marko malý 
bratra ze své pustil pěsti. 



IV. 

Házeli jsou buzdovanem 
k rozkoši a kratochvíli, 
bylo agů dvanáctero 
a zkoušeli svoje sily. 

Šel okolo chlapec Marko, 
zakoukal se na ty rvačky, 
z plného se zasmál hrdla 
vida dětinské ty hračky. 



PÍSNĚ ^O MARKU HAJDUKOVI." 



159 

Vzkřiklo na Déj Bgů. dvanáct: 
„Proč se směje á ďaurské psisko, 
p]ati nám snad troje smíchy, 
házíme snad tobě nízko ?^ — 



„A ba ! agové vy vzácní, 
vám se směje ďaurské psisko, 
že tak statni jste junáci 
a kazíte přec tak nízko!'' 



Křikne na něj agd dvanáct: 
„Nuž chop ty 86 buzdovanu, 
ukaž jak jím házet umíř, 
když tak lehce házíš hanu. 



Dej však pozor, daurská psino, 
seber dobře svoje síly, 
nezvedneá-Ii buzdovanu, 
poslední jsi smál se chvíli!" — 



Chopil Marko palcát těžký, 
postavil jej podlé boku — 
salrSl jemu po rameno — 
čítaK Marko čtrnáct roku. 



prvosenky: 



160 

Zatočil pak buzdovanem, 
do také nim mrštil výákj^, 
že když potom k zemi spadl, 
v drobné roztřiskl se třiéky. 

Leklo se tu agd dvanáct, 
pobledlo jim rudé líce, 
Marko pokojné šel dále, 
smál se agům ještě více. 



V. 

Mluví k Marku ujec Láza, 
chce junáka pamatovat: 
„Kterak budeš, milý Marko, 
na Balkáne hajdukovat? 

Nemáš handžar pobratima, 
ani šavli okovanou, 
nemáš pušku posestrici, 
nemáš pušku vykládanou ?** 



„Nemluv takto k Marku, Lázo, 
netřeba jej pamatovat, 
kterak bude junák Marko 
na Balkáne hajdukovat. 



PISNE „O MABKTT HAJDUKOVI.* 



■ » 



161 

První Turek, jehož potkám, 
dá mi šavli okovanou, 
druhý Turek, jebož potkám, 
dá mi pušku vykládanou. 

Třetí Turek, jebož potkám, 
s handžárem i hlavu ztratí, 
a ten čtvrtý, jak mé zhlídne, 
bude skokem utíkati. ** 

Oeořilo ranní zoře 
nebes bránu nad Balkánem, 
přibyl tamo bajduk Marko 
8 puškou, šavlí, jatsgánem. 



Pije Marko cbladnou vodu 
na Kosovu rovné pláni, 
pije ze studánky jasné — 
přišlo tiché na néj spaní. 

Pojevila se mu náhle 
vodní ze studánky víla, 
a k Markovi junákovi 
touto řečí promluvila: 



v. Soiee PrvBsenky . 2. vyd. 11 



PRV08RNKY 



162 



„Přišers, Marko, na Kosovo, 
Lazar car tu blavn ztratil 
a s nim mnozí pohlavaři — 
žádný víc se nenavrátil. 



PřišeVs, Marko na Kosovo, 
bojovat zde budeš boje, 
jaké'8 ještě nebojovat 
a ztratíš v nich srdce svoje.* 



Mluvila tak vodní víla 
a při tom se divné smála, 
a když probudil se Marko 
před ilím krásná Mářa stála. 



Pohleděla Marku v oči 
sličná Mářa okem jasným 
a hajduka junáckého 
pozdravila slovem krásným. 



Kráčí Marko zamyšlený 
po Kosovu rovném poli, 
mluví tichá k sobě slova 
a v prsou jej cosi bolí : 



plsNE „O MABKU HA.JDUK0V1.* 



1«3 

^Pravdu i"ekla's, dobrá vílo^ 
Ž6 tu moje srdce zhyne^ 
ayšak bili dá, dobrá vilo, 
če tu najdu srdce jiné." 



Til. 

Prosí boha krásná Mářa? 
„Dejž mi oči sokolové, 
dejž mi^ bože, křidlo letně, 
křídlo bílé, labuťové! 

Bych se vznesla pod oblaky 
nad Markovy dvory bílé, 
hedbávni-li praporcové 
vkjí jemu této chvíle. 

Vede-li mu dobrá máti 
přede dvory kolo švarné, 
i péjí-li mu junákové 

svatební ty písně čárné. 



Zlatý4i oa prstu prsten, 
drabý-li v něm kámen zs^\ 
statný-li, jak vypravigí, 
krásný li on junák v tváři." — 



,4 



Iť 



TRYOSBSKS : 



164 

Boproai se krásná Mářa, 
dá ji oči sokolové, 
dá jí bůh i křidlo letné, 
křidlo bílé, labufové. 



Yznesla se jím pod oblakj, 
ne však nad Markovy dvory, 
ale povznesla se křídlem 
nad Balkánské lesné bory. 



Tlaji Marku praporcové — 
po Balkáně lesy tmavé, 
vedou švarné jemu kolo — 
8 psy Turčíny boje žhavé. 



Hovoří ma čámé písnó 
hlučné pněky na vše strany, 
zlatý se mu prsten chvěje, 
pás hedbávím vyšívaný. 



A v něm kamení mu drahé, 
stkví se jak blesk uschovaný, 
zlatem, stříbrem vykládané 
handžáry a jatagány. 



~PÍ8NÉ „O HABKU HAJDUKOVI.** 



165 

Statnější vrak jesti Marko, 
nežli lidé povídají, 
mocnéji ty švarné rány 
na psy Tarky dopadají. 

Krásnější jest také Marko, 
krásný jako anděl Páně, 
kdy ta bráni nebes brána 
na zápraží na Balkáně. 

iiil. 

Radu radil kajdiik Marko, 
junáckými radil řlovj^, 
na Balkán co přiliť s jarem, 
mladičkému sokolovi: 



„Vzal-li tobě TurČín bratra 
a ty vzdycháš nad olanem, 
nezapomeň toho nikdy, 
pobral ří se s jatagánem. 



PoškvrDÍl-li Turbín tobě 
rodnou sestru vášní óernoo, 
nezapomeň toho oikdy, 
pocestři se s puškou vcrnoa. 



PKVOMSKKT : 



166 

UnesMi Turčin v barem 
tu, co tobě imlou byla, 
nezapomeň na to nikdy, 
zatím zlíbá tebe vílo. 

Zotračil>li TnrČfn otce, 
těžká-li ma pouta kuje^ 
nezapomeň na ta nikdy, 
však té Balkán vypěstuje. 

ZavraždiKli tobě matka, 
když si vyjel pro baráce, 
nezapomeň na to nikdy, — 
teď vsak vlast tvá matka pláče. *^ 



V srdci skryl Markova raditai 
mladičký ten sokol jasný, 
a byl z nebo junák statný, 
po Balkáně zpěv zněl hlasný; — 



IX. 



Zpovídá se hajduk Marko 
ve kláátoře ze svýeh břichů^ 
však se nezpovidá sleven^ 
vsak se nezpovídá mnjcbu. 



PÍSNĚ „O MABKU HAJDUKOVI*** 



167 

Ale zpovídá se srdcem 
s pozakrytou v zemi tváří 
svatému ve hrobě Sávě, 
v krásné lavře Yilindáři: 



, První hřích můj, že ten Turek 
ještě hubí naše kraje, 
v okovech že ještě vzdýchá 
bídná křesťanská ta ráje. 



Druhý hřích můj, že ten Turčín 
tepe ještě víru naši, 
že nad velkým božím chrámem 
ještě půlměsíc se vznáší. 



Třetí hřích můj, že mi při tom 
ještě v prsou srdce bije, 
že mi zrak se nepotrhal, 
že mé bídné tělo žije." 



Odpovídá Marku z hrobu 
svatý hlas svatého Sávy: 
„Pokoj s tebou, Marko statný, 
bůh tvé hříchy všechny spraví !** 



PBYOftSKKT : 



168 



X. 



H&dali se dva havrani 
a Balkánské bílé akálj, 
kdeže zhynul hajduk Marko 
a kde hrob mu vykopali. 

^Polétal jsem nad Dunajem 
tak hovoří havran prvý — 
viděl jsem Markovo srdce 
barvit Dunaj jasnou krvi. 

Bouřily se šedé vlny, 
však by tak se nebouřily, 
kdyby neb}l hajduk Marko^ 
jejž v svém luně pohřebily.'* 

Odpovídá havran druhý: 
„Nad Košovém perut spěla ; 
vidél jsem Markovo srdce, 
celá pláň se krví rděla. 



Chvělo se to pole širé, 
vSak by nechvélo se pole, 
kdyby nebyl Marko hajduk, 
co tam mrtev ležel dole.** 



PÍSNĚ „O MARKU HAJDUKOVI." 



169 

Slyšela tu hádka spornou 

v háji dobrá lesní víla, 

k bavranůin, těm černým ptákfim, 

těmi slovy hovořila: 



„Havrani, vy černí ptáci, 
hádáte se a to liše. 
žijeť ještě hajduk Marko 
a junáckým dechem dýSe. 



Žijeť ještě — bude žíti, 
dokud vzdychat bude ráje, 
dokud bude Turčín lítý 
podbalkánské dupat kraje. 



Bude žíti — dále žíti, 

dokud jedna píseň živá 

v podbalkánských šírých vlastech 

zvučnou jeho slávu zpívá.** 



PRVOBENKY : 



170 



VODY Přítelkyně. . 

yi vod chladných bloudívala, 
a žalostně naříkala: 

„Vody chladné, vody siné, 
škoda lásky, kdy pohyne, 

škoda lidské duše krásné, 
když ji skali žití jasné. 

Vody chladné, vody siné, 
srdce, duáe přítelkyně! 

K vám se moje slze lily — 
▼y jste jasnost zakalily; 

k vám mé těžké vzdechy spěly, 
vy jste bolné zašuměly; 

u vás kvét mé lásky květe, 
vy jej za mne pěstujete. 

Vody chladné, vody siné, 
bídné matky přítelkyně! 

Povídá si lid po tichu, 

že prý bloudím v těžkém hříchu. 



KOLO OSUDir. 



t 



171 

pOTÍdaji nahlas lidé, 
hříšné télo z vod že vyjde! 

Vody chladné, smilojte se, 
přijměte mne, zamkněte se I 

Vody chladné ji piijmaly — 
jeáté nad ní povzdychnuly. 



KOLO OSUDU. 

Se Brdce poupé pmčelo, 
v něž oko lásku naselo, 

na srdci kvét pak íiosila> 
jej slzičkama rosila; 

do světa láska utekla — 
za ni se bída přivlékla, 

i byla nuzná žebraika> 
a lid ji hkal tulačka. 

Než brzy skryla matku zem 
a dětsko bylo sirotkem. 



PBVOSENKT : 



172 



I rostlo jako divý květ, 
co na skalinách rozeset, 

a když rozkvetla na líčku, 
v ráj změnila svou uličku. 

Zabloudil ▼ ráj ten mládence 
a líbal rty i r&měnec, 

a když byl slíbal s růže pel, 
byl nevěrný a odešel. 

Ze srdce poupě pučelo, 
v niž oko lásku naselo, 

na srdcí květ pak nosila, 
jej slzičkami rosila; 

do světa láska utekla, 
za ní se bída pH vlekla, 

i byla bídná žebrácká, 
a lid jí hkal tulačka. 

Tak osud kolo převrací 
a sterá srdce utrácí — 

za kolem tato písnička 
ta mrtvá sbírá srdíčka. 



BETAB. 



173 



B £ Ť Á B. 

Iro širé pusté letem střely, 
jak proniknout by svét chtél celý, 
divoký befár vztekle Loni, 
až pod končm mu p&da zvoní ; 
po dálkách černým okem téká, 
zdaž kde &e jaká kořist leká: 
však matka pusta jaksi skoupí, 
a synek málo dnes as zloupí, 
jen orel krouží nad oblaky 
a po kořisti slídí taky. -— 
Než předce stranou ke Dunaji 
se černý bod na dálce taji, 
a beťár uzdou koné trhl 
a za bodem jak sup se vrhl — 
již nad řekou tam stanul prudce — 
před ním tu poutník s holi r ruce. 
„Jsem befár, této pusty pánem, 
ten oblouk nebes mým je stanem, 
dej co dej, aneb vezmu sobě 
a v krásném ustelu ti hrobě ť* 
A na to poutník v tato slova: 
„„Jsem poutník z kraje Yácslavova, 
nemám ni stříbra, ani zlata 
a spěji tam, kde země svatá.''*' 



I 



PRVOSENKY : 



174 



„Aj jak si ten tvůj jazyk stýská, 

a což to na prsou se blýská?" — 

„„Toť kříž jest — znamení to Krista!"** — 

Však beťár po křížku již sahá 

a na prsa jej rudá, nahá 

si přehodí a pádí s místa. — 



Po pustě dále beťár lítá, 

a na prsou jak z mračen temna 

proráží hvězdy záře jemná, 

se zlatý jemu křížek kmitá. 

Než jezdec dál po pusty moři 

na okřídleném letí oři, 

a černým okem v dálce slídí, 

zdaž kořist zdanou neuvidí. 

Však pusto kolem, prázdno kolem 

tím šírošírým pusty polem, 

jen orel krouží pod oblaky 

a po kořisti slídí taky. 

A betár pustu již proklíná, 

že o svého dbá málo syna, 

a vztekle koni boky tiskne — 

tu cosi v dáli pustou blýskne. 

I zaboď jezdec zrak tam žhavý 

a střelil jako tigr dravý; 

a již tu chodec unavený, 

ve tvářích rány zaceleny 

před beťárem svou chůzi stavi. 



BETAR 



176 



„Jsemt bečár, této pusty pánem, 

ten oblouk nebes mým je stanem, 

dej co dej, aneb vezmu sobě, 

a v krásném ustelu ti hrobě!" 

„„Jsem Srbín chladné od Morači, 

a vyhnanstvím má noha kráčí, 

vrah pobral zem i statky všaké, 

nic nemám, ani zlato jaké ; 

půl žití mou vyteklo krví, 

jež Turčínu teď půdu mrví, 

ty jinak, brachu, řeč tu svoji 

bys neukončil na pokoji."" 

„Aj, kterak si tu junák výská, 

a což to s beder se ti blýská?" 

„„ToÉ dolman, jejž jsem spasil z boje, 

bych v cizinách skryl rány svoje."" — 

„Aj, totě skvostné přikrývadlo, 

jak krásné srdce beťárovo 

by v pusté jednou pod ním schladlo!" 

A befár po dolmauu sahá 

a na bedra jej polonahá 

»i přehodí — se k oři skloní 

a dále pustou divě honí. 

A 8 beder jako peruť zlatá 

větrem se v slunci třepy taje 

mu premovaný dolman vlaje, 

že bleskem tím až pusta vzňata. 



PEV08KNKT : 



176 

A dál a dál po pusty moři 

na okřídleném letí oři, 

& černým zrakeiu v dálkách slídí, 

zdaž kořist žďanou neuvidí. 

Než pusto kolem, hlucho kolem 

tím šírošírým pusty polem, 

jen orel krouží nad oblaky 

a po kořisti slídí taky. 

Tu cosi pustou zvoní v dáli, 

a betár slouchá, střelí okem, 

pak jedním pozaletí skokem, 

a před ním tady báča malý — 

v rákosí sedí, píseň zpívá, 

a na befára se usmívá. 

„Já beřár, této pusty pánem, 

ten oblouk nebes mým je stanem, 

dej co dej aneb vezmu sobě, 

a v krásném ustelu ti hrobe!" — 

„„Aj, pánko, jsem já bača bída, 

u mne se halíř málo vídá, 

a stádo vlci rozehnali, 

vždyť jsem já báča ještě malý."** 

„Toť divný jsi ty báča, braťko, 

že nemáš jedinké hřibátko, — 

však co to v ústech tobě cinká, 

aj kam si zlato skrývá psinka." - 

A již se ku báčovi chýlí, 

a beťárskoa to věru pílí 



177 

se pasáčkovi do úst dtvá. 

„„Aj, pánkO) ty se mýlíš asi, 

to y ústech snad mi zvoní klasy.*** 

„Cd bačo? — řeč ti v ústech Bvoní" 

a bcfár hlavou kroutí, kývá 

a k báčovi se s koně kloní, 

a ucho k ústAm nastrkuje 

pak ret i jazyk promaknje 

a zase hlavou kroutí kývá. — ^ 

nAj, jak tys divný, bačo hochu, 

tož zazvoň mi tím hlasem trochu, 

když nemáš jeden halíř ani, 

tož vezmu si tvé zacinkání.** — 

Slováček báča píseň zpívá, 

a beťár do úst se mu dívá 

a cosi bručí, teremteti, 

jak by chtěl také pozapěti — 

však jazyk se mu ústech smýká ; 

pak zpěv drmole po báčovi 

na Dové v pustu pádí lovy 

a s ^rným bodem v dálce zniká. — 

Kde valným prcudem Dunaj pluje, 
tam v PeSti kdesi ve dvoraně, 
já beťára jsem nápad maně, 
jak pySně si tam mágnatuje. 
Tam metropolí báně zlaté 
patronův kosti kry jou svaté. 



y. šolce Prvosenky. 2. vyd. 12 



FBY08XIIKT : 



178 

a po ulicích, po namésti, 
ve zlatě skvoBtná roucha chřestí, 
řeč mocuá y palácích tam troní, 
v nii časem zpčvnó zvooky zvoni. 

Zdaž bef&r-magoat zpomíuá si 
na befárské své dávné časy, 
na pustu a ty divé tance — 
na baču, poutníka a psance ! ? — 



-X«^ 



ZPĚVY SVATOVÁCSLAVSKÉ. 



ZPĚVY SVATOVÁCSLAVSKÉ. 



t ^ ■ ■ ■— _ | -t ■ - ^ ■ — » lHH P«ii 



12 



*>* 



MA STRUHÁM 



MÁ STEHNA. 




běd lidu struna spletl jsem, 
Jiirch lidem k soustrasti zas linal« 
a mezi smrtí, životem 
nad zemi jsem ji rozepnul. 



A když aavane věku dech, 
a dál dohání k cíli zem, 
tu rozhoupá se struna má 
a zpěv její htmí nad světem* 



Až zvětři ale věku dech, 

a svět se vzejmout bude chtít — 

tu struna má buď udeří — 

buď praskne napnutím — a lid?l 



FBYOSBHKT 



178 



a po ulicích, po namésti, 
ve zlatě skvostná roucha chřesti, 
řeč mocfiá t palácích tam troni, 
T niž časem zpčvné zvonky zvoni. 

Zdaž betár- magnát zpomíná si 
ua betárské své dávné časy, 
na pustu a ty divé tance — 
ua báča, poutníka a psance I ? — 



^«< 



ZPĚVY 8VAT0VACSLÁVSKE. 




MA STRUVA. 




MÁ STBUNA. 



běd lida strunu spletl jaem, 
4)ych lidem k Boostrastí zas hnaif 
a mezi smrtí, životem 
nad zemi jsem ji rozepnul . 

A když zaTaine veka dech^ 
a dál dohání k eíli zem, 
ta rozhoupá se struna má 
a zpěv její hřmí nad světeoL 

Až z větří ale věku dech, 

a svět se vzejmout bude chtít — 

tu struna má buď udeří — 

buď praskne napnutím — a lid? 1 



FRVOSEinCY 



182 



TAJNÝ VZRŮST. 

Jjak tajemný ten vzrostu rnch, 
ty zemské žily života — 
kdož ví, co v nich se klíči nám, 
neb co v nich vře a klokotá? 

Zdaž tmí jen a bodláčí, 
zdaž ▼ květu vábném tajný jed, 
zdaž strom nám vzroste života - 
neb jenom mrtvý hrobu kvét?t 

Aneb ta zem v kraj zvýšenců 
svůj žhavý porod vystřelí — 
oplácejíc jim blesk i bouz', 
jež dřív jí v srdce zaseli?! 



BABEK 

vymřeli rodům otcové, 
bez. králů bloudil lidstva kmen, 
nešťastný v pustých samotách, 
zmrtvělý — sotva narozen. 



ŽiZHÍMB. 



183 

I seiel mudrefiv se dav, 

a sehnal kmeny ▼ jeden ďfaon, 

by Babel k nebi postavil 

a v oblacích svůj vztýčil troo. 

O bídná práce člověčí, 
jež tnpiš božstva zákony 
a k činům jeho rovnat cbceá 
své nícké — lidské výkony. 

Rozmetán stojí Babylon, 
na hanbu tobě jeho rum, 
a kmeny v svět se rozprchly 
a každý svfij si staví dům. 



Žízníme. 

ž^ízníme, vyschl pramen náš, 
pal sžírá úd nám po údii, 
vyprahlý jazyk blábolí 
a klít nemůže osudu! 

Žízníme — rezpjat život nás, 
jak na kříži pněl spasitel, 
▼ terč srdce naše vetknuto, 
a k dlí míří nepřítel! 



PBVOSBXKV : 



184 

Žízníme! žhavý iepce ret, 
a dole chátra střežíc křiž 
B posméchem misi b jedem žluč 
a mok ten v naši leje čiál' 

Žízníme! — však neklíte nám, 
již taký hráte s námi zpév, 
když žlučí napojený ret 
zas žluč jen vlévá ve bv£\j zpěv I 



žena-macechjL 

Nešfastná ženo z náruda, 
jež nepěstíš své lásky květ 
a dáváá rodné dítě své 
cizáckým mlékem napájet. 

Jen když chceš zahrát sobě hrn, 
jak by jsi byla matkou též^ 
tu v náruč bereš dité své 
a v obdiv naú se zasmuš. 

Však ženo« zlá to, zlá to hra» 
nan sázku jde ta stáři slast, 
a mocný pud jest přírody^ 
jenž hříčkou tvou se nedá máať. 



ZEKA-XACBpHA. 



185 



Ai děcka sourozenci kdys 
odrostse sláyou pokrětoii, 
a T sedÍTý vlas matek svých 
své Tence slávy zapletou: 

Tu přijde tvé též pastorce 
a tmsky z véncfi slávy své 
ti vrhne kalných do oči, 
že zrak ti — smysl pomine. 

A když pak v smrti zápasu 
své rámě po něm rozepneš 
a zase jednou po čase 
rtem hledým naň se usměješ: 

Tu starou majie v mysli hru, 
tvé smutné hře se zasměje, 
a v pozdní hlas tvých žehnáni 
svou kletbu kletby zakleje ! — 

Nešťastná ženo z národa, 
jež nepěstíš své lásky květ 
a dáváš rodné dítě své 
cizáckým mlékem napájet. 



PBY08EHKT : 
186 

NADE SLOVO. 

Až sloYO naše vtělí se, 
n&m žiyot bude narozen, 
a v den se skatkA proméni 
ten dJouhý prázdných tužeb sen: 

Tuf doba slavná nastane, 
den pohřbu to a vzkříšení, 
když nad mohylou nadějí 
čin své postaví zrození. 

Však teď jen slovo máme, hlas, 
než mocné jak Peruna řeč, 
a ostré naše myšlénky 
jak ostrou boží blesk má seč. 

A nás když vstane apoštol 
a svi!^ pozvedne pravdy hlas, 
tu sám i mistr nevěry, 
sám pekelný se třese ďas. 

A protož slova držme se, 
vždyt přec se jednou vtělí nám, 
my slovem základ výkopem, 
náš čin pak stavět bude chrám. 



PÍSEŇ „O BUČE MOZOLNÉ." 



187 



FlSE^ „O BITCE MOZOLKÉ." 

RDozolná ruko, tvrdá jako kámen, 
jenž v nitru skrývá jasný jisker plamen, 
ty hradbo skalná, co již od pravěku 
vzdoruj efi válek bouravému vzteku, 
a ač v tvém stínu kvetou luhy, role, 
ty k nebi zvedád přec jen vétve holé — 
ty čárný prute ve pravici Pána — 
mozolná ruko budiž zulíbána. 



I Nad milenčino sladké obejmutí 

mně dražší úsilné tvé postisknntí, 
to vřelé, přátelské, vší Šalby prosté, 
že ruka s rukou v jedno srdce sroste, 
ač z oka se mi při tom slza dere, 

I když vidím, cítím ty tvé jizvy steré, 

a žes jak starý prapor rozedrána — 

I mozolná ruko budiž zulíbána. 

Tyf usilovnou svojí prací, snahou 
divoké lesy měníš na vlast drahou 
a pustá lada v květné luhy, ráje, 
že srdce zakochá se v také kraje, 
že národ celý láskou pozaplesá, 
až píseň velká vzletné na nebesa 



PBVOSENKT : 



188 

před trfinem božstva p^jíc bosiana — 
mozolná ruko budiž zulíbána. 

Ty rozněcuješ rodinné obnisko, 
kde srdce k srdci se tak vine blizko, 
kde otec, matka, žena, muž i děti, 
kde bratr, sestra svátek lásky svétf, 
kde čárně kvetou staré báje, vésti, 
kde srdce ztracené zas najde Štěstí, 
když života mu loďka rozkotána ~ 
mozolná ruko budiž zulíbána. 

Ty chlebem daříš člověčenstvo celé, 
ty připínáá i duchu křídlo smělé, 
když z pozemské, té tmavé ze propasti 
zatouží po nebeské, rodné vlasti, 
ty jako pilná včelka z vonných květů 
med snásis nevlídnému na té svétu, 
ač sladkost jeho tebou nepoznána — 
mozolná ruko budiž zulíbána. 



Ty jak ten lásky prorok velký, svatý, 
obláčífi v hedbáv i svá kruté katy 
a paláce jim stavíš převysokó, 
že nezří té pak v bídě přehluboké, 
i trůny králů vzpíráš silou svoji, 
že pevně v požehnaném míru stojí 



PÍSEŇ -O RUCE MOZOLNÉ*" 



189 

jak T květných luzích skála véncovaiiá 
mozolná ruko budiž zulibána. 

Ty klenby stavis bohu hospodína, 
T jejichžto šerém posvěceném stíná 
se dnše lidská zbožné ve prach metá 
a k bohu tonží zapomníc kol světa, 
i masám snášíš kámen ku oltáři, 
ač málo kdy tě lesk jejich ozáří, 
vždyť cbrámův jejích zavřena ti brána 
mozolná ruko budiž zulibána. 

Tys i m&j uárod nešfastný a padlý, 
když do hrobu jej hrobaři už kladli, 
vyrvala silou křečovitou slední 
a k jasnému jej vynesla zas ke dni, 
a když ma časem srdce zakrvácí, 
ty rány hojíš tichou, pilnott prací, 
ač při tom sama^s na krev rozedrána — 
mozolná ruko budiž zulibána. 

O ruko tvrdá, že's tak bídná, bídná! 
Pakliže píseň sesterská a vlídná 
ti aspoň trochu vřelým slovem lásky 
ty sterých jizev shladit míkže vrásky : 
tož přijmi ji co prvosenka léta, 
jež vzkvetla ti na pustém luha světa, 
když pod tvým stínem byla vyzpívána, 
o ruko tvrdá, budiž zulibána. — 



PRVOSENKY : 



190 



TVRDÁ HLAVA. 

Y^ésť dávná, zbrojné básnily ji časy, 
vésť o národu mezi národy, 
navzdorný dozpěv naší SYobody, 
kovové roztříštěných meé&v hlasy: 
ji zapějem, když černé mrákayy 
zastíní světlé nasé zástavy, 
a my se v světlém jejím skryj em hávu : 
my tvrdou máme jako skála hlavu. 

Od kolébky šly první naše kroky, 

a na éela nám rány padaly, 

my sotva že jsme vlast svou poznali, 

již cedily jsme pro ni krve toky ; 

nám sotva varyta že vzešel zvuk, 

ne ku hraní — ved k bojům mužstva hluk, 

když prvou dupali nám jara trávu : 

my tvrdou máme jako skála hlavu. 

A v bouři ran jak mramorové skály, 
když nebes na ně lehnou mrákavy 
a blesky čela jejich rozžhaví, 
my z věku do věku jsme pevně stáli : 
tu tvrdý leh náš metal jisker pal, 
že celý svět se jejich ohněm vzi^l, 
jeni zářil lásce, svobodě a právu: 
my tvrdou máme jako skála hlavu. 



TYBDÁ HLA.YA. 



191 

Zahřměla vzdorná skála Kapitola, 
na jejímž čele světa tr&n kdys stál, 
a z nebes vypůjčených blesku pal 
na hlavy naše sesypala dolů: 
však tvrdší než ten Říma arcidóm 
my v kinoucím jsme stáli ohni tom 
a z jeho blesků svoa si vili slávu: 
my tvrdou máme jako skála hlavu! 

Když za pluhem pak celý národ kráčel 

a krví naší napojenou zem — 

jsa děvkou jen a panstvu psfcholkem — 

i slzou ještě, žhavým potem smáčel: 

tu v lebce jak ta mozolitá pěst 

mu zkameněla i ta stará vest, 

z níž novou jiskru svému vykHs* právu: 

my tvrdou máme jako skála hlavu! 

Věnčena slávou jako čela svatá 
na skráni slavných králů korunu, 
jak démant vyzlaceném na trůnu 
stkví hlava nám se, naše Praha zlatá ; 
v ní zřídlo umění a světských véd, 
V ní srdcí našich žilobitný střed, 
v ní zkamenělou — živnou zříme slávu ! 
my tvrdou, démantovou máme hlavu. — 



PRTOSKNKY 



I 



192 



SVORNÝ DXTCH. 

Jtn sffomý dneh 

a k velikosti mohuttwítt dá Búh» 

lilen svorný dach jak Labe proudy valné, 
pak umem skumuým ? mofe hlubiny, 
jen svorný duch, jak hor téch krnhy skalné, 
pak smélým křídlem v nebes výSiny; 
nechf démant skrytý v moře tAni kalné 
vzplá bleskem s nebes v širé krajiny: 
a bůh d& sílu, bůh dá mohutenství, 
a slávy lesk pronikne veškerenství. 

Jen svorný duch, a ruka poj se k ruce, 
muž podle muže jedna hradba buď, 
a všechněch srdce nechf &i hučí prudce, 
necht rázem mocným vŠem.se zvedá hruď, 
všem cílem budiž vrah a vlasti škůdce, 
a všechny jedna zlost i láska puď; 
a bůh dá sílu, bůh dá mohutenství 
a slávy lesk pronikne veškerenství. 



Jen svorný dncb a ▼ míra práee tichá, 
jak v oule buď i ▼ naSem národa, 
zhyn v porode již každá touha lichá, 
jež v život metá skutků neshoda. 



STOBKT DUCH. 



193 



sobecká změň se v itčdroa skromnost pýcha, 
a jaré klásky y bujnou úrodu : 
a bůh dá sílu, bfth dá mohutenství^ 
a slávy lesk pronikne veskerenstyí. 

Jen svorný duch y rozkolné yase zpéyy, 
již bludnému jste lidu proroky, 
na hradby bludů stále bez úlevy 
svých zpévův žeňte svorné útoky, 
a byt i osud svými stih' vás hnévy, 
vždyt soudem jsou vám lidu výroky: 
a bůh dá silu, bůh dá mohutenstvf, 
a slávy lesk pronikne yeSkerenství. 

Jen svorný duch, i vy se stavte y řady 
sesterské dévy s kfásy vzezřením, 
hle národ slzí, vida vaše zrady, 
nuž ukojte jej blažším zpomněním, 
již rány živé hojte láskou rády 
a srdce pustá plňte nadšením : 
a bůh dá sílu, bůh dá mohutenstvi, 
a slávy lesk pronikne veškerenství. 

Jen svorný duch po iíré naší vlasti, 
bůh nám ji dal za svornou svatyni, 
by tam jsme chodili svoa obét klásti, 
tam hledali svou soudnou véstkyniy 

F. ŠoUt Pnrofenky . S. rycU 18 



PRVOSBNKT : 



194 

by tam kleknouce v n&valu slých strasti 
y ochranném péli božatva zástini: 
dej bože silu, dejž nám mohutenstrí, 
by slávy lesk pronikl veškerenství. — 



NAŠE CHALOUPKY. 

Vbaloupky naše, buďte požehnány! 
Po vlastech porozseté v bad&v Iňné 
fialky skromné jaroii vzácné vfině, 
z vás první květy na věnce nám dány. 
Yy chudé, nuzné betlémské salaše, 
nad vámi plála hvězda mesiáše, 
budoucích chrámů prvotinské stany — 
chaloupky naSe buďte požehnány! 



Chaloupky tiché, buďte požehnány! 
Po viskách v utajeném skryty klidu 
jste zřely nejkrutější naši bídu, 
když na chlévy nám chrámy rozmetány; 
vy prvé jste zas pláče konejáily, 
vQ vás se slzy v skvostné perly slily, 
jež dvoustaletím byly prolévány, 
chaloupky naše buďte požehnány! 



NASK CHALOUPKY. 



195 

Chaloupky tichéi buďte požehnány! 
Nad hrobem starým kolébky vy nové, 
z vás prvnf vyletěli skHvánkové, 
nesouce jarní písně v nebes stany, 
vy poušti širošíré zHdla čistá, 
vy rajským květem posvěcená místa, 
vy skvosty z rumu slávy vykopány — 
chaloupky naše, buďte požehnány! 



Chaloupky tiché, buďte požehnány! 
Vy hrady krásnějšího zasvěcení, 
rytíři vaši duchem obměnť 
nebili žádné, hojili však rány; 
by skromné jen a malé vaše cely, 
však ve vás poukryl se národ celý, 
když paláce mu v mrzkost rozprodány — 
chaloupky naše, buďte požehnány! 



Chaloupky tiché, buďte požehnány! 
Vy musy naše jste nám dochovaly, 
pod vaší střechou ony klidné spaly, 
když na žebrotu byly vymrskány; 
vy národa poslední asylové, 
vy knéží našich skrytí oltářové, 
vy perel, drahokamů chudé schrány, 
chaloupky naše, buďte požehnány! 



13* 



PBY08ENKT : 



196 



Chaloupky tiché, buďte požehnány ! 
Hle národ poutník k vám svůj krok obraci, 
žehnejte těžkou jeho, svatou práci, 
by síly jeho v zmar nebyly dány. 
Nad Yámi lidstva duch se rozepéje, 
když národ skoňejsiv své praoadéje, 
nad střechou vaší vzklene slávy stany — 
chaloupky naše, buďte požehnány. — 



PÍSEŇ O ZVÍBATEOBL 

Klláť pánbůh v světě divné zvěřOi 
až Člověku to k neavéře, 
jak krásnou mu zde zemi kazí, 
po růžích v sadě blátem hází, 
jak jasné mu zde vody kalí 
a černým křídlem hvězdy halí, 
tam v královských se lesích hnízdí 
a sladkou hájů hudbu hyzdí — 
o, že ten pánbůh na ty stvůry 
dá slunci svítit shůry I 

Tu jedny tvrdé, tupé kůže 
vám vlekou, hřbet co jen zmůže, 
na „hot^ a „čihí" nejsou hlušii 
vždyť dosti dlouhé nosí uši, 



i v 



PISEN O zvířatech 



197 

jim bodlák hozen slouží k duhu, 
a ač v otrockém spjaty pluhu 
přec rády kopýtkem naň hodí, 
když chorý lev jim neuikodí, 
a víte^ co to za hovádka? 
toť bučící oslátka. 

A jiné zase s frackem v zadu 
lokaj ských hňupů po příkladu 
vSe přímé nenávidí proudy 
jak hříšník spravedlivé soudy ; 
a proto radéj' vézí v díře 
a ač to nepodobné ,k víře, 
když krok učiní, jedou zpátky 
a zadními jen lezou vrátky; 
a víte kdo ti a pak jací? — 
tof zpátečoičtí raci. 

A jiné opět jsou tu stvůry, 
ty nehledí vám nikdy vzhůry, 
než k zemi jenom rypák- snují, 
a všecko všudy očmuchují, 
ocáskem stále kolem točí 
a tvrdon-li kdes kfistku zočí, 
hned s ní se stranou kamsi trousí,- 
kde ostrý zoubek na ní brousí — 
a víte kdo ti čmuchající? — 
toť pouliční psíci. 



PBV08BNKT : 



198 

A jiaé zrůdy hladkých lid, 
vždy lésknavou Be koži tkvici, 
jen pod r&žemi hnizdí rádi 
a všady jejich vůni kadí i 
ty k srdci úlisně ae vinou, 
div že se láskou nepominou, 
vsak uátknon-li tě jenom jednou, 
tu na věky vám tváře zhlednou — 
a víte kdo ti, již tak čadí? — 
tof úlisní jsou hadi. 

Tu cháska zase pološerem 

se vznáií nad z^m podvečerem, 

nesnese ani slunce lesku, 

ni k hvězdám spěje ku nobeskn, 

ta pološerem jen se smýká 

a za den dvakrát koži svlíká, 

rod její nezná sama sebe, 

krev tajné z lidských srdcí trebe : 

a víte kdo to, co tak viří? — 

potvomi netopýři. 

O bože! svou bych ztratil viru, 
kdyby v tom světa ve revíru 
nevládl tvor též statný v pýše, 
jenž volně v slunci kráčí, dýše; 
kdy jeho hněvy stvůry vzruší, 
tu mocné kolem rány buSí, 



PUSTÝ DŮM. 



199 

a 2 očí jemu plamen stHká, 
že do dér vše se chamraď vlíká: 
a víte, kdo tak třimá blesky? — 
toť královský lev český! 

O bože! díky za to tobě 
já budu vzdávat ještě v hrobě, 
že's v boji uaáem za svobodu 
Dám postavil jej ku provoda. 
a pročež, časy, roty, psoty, 
jsou mamy vaše jedy, zloty, 
a kdyby na tom našem laně 
i lité pelešily saně, 
však brzo svými spálí blesky 
je královský lev český. — 



PUSTÝ DŮM. 

0ům šedý, pustý jako hrob» 
a na něm starý panský znak, 
Y něm okna věčně zastřena 
jak oslepený starce zrak. 

Ynití' kobky temné nocí, dnem, 
a pustá krb&v ohniska, 
jen dobou někdy půlnoční 
pláč sovy tady zastýská. 



PBYOSEITKT : 



200 

Po Stěnách chmurný předbfiy řad, 
jich tváře rouškou zastřené, 
a na podlaze ve prachu 
yaryto sténá sborténé. 



I kniha práv a zákonů, 
jež y srdci kdysi ukryta, 
tam na hromadě veteší 
práchniyi podle y ary ta. 



Zbraň rezaví tu vítězná, 
jež slávu nesla světa kol, 
že třásl trůn se Césara 
i tvrdý &íma Kapitol. 



O dome pustý, hrobový, 
tys jak to srdce pánů tvých, 
kdy padne do vás s zápalem 
blesk slávy z časů minulých!? 



aotrsTT. 



201 



SONETY. 



Ty, jenž v tom krutém protivenství boji 
ochrannou vznášíš nad svým lidem raku 
a téžkou ieho posvécaješ maku, 
jež vzdechem naplnila vék už dvojí! 

O svatý kníže, žehnej písni mojí, 
jež mladého mi srdce ve rozpuku 
8 tvým jménem posvátného lidu zvuku 
žal, bídu, hněvy, bolft zápas pojí. 

Yždyt chudičká jak lid ten, jemuž pěje, 
jak lid i ona chodí na žebrotu 
a tvrdé tluče srdcí na veřeje. 

O nedej, by ji váSně shnštly, boly, 
ať lidu, rouhavou až zmfiže rotu, 
Títězným zpěvem k slávě zahlaholí. 



PRVOSENKY 



202 



11. 



To irdce naše zbožné, boha plné, 
to srdce naše jako cbr&m je svatý, 
v něm lidských citů proudí pramen zlatý, 
jenž Y nebes moře vtéká 8?ětlovIné. 

Ta píseň jeho nikdy nezaklne, 
jen slza lásky roní pro své katy, 
v něm stále obětný ten zápal vzňatý 
pro ty, jenž trpí, věštce spravedlné. 

Jen spasitelské ono .pomili^' ny** 
ze hloubi jeho k nebes bránám vane, 
byť pod křížem mu klnul žoldnéř zbujný. 

Ba i když rudou jemu rozže svíci 

ten války bůh, jenž zhouby bleskem plane, 

tu zpívá: „Kdo jste boží bojovníci !•» 



SONETY. 



203 



III. 

Vezměte kříž na bedra břichy spjatá 
a tam putujte k oné Golgotě, 
kde hlubokého hrobu v temnotě 
práchniví veky vaše sláva zlatá. 

Tam poklekněte na ta místa svatá 
a modlete se ve své nicotě, 
že v také dloubopusté nuzoté 
jste lazaronská objímali vrata. 

pak teprv po té modlitbě kající 

k obětem lásky živé účinní 

tu svátost zulíbejte v prachu tlící. 

Neb komu nový křest má obmýt lící, 

ten v duši své mít musí svatyni 

a v srdci vlastním — živou křtitelnici. 



PBVOBENKY 



204 



rr; 



Nač hlučíte již stále: sláva! sláva ! 
vždyf pustá stoji ještě mohyla, 
jíž krví sláva vaSe pokryla 
a dvoustaletá s haabou kryje tráva. 

Nižádný pomník k tryzně nesvolává) 
by slza žalu kosti zrosila, 
jež laČDým supům tady rotsila 
osudné války viažedlná vřava. 

Nuž sneste žuly ze všech zemi k nebi, 
a nestačí-li pak ten skalný svét, 
proměňte y kámen i své živné chleby. 

A víc-li ještě k dílu zapotřebí, 
tož složte hlay svoje naposled, 
vždyť jako kámen tvrdé máte leby* •* 



80NBTT. 



205 



V. 



Ku srdci ránu tu jí zasadili, 
že dvoustaletý krvácela vék, 
Bvfij nahý nesouc na pospasy vděk, 
by lačni snpi hlad sv&j nasytili. 

O roucho žoldnéři se rozdélili, 
a když jich vášni sžírající vztek 
i zlatý diadem jí s čela smek*, 
pak ještě dále v jejím srdci ryli. 

O ráno syatár! nevyschniž Uůj pramen, 

své drahé krve proudem dále teč 

a k nebi vzdýchej stále to své : .Amen ! • 

Snad stane ndkdy anděl při tvém proudu 
a v zřidle tvém svůj jasný smočí meč, 
by krev tvou v knihy véčaých sepsal soud&. 



PRVOSENKY 



206 



VI. 



NeáCastné hvězdy Da nebi ti plály, 
Těžaté město kněžny věštkyně, 
že ve t?ých dómfi svaté rniné 
tu sbitou slávu rumy neschovaly. 

Za popraviSté ulice tvé stály, 
za čakany paláce, svatyně, 
a na veřejné míst tvých planině 
ti nejslavnější reci umírali. 

Karthago synům pokrov nasypalo, 

a avicí pohřební vzplál Ilion, 

jen ty's na hanbu při čakanech stálo. 

I stiskly tebe nepřátelů davy 
a vedraly se na tvOy na Sión, 
až všecky tobě strhly věnce s hlavy. 



SOKSTT. 



207 



fll. 

Vy, jenžna srdci přátelském jste dleli 
a ye mladistvém lásky horování 
jste hymoy psali na nebes až báni, 
nesouce ? obdiv srdce zápal vřelý. 

Jak brzypHsahy jste zapomnéli 
a malicherným nazvali to zdání, 
jehožto svaté, vroncné milování 
nadšením plní okruh srdce celý. 

Ze srdcí přátel sladký med jste ssáli, 
a když k vám ruce vztáhli k práci svaté, 
zlolajnou slzou jste je oplvali. 

Tak sveřepí na klasném poli trávy, 
květ pestrý skrývá zrní jedovaté, 
jež živnou stavu zlatých klasů tráví. 



PBYOSBNKT 



20S 



Vlil. 

Památko veku, laure Těncajicí, 
což věčné bude slávy tvoji vésť 
tu zbrojnou Čiugischanů věnčit pési 
o meči péjíc píseň hlaholici ? 

Žoldnéřů větší ti jsou pracovníci, 
jenž planou mýtí temných hvozdů klest, 
by lidstvo po chodníku květných cest 
kráčeti mohlo s jasnou světel svící. 

Jen chrámy boří velcí Světa rváči 

a krví třisní nebes lilii, 

vedouce v poutech člověčenstvo k pláii. 

Skal pustých kroh se kolem moře Btáči, 

jehožto vlny koráb rozbíjí — 

pomněnka květ jen v tichých vodáich smáči 



80NSTT. 



209 



IX. 

Nevěřte sladké, usmivavé tváři, 
z níž farizejská duše na vás číhá, 
ta srdte vaše v každém tluku stihá, 
ba B každou kapkou vaší krve sváří. 

Jak zvony hlučí váací pochlebáři, 
kovové srdce hlas až k nebi zdvihá, 
i světla zář jim z temných očí míhá, 
vždyť v slunci rádi vždy se stkvějí tmáři. 

Do srdce hleďte zrakem hloubajícím 

jak kovkop v tajné země útroby, 

by v katakombách vzplálo zlato k svícím. 

Snad že i tvrdší najdete tam kovy, 

jež vybaví vás z noci poroby 

A rozkřísnou vám světla zápal nový. 



Šole* Prvownk)'. 2. vyd. 14 



PRVOSENKY: 



210 



X. 



Na stromě našem sveřepí a tyje 
tak mnohý pahejl bez květfi a plodú, 
jenž naboa vzrostu svébo neúrodu 
Sumného listu bídným éatem kryje. 

V něm k zkáze kmenu živná šťáva hnije, 
a když pak květných větví ve provodu 
na topor zbujněl biřickébo rodu 
v žoldnéřské ruce naše srdce bije. 

Nuž pozor, národa vy zahradníci r 
je dlužno, aby zkázu nevzal etrom, 
pHložit tu tam pádnou sekeřid. 

Nač sekat teprv, až ta vzejde boui^e, 
kdy pahejl od kmenu odděliv hrom 
jej ohněm spálí smrdutého kouře. 



SONETY. 



211 



XI. 



Ty, jež sedáváš knížat u podnoží 
a palácová obletuješ vrata, 
nevěstko citu, ztatým poutem jatí, 
podloudná prodavačko nebes zboží. 

Na zákupném se povalujíc loži, 
rtem zpěvným líbáš cbladný paprsk zlata, 
v tmách srdcí bloudí záře tvoje svatá 
jak ve propastech padlý anděl boží! 

Prodejná písni ! kde svých skryješ tváří, 
kdy slovo prosté jako apoštol 
ti roušku strhne slávy pri oltáři. 

Žebráckou budeš při těch hodů záři, 
kdy ten, jejž klela'8 nízkých chýší bol 
na zlato změní lidu pohlaváři. 



14* 



PK*roSE5KT 



S12 



3KII. 

Groš vdoTÍn budiž ostatkem Tám svatým, 
tof peníz skrytý v nebes pokladnicí, 
v něm obraz vyryt bledých, smutných licí 
a psáno pismem slzí perlovatým. 

Nechť zdobena již písmenem jest zlatými 
nechť rytířskou chr&néna rukavicí, 
necht svěcenou na oltář klade svíci 
neb žezlem třímá mocnou vládou jatým. 

Ta ruka uschne jako sžatá tráva, 
pakliže prstem loupežnickým sáhoe 
na peníz ten a božská jeho práva. 

Vše jedno tu, at vdovou matka dětí, 
ať žebrácká, jež od vsi ke vsi táhne, 
neb koruna, jíž bylo ovdověti* 



SONETY. 



213 



XIII. 

Ten oheň nechť vás stále v srdci pálí, 
v něm'}. Tcliký váš zhasl myslitel, 
ať božských září temný nepřítel 
bludičkou svůdnou zrak vám ncošálí. 

Jak hvézdy zemské hranice ty plály, 
v nichž vyvolenců svatý zástup mřel, 
jich plamen hymny nebešťanů pél, 
a jiskry svétem záře rozsypaly. 

Jen zápal v srdci, v duši, světlo v ruce, 
byC celý svět tím požárem se vzňal, 
a v kacířské tak lidstvo zašlo muce. 

Vždyť sluncem pak by vzplály zemé naše, 
a plamen její davy planet hřál 
tmy noci v dálné pekla kouty plase. 



^SiS^ 



OHAZXIiT. 



G H A Z E L Y. 




lak svatý Ganges bledý jímá květ, miluj mne, 
'polibkem sladšim nad arménský med, miluj mne. 
Tvé oko černé jak Eblissa trůn, můj jest ráj, 
kéž bych tam v zlatém písmu touhu čeť : miluj mne ! 
kéž ret, jak brána růžová zahrad ápahanských 
jen jedním vzdechem chce se rozechvět: miluj mne! 
Vždyť jako poutník touží po vodách širazských, 
tak k zřidi&m lásky Tvé můj volá ret : miluj mne I 
a srdce mé jak mollah v mesitách Musrda 
a Tvým hvězdám vzdýchá zapomníc kol svět — miluj mne! 
Mých písní sade, zřidlo lásky mé, má růže, 
k niž slavičí mé písně spěje let, miluj mne, 
přijmi a na věrném srdci nos, co lásky dar, 
ten východní mých písní amulet: miluj mnet 



PRYOSBNET 



218 



II. 

V mé race s tichou lásky TÍroa dlela bílá ruka Tvá 

a jako lístek lilie se chvéla bílá ruka Tvá; 

nad námi nebe sterým světel čároleskem skvělo se, 

v mých očích však jen jediná se skvěla bílá ruka Tvá; 

já líbal jí, horoucně k zbouřenému srdci tisk\ 

v němž z písní sterých jediná teď pěla. „bílá ruka Tvá,** 

i tihla píseň samotinká zádumčivou nocí hvězd, 

však blahou k jasné výši provázela bílá ruka Tvá ; 

a šel i mládec opuštěný v kraje světa sám a sám, 

a k rozchodu mu jediná jen spěla bílá ruka Tvá, 

tisk' naposled ji, maje v mysli krásnou onu noc 

a v srdci mu jak b&žek lásky tkvěla bílá ruka Tvá ; 

a když pak v dáli s touhou utíká se v svatou klenbu 

hvězd, 
tu z hvězd mu skládá k písním slova vřelá bílá ruka Tvá, 
a takž i ve snách své mu „mene tekel** píše čarovné, 
však aby žehnala a ne by klela bílá ruka Tvá, 
a když pak zbouřené mu moře hrozí zničit loď, 
tu nad ním plane jako „maris Stella** bílá ruka Tvá. 



lil. 



O blažený ten lásky zašlý čas při Tobě 

jest v poušti mé jen květnatý oas při Tobě; 

mé srdce němé jako hrob na stepí, 

však v sterých písních vzejde lásky hlas při Tobé; 



OHAZELY. 



219 



já poutník neblahý, a Mekka mk sbořena, 

jen v náruči se mohu modlit zas při Tobé, 

a slepec jsem, mné krásný barev lesk rozmazán, 

jen v duchu Tvém se duhy skvěje pás při Tobě, 

na rozvalinách citů naříkám rozval sám, 

jen při Tobě chrám věčných' trůní krás, při Tobé ! 

a takž mé písně stálé volání za Tebou: 

O pojď, o pojď,. bych věčnosti žil čas při Tobě! 

IV. 

Přes moře k Tobě plyne má píseň 
a v bouřích láskou hyne má píseň, 
však přec perlový vínek křistálů 
do vlasů Tvých zavine má píseň, 
a přes pouště klopýtá samumem 
▼ Tvých růží sady stinné má píseň, 
než zefirem zulíbá Tvá ústa 
až v dechu tvém rozplyne má píseň; 
zbujný syn pouští druh jí na cestách, 
zlou řeči jeho hyne má píseň — 
než svatý korán lásky, bys v něm čtla, 
před srdcem Tvým rozvine má píseň. 

V. 

žes* svadlý oas květy ozdobila, Ty to víš, 
a palmy stín že*s nad ním rozložila, Ty to víš, 
jak vyschlé písni mých studánky Tebou zživeny, 
a jak se duše Tvá v nich zrcadlila, Ty to víš, 



PRVOSENKY : 



220 



žc'fl zahrad- královna a já jen plachý zpěvák ve křoví, 

že na růžích jsi ptáčka polapila, Ty to víš, 

však že i rajským květem vzplane růže pozemská, 

jež básníkova píseň posvětila, Ty to víš, 

co snů překrásných vzkvftá, písní, tužeb v srdci mém, 

vždyt častokrát jsi se mtaou lásku snila, Ty to viS, 

a jak jsi všecko, Dade vše mi drahá na světě, 

jak často z písní mýcb, o dívko milá, Ty to víš! 

Však to i věř, když zdaž mne miluješ jsem k Tobě děl, 

mne líbajíc že's sladce promlovila : Ty to víš ! 

VI. 

Jak sirá tamariska manou na planině pláče, 

tak písněmi mé srdce ňader ve hlubině pláče, 

a s nocí, jež ze srdce nebes sestupuje na zem, 

hluboká láska má po temné po pnstiúé pláče; 

se mnou jen harfa má, jak s pěvcem pastýřem na poušti, 

a ta i citů nejvěrnější přítelkyně pláče; 

jak cypřiš na oase vzdýchá sirá touha moje, 

a na květy, jež v jeho vlastním vzkvetly stíně, pláče ; 

mých slzi tok na ňadra zvoně srdce oplakává, 

jak kaskáda na svatý rum chrámové síně pláče! 

O přátelé nekalte slovem výtky slzu lásky, 

že jako shaslá hvězda na zem neúčinné pláče, 

vždyť nejkrásněji lahodívá oku bílá růže, 

když rosné perly v kvetoucím skrývajíc klíně — pláče. 



GliAZELY. 



221 



VII. 



Samotná vykvétá na pusté pláni rfiže podzimní 
a sama truchlí v tichém naříkání růže podzimní ; 
po nebi mraky jdou, po zemi větry pusté, mrazivé, 
než plane přec jak červánků svítáni růže podzimní, 
v paprscích slunce rosy diademem skráň si nezdobí, 
ni motýlů kolíbá laškování růže podzimní, 
a ptactva zpěvné plesy k radovánkám nezvoň jí, 
poslouchá ť vesmíra jen truchlolkáni růže podzimní; 
vždyť kol a kol tu hrobů sterých pole veliké, 
nad všemi pláče v citů bolném trání růže podzimní, 
a plačíc na hrob veškerenstva skládá pozdní věnce své 
a v soucitu svém sama v hrob se sklání růže podzimní! 
O květe čarovný, když v srdci lidském lidstvu vykvétáá, 
o čáruá ty ▼ májovém květu zdáni růže podzimní: 
tvůj nach jak smrti záplava polivá bledé dívky tvář, 
jíž v srdci květe mrtvé milování — růže podzimní, 
i pěvec nešfastnik tvým věncem zdobí bledé skráně své, 
když tvář ozáří slední písně plání — růže podzimní; 
O květe lásky obětně, jenž nad Siónem zaplakal — 
v tvé lůno slz svých ukryl lkáni růže podzimní! 

Vlil. 

Nuž bratři, vzhůru pohár zpěněný nám ku zdaru, 
nechť vzplanou bujné vína plameny nám ku zdaru; 
vždyť čas zde již, by zlednatélé srdce v útrobách 
vzplanulo jako věštec nadšený nám ku zdaru. 



PRVOSENKY : 



222 



a severu by barvy zimomHvé zápalem 
horkého pásma byly natřeny nám ku zdaru; 
však v ohni rozplývá ledová srdcí nenávist, 
ohněm i pomník ztuhne vznešený nám ku zdaru! 
A protož bratři k jihu hled, kde zraje réva nám, 
a s rukou vzhůru pohár zpěněný nám ku zdaru, 
k přípitku pak jak ghasela letí píseň má 
a nese z jihu pozdrav zbratřený nám ku zdaru. — 



Z PERLOVÉ ŠŇŮRY. 

I. 

é srdce bylo k Tvému připoutáno 
tou zlatých citů šňůrkou perlovou, 
hned jak již první vzplanulo mu ráno 
a první pělo píseň májovou — 
však brzy pouto lásky roztrháno — 
mé srdce bylo k Tvému připoutáno. 



Jen málo perli různo pozůstalo, 
a mnohých lesk byl slzou zakalen, 
mé srdce však je všecky nsbledalo 
a kouzlíc v smutku zašlé lásky sen 
na černou šňůrku zas je navlékalo -*- 
jen málo perli lůzno pozůstalo. 



z PEBLOVE BNURT. 



223 



II. 



Jen pocelnj tu bledou tváři moji, 
jen rozechvěj ten mrtvý její květ, 
však ona již věčnémn ku pokoji 
se Tobě pozarděla naposled, 
a klidná již v tom světa viru stojí; 
jen poceluj tu bledou tváři moji. 

Vždyť kaédý hrob se v jedné slze září, 
a každý aspoň jediný má květ, 
a každý jednu svíci na oltáři 
i jeden zbožně modlící se ret: 
jen poceluj tu bledou moji tváři, 
vždyť každý hrob se v jedné slze září. 

III. 

Já věčně nes' bych tyto lásky žaly 
jak onen gigant světa základy, 
a byť se struny srdce protrhaly, 
a všecbněch písní zvučné soulady 
se s žalostnými vzdechy rozprchaly — 
já věčně nes' bych této lásky žaly. 

Vždyť krásný na srdci ten balvan skalný, 

u nebes čelo jeho temeni, 

na skráni vlaje květů věnec valný 

a dolů proud se srdce pramení 

a vůkol světci okruh plane dálný ^ 

vždyť krásný na srdci ten balvan skalný. 



PEVoSKNKY: 



224 



1%. 



Jen postůj, postůj malou ještě chvíli, 
má svíce lásky brzy dohasnc — 
vždyC už se kvétné zatemnily 
a 8 nebe spadly hvězdy přejasné — 
mě srdce taky brzy již dokvílí — 
jen postůj, postůj malou ještě chvíli. 

Vždyť krásná láska i když odunňrá, 
viď, že ji také trochu miluješ, 
že darmo v Tobě zraku neupírá, 
že jednu slzu přec jí věnuješ, 
než v hrobě zajde její píseň sirá, 
vždyť krásná láska i když odumírá. 

V. 

To byly, lásko, skromné jenom dary, 

jen jedno bílé ruky stisknutí, 

a přec tak krásné byly tvoje čáry 

a zlatem lesklo tvé se planutí — 

ach příliš kvapně shlukly se ty zmary — 

to byly, lásko, skromné, skromné dary. 

A sotva jsme si v oči pohleděli, 

již zlosti kámen na srdce nám pad* 

a dusil mladé lásky zápal vřelý, 

až v srdci všechen ~ všechen oheň schlaď 

jak lístky různo jsme se rozletěli 

a sotva jsme si v oči pohleděli. 



PÍSMŽ ▼ BOUŘI. 



225 



Wl. 



Bůh proTodiž tu Tvoji ruku bílou, 
by sCastně věnec vpletla v zlatý vlas, 
vždyC s nmcAou liská zápasí zde sflou 
a svět ten často květem pozatřás', 
kdyi výdech' do něho svou vůni milou 
bůh provodiž ta Tvoji ruka bílou. 

Jak hvězda plála nade hlavou moji — 
snad také černou hrudou zazvoní 
až srdce mé k věčnému ku pokoji 
se s pustou rakví ve hrob uskloní. 
Bůh provodiž tu bílou ruku Tvoji, 
jak hvězda plála nade hlavou mojí. 



■«^^tf«^«^N^S^Ntf«^«^«t 



FÍSNŽ V BOU&L 



iBeBt ten můj kraj teď bouřlivý 
a plný bleskných mraků, 
až srdci v ňadru ouzko je 
a temno v duše zraku. 

Ysak někdy bouře zajde přec, 
mé nebe bude jasné, 



F. ioUé Pnroienky . 2. yyd. 



16 



pwossmxt: 



226 

a ▼ tom mém kraji vykvetou 
zas květy mladé, krásné. 

A pak z těch květň, dívko má, 
si věnce badem víti 
bud svatební, buď pohřební, 
jak pánbůh bude chtíti. 



II. 

Blesk božím poslem jmenují, 
že proto poslán k zemi, 
by osvítil tu světa tmu 
božskými pochodněmi. 

Vsak běda srdci, které kdys 
ten nebes žár zasáhne, 
ono sic božskou září vzplá, 
vsak samo — samo spráhne. 



III. 

Nebem když se blesky honí, 
myslím já na lásku svou, 
myslím jak ty blesky žhavé 
touhou zářnou, ohnivou. 



PISNK V BOUŘI. 



227 

Edyž pak nebem hrom burácíš 
zpívám já o lásce své, 
zpívám jak ten mraků péyec 
písně hlučné, divoké. 

A když bouře rozehnána, 
mračna různo nebem jdou — 
rňzn^ jdou i mé myšlénky 
zmladlou lásky krajinou. 



IV. 

Jest láska velká jara bouř, 
a máj mé mladé žití, 
jen první zpěv t něm vzbudil se, 
a první vzkvětlo kvítí. 

Zpěv ten se sotva tetelí 
jak první z jara ptáče, 
a kvítko bol ně vydychá 
a bolnou slzu pláče. 

Však bouře přejde, a ten zpěv 
až v nebe bude zvonit, 
a kvét ten se svou koninou 
až v nebi bude trónit. 



15* 



PRVOSBHKT : 



228 



v. 

Směle iora svoje čelo 

▼ nebes yýfi' vypíná, 

však když blesk se nebem míhá, 

nejspift je roztíná. 

Pyšně palma se svým věncem 
v nebes výš se týčí, 
vsak když blesky nebem vzletnou, 
nejspíš věnec zničí. 

Tak snad proto velké srdce, 
jež cbce v nebi trónit, 
zlostná bouře světa hledí 
v propast zkázy sklonit. 

Ach ta láska mladická 
to je jiskra žhavá 
a to žiti jinošské, 
to je boiii'e dravá. 

Jen že časem v bouři té 
krásné kvéty kvetou, 
z nichž pak v nebi andělé 
věnce slávy pletou. 



PISNB V BOUBI. 



229 



Vli. 



Ticbá jako holabice 
jesti, dívko, duše Tvá, 
smělá jako orel v léta 
jesti, dívko, duše má. 

Néžná jak kvét vodní rfiže 
jesti, dívko, láska Tvá, 
bujná jak květ žhavých pasfi. 
jesti, dívko láska má. 

Klidně jak potůček ▼ Iftže 
plyne, dívko, život Tvůj, 
divé jak Nil vodospádný 
bouří, dívko, život můj. 

A na jeho vlnách bouřných 
plyne matně dase Tvá, 
bledě vzkvétá v jeho proudech 
vodní růže — láska má. 

vsak z těch jeho vod posvátných, 
až kdys v moři zahynou, 
holubice i ta růže 
krásnější v svět vyplynou. 



PBV08ENKT : 



230 

V FODJBSSNI. 

1. 

Vak to láska ze srdce mi 
zaletěla na pustiny — 
jako zpěvné y podzim ptáče 
z vadoucí už ze křoviny. 

A jak list za lístkem padá, 
tak ty písně v srdci vadnou, 
dumný větřík roznáší je — 
zanáší je zemi chladnou. 

Zdaž na rov mi srdce padne 
jeden lístek ze křoviska — 
zdaž tam aspoň jedua píseň 
siroteček pozastýská! 

II. 

Vy kvétalo srdce moje 
jak to křoví na podlesí — 
plno kveta — plno růží, 
samé písně — samé plesy. 

Uvadnulo srdce moje 
jak to křoví podle skály — 
plno trní — plno hloží 
samé vzdechy — samé žaly. 



y PODJEBsm. 



831 



111. 



Oj ty lese, tmavý lese, 
zadumaný — bez šumota — 
ty jsi jako srdce lidské 
pohroužené ve temnotu. 

Ede jsou ty tvé vily vábné, 
světloBtinné kde ty háje — 
kde ty kvéty, písně, touhy 
a tvé rozáuméné báje. 

Jenom časem lovce puška 
ty tvé hvozdy rozhlaholí — 
vSak tu vzdychne laňka bílá, 
taková že píseň bolí. 



IV. 



Osiřelo srdce moje 
jak ten potok na lučině, 
jak ta vlnka ve potoce, 
jak ta rybka ve hlubině. 

Opadaly květy krásné, 
po březích jež víla sela, 
i ta věrná pomněné čka 
modré oko pozastřela . . . 



PRY08SHKT : 



232 



Jen ta vrba vetchá, ahrblá 
proutím Bumi nad potokem — 
jen ta moje matka stará 
vzdýchá nad mým modrým okem. 



Poletuje píseň moje 
jak to ptáče v podjeseni - 
poleti]gei pozpěvuje, 
co bývalo, že už neni. 

Najde-li kde kvítko bledé 
naposled co vykvítalo — 
zazpívá mu naposledy 
že už v světě lásky málo. 



BlLÁ BŮŽE. 



1. 

1 



Kostla jako kvítko v polí, 
radost v srdci pučila ji, 
rozkvětala jako poupě, 
chtěla rozvít láskou v m^i. 



BÍLÁ RŮŽK. 



233 

Avšak rostla ke smutku jen, 
k?ětla jenom k uvadnutí, 
a když měla láskou rozvit — 
byla bledá ku shasnutí. 

11. 

Putovala k Svaté Hoře, 
k matce boží do kapličky, 
klekla před ní na kolena, 
modlila se modlitbičky: 

Za otce i za matičku, 
z& své bratry, sestry drahé, 
za vše duše ve očistci — 
za své srdce přeneblahé. 

111. 

Bledá dívko vyplač se jen, 
plakat tobě hezky sluší, 
vždyť ta slza na lilii 
krásy její neporuší. 

Bledá dívko, zanech smíchu, 
smích tvůj ach, ten srdce bodá, 
vždyť ten brouček zlato I es kly 
přec jen lilje krásu hlodá. 



PRVOSENKY 



234 



IV. 



Jako nočních nebes smntek 
hledí na mne oko tvoje — 
jako země roucho noční 
květe temně líčko tvoje. 

A jak hvězdy padající 
kanou slzy z oka tvého, 
kanou v propast pustých nocí 
Y srdce lidu necitného. 



V, 

Jako sněžný krystal padá 
ledny pláč po lednem líci, 
padá hojné — padá tiše 
srdci mému pro sanici. 

A to srdce zimou skřeblé 
letí přes tvé zmrzlé luhy — 
za koně má bujné touhy, 
zvučné písně za posluhy. 

A za zvonky srdce lidská, 
samé smíchy v zvoncích skáčí, 
že pod nimi zmrzlé slzy 
pustým krajem žalně pláčí. 



NAD BALKANBM. 



235 



\A. 



Na znamení lásky tvojf 
kříž jsem vztýčil utrpení, 
na kříž zavěsil obrázky 
tvých bolestí na znamení. 

A jak lid na cestd kříže 
před obrazy srdce pélo 
o těch bolech lásky siré, 
jeá tvé srdce přetrpělo. - 



-NAD BALKÁNEM. 

Ty, jež nad slávy mohylon se modlíš, 
jež rány hojíš umučené lásky, 
i s povzdechem nad zlostnou vášní prodlíš, 
i bolné hladíš v bledé tváři vrásky — 
soustrastná písni, rospni pemf jasnou 
a povznes nad Balkán se nad lesnatý, 
kde záře lásky v černých mracích hasnou : 
tam, knéžko písni, najdeš chrám svQj svatý. 



Stržený znak zde spasitelské víry, 
v prach zašlapaný, zlobou oplvaný, 



PEV03ENKT : 



236 



bez apoštolů lid zde bloudí sirý, 

jež vášeň změnila mu na katany; 

zlatem se stkvějí kamilavky kněží, 

a čím by skryl se nemá lid ten jatý, 

i nebes chleba lakota mu střeží: 

zde, kněžko písni, najdeš chrám svůj svatý. 

Zde výkvět lásky mrhá zlocit tupý 
a jedovatým dechem růže tráví, 
zde holubice ostrodrapí supi 
krkavčím zubem nelítostně dáví; 
zde srdce mladé, čisté, milující 
ve hrudi tluče jenom pro své katy, 
jenž na sprahlé je prsou skále mící: 
zde, knéžko písni, najdeš chrám svůj svatý. 



Ye hrobě dřímá carstvo tady troje, 
y mohylách slavní vévodové spějí, 
zde den co den se nové páší boje, 
a vražedné se meče v slunci rdějí, 
zde rtem krvavým rána rozjitřená 
o balsám vzdýchá k nebi věk už pátý, 
že bolem tím až celý svět juž sténá : 
zde, knéžko písni, najdeš chrám svůj svatý. 

Zde zem jak mrtvé tváře nevěstiny 
jen svadlým věncem svoje skráně zdobí, 



NAD BALKÁNEM. 



237 



zde jaro jako břečfan nad rniny, 

nad steré se ta vznáší nade hroby; 

zde cesta žiti srázn^jSí a užáf 

než Al-Širatů oblouk rozepjatý, 

jenž nad propasti vede k ráji duši: 

zde, knéžko písni, najdeš chrám sviUj svatý. 

Zde bida stohlavá až do útroby 
klikaté svoje zarazila drápy, 
zde sterý lítostný ten pláč Nioby, 
v němž tvář mateřskou celá země ztápi; 
zde srdce, jazyk, práce ducha, ruky 
a celý národ otrocvim je spjatý, 
zde posměchem se ještě muči muky : 
zde, kněžko písni, najdeS chrám svůj svatý. 



O písni moje, k té tam zemi patiri, 
v ty zpustošené pozanes se kn^e, 
vždyt bídní ti jsou rodní moji bratři 
a Slávský rod ta utrápená ráje; 
sknvánčím vznes se pod nebesa letem, 
a že juž blízký jara paprsk zlatý 
zapěj těm bídným matky Slávy dětem : 
tam, kněžko písni, najdeš i^hrám bv^' svatý. 



PBYOSES^KT : 



238 

SLÁVY DĚTI. 

Praporec vlaje, k předa Slávy děli ! 
Edo v Blávé zrozen, v slávě masi žít, 
a je-li třeba pro sláva též mřít, 
nedbaje ran, ni vzteklých hlasů kletí; 
na půdě vaší světa vůz již stojí, 
připněte k němn bajnoa čtverspřež svoji, 
ať křídlatý jak anděl dále letí: 
praporec vlaje, k předa Slávy děti! 

Staré již rány zacelila doba, 
na jizvy slusno nových dostat ran, 
v§ak láskon spjatý ten náš čtverohran 
nižádná v světě nesdrtí jaž zloba: 
nad Hora Bíloa Blaník výš se nese, 
i nad Košovém Balkán již se třese, 
a od Uralu slyšet pozdrav pěti — 
praporec vlaje, k předa Slávy dětí ! 

Pozdravte slunce, jež vám jasno vzchází, 
bratrských zpěvů hlačnoa oslavou, 
ať ověnčenou vaší nad hlavou, 
jak v vlastech vašich nikdy nezachází; 
hle půda kyprá vaší krví drahou 
vybajní v květy vaší silou, snahou, 
jen svorným zorejte ji rádlem k setí — 
praporec vlaje, k předu Slávy děti! 



8LÁTT díti. 



239 



Nad rupaem hrobů již se fénis vznáší, 
nuž k předu krok ka slávy pochodu 
za krásnou, živnou lidskou svobodu 
ať p^í svati, klejí satanáši; 
chorobný svět jak starec nade rovem, 
oživne zpěvným Slávských rodů slovem 
a nových krás se zaskví různou pletí — 
praporec vlaje, k předu Slávy děti! 



Již Polsko zbožná s mohyl sejmi kříže, 
vždyf pláčem smyla's suchou jejich krev, 
a z posvátných těch žalných smutků dřev 
povstane chrám, v němž svoje složíš tíže; 
v tvém srdci svatý lásky požár plaje, 
jím Slovanské ozáříš k svátku kraje, 
až v kruhu svorný budou chorál pěti — 
praporec vlaje, k předu Slávy děti! 



Svůj starý ráj vám nebes říš otvírá, 

svou věkovitou boříc ohradu, 

a pestrých růží vonnou zahradu 

vám k nohoum skládá stará země Cyra; 

vy po synovsku lůžko ověnčíte, 

kde v plenkách dřímalo kdys lidstvo ditě 

a nejstarší teď v hrobích spějí kmeti — 

praporec vlaje, k předu Slávy děti 1 



S40 

Zločíímá selme též ruka Moslemiiia, 
co tolik ztropila Tám sloiádů, 
a z pozlacených yěii Carhrada 
již p&lměsíce bledá záře shasÍBá; 
viak T brzkn jiini pušky zahoToři, 
klasická pftda noré dÍTj stroK, 
a Carhrad Krista zas se pozaarécf — 
praporec ylaje, k předu Slávy déti! 

Vy Tonnýni oblakem zem zahalíte, 
kdy od EamSatky síro k ŠomaTé 
ku blahu lidstra, sobe k oslavé 
zahradu rajských krětů vysáiífte; 
i ote^e se světlých nebes brána 
a svoje pěje božstvu hosiana, 
v sbor andělft duch slávy pozaletf — 
praporec vlaje, k předu Slávy déti I 



NĚMEÓTÍ KBI2ÁCI. 

Cr říjel i jsou s pánem bohem 
v&ichni co jich v svaté hái, 
byli knížata i páni, 
byli preláti a mnidi. 

Přijeli jsou přes Šumava 
na kacířské české hlavy, 



FOLSKĚmr TxlaoDV. 



241 

by své hříchy kryf smyli, 
vešli věčné do oslavy. 

Přijeli jsou, ďáll křiky 
a pálili vesní chýže, 
vSak brzy se zastavili 
aby měli domů blíže. 

Když pak boží lid se blížil, . 
Eatroubili „zpěť* svým rohem, 
a jak přišli zas odešli, 
do svých Némec s pánem bohem. 



F0LSE:Ě1£U nabopu. 

bratrský polský národe, 
jenž s písní na rtech nmíráš, 
a hrot když bode srdce tvé, 
jen svůj se modlíš otčenáš! 



Ty zbožný, polský národe, 
jen jednu konej jeSté ctnost, 
pomilBJ rodné bratry své 
a jich slovanskou vzájemnost! 



šolce Prvosenky. 2. vyd 



16 



PBTlMmXT: 



242 



BozprcMi jsme se synoyé, 
když zemřel milý otec nám, 
však žije ještě Sláva máť 
nešfastným dětem sirotám. 

Nuž sestupme se v rodinu 
a po návyku slovanském 
vzdělávejme zas vespolek 
tu žírnou svojich otců zem. 

A ty pak, polský národe 
nám budeš knězem domovým, 
ochráníš bůžky otců nám 
klíč maje k dveřím chrámovým. 

O zbožný polský národe, 

jen jednu konej ještě ctnost, 

pomiluj rodné bratry své, 

znej krásnou Siávskou vzájemnost! 



NÁS DĚDEdEK. 

@ůh ví, co náš dědeček 
stále myslí v duSi, 
nesměje se — nepláče, 
bůh ví, co as tuší. 



QFUŠTBNT. 



243 

Bůh ví proč DáS dédcček 
stále jen pospává, 
snad že se mu o něčem, 
snad o ráji zdává. 

Bůh ví, proč náš dědeček, 
v koutek, stele sobě, 
snad to zkouší, jal^ se to 
leží asi v hrobě. 



OPUŠTĚNY. 

@^pu8těný javor v stráni, 
lístků málo ua javore, 
ach to smutné podívání, 
kde tak mnohé vidět hoře. 

Ptáčkové tu zazpívali, 
přiletěli — odletěli, 
těžko, by nehnétly žaly, 
myslet také na přátely. 

Větérkové z dáli plynou, 
k pozdravení ledabylo,*^ 
8 nimi upomínky hynou — 
mrtvo, co tak krásné žilo. 



16* 



pfipTOBBinrr: 



244 



Slunce dámo pozapaďh^, 
nebes rosa lístky sraáčív 
kde už žití peuvadk), 
aspoň Blzy rosou pláči 

Kořínek ni podesíchá, 
čeryík hlode stále, stále - 
upokoj se dnáe liehá, 
Tšak to přijde nenaďáler 



O SLÁVÉ SVÉTSKÉL 

(peUam«e».) 

Sešly jsou se z krajů světa 
vandrovavše dvě as léta, . 
všechny boty různotvarné, 
botky, střevíčky i svarné# 
paDtofličky, krbee, trepky, 
všechny samy — jaehtcnriny, 
teletiny — skopoviny — 
sešly jsoa se ze své cesty, 
jež je vedla všemi, městy, 
doma pod rodným zas stanem 
pod oteckem pod verpánem. 
Vzešlo hlučné sněmování 



o 8LÍYŽ SyĚTSKŽ. 



246 

mezi botáckou to a l&jí, 
každý 8¥fij jen ářad háji 
a Bvott -cklocibu povyzvánC 
Postaví 86 botka pyfiná 
svih&ckém to na podpatka 
« ze Somnýck hlasft zmatku 
rjnáfiá ta slova slyšná: 



^Prosím slufině pány, dámy — 
nechci -chlubit se snad valné, 
stav můj, tuším, dosti chvahié 
bude znám i mezi vámi. 
Na kobercích — na parketě 
žíju ve vyšSim jen světě, 
vím co slušnost je a móda, 
neznám, co je bláto, voda^ 
nanejvýš, že kn rozmara 
šlápu kámen trotoárů; 
když pak přijde nečas trošku, 
k posluze si vezmu drožku 
a tak skví se nioj« líce 
v salonech neb v skvostném bále, 
Tždy jen k slávě — ku pochvale 
jako černá krasavice i** — 
Hřmotným hlasem na ta slova 
přála bota holínková: 
„Nezávidím tobě zhola — 



PBTOSENKT : 



246 

vfiak i z tebe čpí jen smola — 

panské tvoje postavení, 

stav můj přec jen výá se cení ; 

Yíf se všude, proč je bota: 

ať se blátí, a< se sněži, 

af si voda v cestách béží, 

a( se všechna shlukne slota: 

tu mé jisté, pevné kroky 

víc pHspéjl k práci, blaha, 

užitečnou klestíc drahn, 

než tvé tatrmanské skoky. 

Jakou zásluhu máš asi, 

že tak founíš s převysoka — 

zrobíš leda kuh oka. 

Věř i já mám svoje časy, 

jež mi záviděti musí 

Uf tvé salónové krásy: 

kyprá půda, mech měkoučkým 

kvítím poseté paloučky, 

plné barev, plné vůně, 

když se k hladké stezce vinpti, 

zdaž tu takou krásou slynou 

ty tvé kobercové hůné? 

Když pak v krčmě, byt ne v Praze 

skočnou polku zanotuji 

tut si k tanci na podlaze 

podkovkami zataktojil'' 

„Ylastné se tím zahazuji** 



o BLÁVŽ SVŽTSKE. 



247 



ruší další hádku vzdorné 
vysoké rytířské škorně — 
„že ta já chci mlavit s vámi 
plehejské vy, nízké 6ámy; 
nechci proto dlouhou řečí 
hlásat svoji slávu větší — 
zacinkám jen ostruhami!'' — 
Na ta slova plná pýchy 
potutelné taje smíchy 
ozve střevíček se ženský : 
„Odpustíte, ctný rytíři, 
že proti vám slova míří 
slabý hlásek mflj panenský. 
Však že vašnost mysl skloní, 
když se střevíček malinký 
zableskne kdes z pod sukýnky 
div že vaSnost tady sobě 
neubrousí paty obé — 
taký spěch vás za ním honí; 
ba i v prachu se tu koH 
rytířský vzdor vaší pýchy, 
a jak beránek by tichý, 
na kolenou nám se dvoří — 
div se rytíř neumoří. 
Bá i kdy tu šlápne maně 
na vás podpatek nás hladký, 
vzdychnete jen, nám se klaně: 
,Ach, jaký to pocit sladký!'** 



FBTOSXSKT r 



248 

Pročež vaše nrozenost 
rač svou snížit pofýsenost^ 
často střevíc hebké kůže 
třeba sto rytířů zmůže.*' -* 

Slyse vnactidel těeh lícek 
malý v koatku pantoflíček 
slabým hl&skem ozývá se: 
,iPastorČe jsem mezi yámiy 
nedařil mne mistr mčinn 
ani leskem, podkovami ^ 
ni zlatými ostruhami — 
a přee nade slávu vaši, 
vý& se moje vláda vznáái 
mocným žezlem panovničink 
Splete mužům ovšem kroky 
střevíc někdy útloboký — 
však nedlouho sláva květe: 
manželské ji pouto shněte. 
Pevnějfií mé vladurení, 
když se pod mou ženskou tili 
umořené v prachu koří 
celé mužské pokolení I ^ 

Tak ttt dále vedou hádku 
botácké ty spurné roje, 
ještě krbce, čižmy, bačky, 
jiné Sámy kráčí v boje, 



HLEDAL — KÁSBL. 



249 

Že až z toho hlasů zmatku 
tu a tam se strhly rvačky. 
V tom přichází mistr Sídlo 
v bojuplné svoje bydlo, 
židák stanul blízko prahu; 
vzali věrtel — nebo váhu 
a botácké smahem roje, 
jež ty kruté vedly boje 
odvážili — odměHli, 
odměřivše v pytli skryli. — 

Skončena jest hádka lítá. 
Mistr doma měď počítá •— 
židák s pytlem se uklízí — 
tak zde světská sláva mizí! 



HLEDAL — NAŠEL. 

(Deklamace.) 

HIněvá na kmotra se kmocha, 
oněměla jako socha, 
a ač v duši vzteky chová, 
nemluví přec ani slova. 
Kmotr pod vous se usmívá 
a jen tiSe hlavou kývá : 



PBTOSEWKT : 



250 



y Však 8i kmotra jazyk zjedná, 
dři? než vyjde hvězda jedna** - 
nevšímá si hněvu dále — 
kmotra míči neustále. 
Vyšla hvězda, druhá — třetí, 
obloha )už celá vzplála, 
kmotra jakby ve zakletí 
přece ani nemukala. 
Kmotr v koutku podřimuje, 
podřimuje, rozumuje: 
„Vida kmotru! jaká, taká, 
snad si hraje na mudráka, 
myslí ona jistě sobě, 
mluvit stříbro, mlčet zlato — 
však se kmotra vyspí na to** - 
uhleh' a spal jako v hrobě. 
Vzešlo ráno — kmotr vstává, 
dobré jitro ženě dává, 
zapomněl již na to zcela, 
včera že mu oněměla — 
kmotra ale ani čmuchu, 
jak by všeho zbyla sluchu, 
ani slova nemluvila, 
kmotru záda obrátila. 
Toho již to zebe trochu, 
že má míti němou kmochu, 
vždyt mu líbánková doba 
ještě ani neodkvetla,. 



HLBI>AL — MÁSEL. 



251 

a již taká tvrdá zloba 
manželskou mu radost shnétla^ 
Začne žerty, okem mrká, 
a povzdáli u kmotHoe 
jak holub kol holubice 
šlape, točí se a vrká; 
přisedne k ní na lavici, 
zaSkube i za suknici *-* 
ale kmotra ani slova, 
ač ví, že ta ústa její, 
jako ptáčka pisně pěji, 
otočí se — mlčí znova. 
„I tof, aby všickni ďasi 
takovéto ženské spásy 1^ 
rozkřikne se kmotr, vstana — ' 
„ukáži já také pána ! 
Však že's dobře při oltáři, 
mluvíc hbité po faráři 
jazýček svůj v ústech smýkla, 
div že jsi se nezajikla — 
budeS mluvit^ nebo, sice — !^ 
kmotrovo se vzňalo líce. 
Avšak kmotra ani muku, 
vyskočí jen, zbočí ruku, 
dupne sobě, vzepne páže, 
ale jazyk nerozváže. 
Minul áeJXi i druhý pHSel, 
kmotr ani slova přece 



řBVOSENKT : 



262 

od Bvé kmófřy neuslyšel; 
náhle mu cos v mysl padne, 
běží, bére loučku s pece, 
a ač slunce svití za dne, 
kmotr Bvétlo rozkřesuje 
a při rozžatém kahánci, 
jakby byla tma jak v ranci, 
cosi hledá po svétnici -* 
kmotra za ním pokukig'e. 
Kmotr sTÍtí, všade hledá, 
pod stolem i pod lavicí, 
ba i každý hrnec zvedá, 
na kmotru se neohledá; 
tu to již jaks podpaluje, 
kmotr přec jen svoji kuje, 
bruče pH tom neustále: 
^Ďasi vědí, kde as vézíť* 
pod postelí hledá dále, 
vystlanou i postel shází, 
však co hledá nenachází. 
Kmotra jakby na řetézi, 
tak to s ni už škube, cuká, 
mlčí přec, jen jazyk kouše. 
Kmotr druhé rozžav souše 
po světnici dále šuká, 
otvírá i obě truhly, 
šaty stroje, protřasuje, 
na podlahu vyhazuje — 



HLEDAL — KAdsL. 



253 

kmotra stojí jako v uhlí ; 
když pak kmotr loučku třetí 
rozžal a zas dále hledá, 
kmotra k němu celá bledá 
jedním skokem pozaletí: 
,Co tu hledái blázne, cháme I 
či se ti snad rozum láme) ?'* — 
„Jen tvůj jazyk, kmotra milá, 
j^'ž jsi byla potratila — 
teď však jsem jej právě našel**— 
kmotr klidně loučku shádel 

Kmotra stavidla teď xvedék — 
mělat dlouho zadržáno, 
a jak vyjde boží ráno, 
celý den si pokoj nedá» 
stále jazykem zas seká. 
Kmotr jako ve vidění, 
kdy as konec bude, čeká, 
čeká, avSak konce není. 
Ach, byť čekal dlouhá léta, 
ba až do skonáni iiféta, ^ 
kmotře jazyk neseepenít — 

V koutku vždy pak kmotr sedal 

a lítostné vzdechy zvedal: 

»že jsem já ten jazyk hledal I« — 



PBTOftXNKT : 



254 



JIŘÍKOVO VIDĚNÍ. 

Ilffléltě JiHk vidění — 
ne to není k věřeni 1 
kdo viak by se hádal s Jírou, 
jak to asi s jeho vírou* 

Veršovcem byl v komůrce, 
živ jen suché o kůrce, 
lampička mu chudou září 
bledou osvětluje tváři. 

Pero maje za uchem 
stoupá srdce rozruchem, 
po nebeských krajích bádá, 
mySlénky si v kytku skládá. 

I 

V tom ta z áiiis j.c<ina, dvě — 
celý řad.^e myší tře, 
na dvou zadnÍ4^^ poskakují, 
veréovci-se k nohoum snují. 

I toC mela proklatá, 
jakou vedou myšata, 
jákby vyšly na porada 
vystupuji po dvou v řadu. 



JIŘÍKOVO VISŽMÍ. 



2th 

Napřed s dvéma praporci 
na klasovém toporci 
myšky dvě si vyšlapují, 
z klasŮY zrnka vykosuji. 

S nimi slávy pro krása 
snujíc vlečky ocasů 
myšky hopcou ulízány, 
kroQlí se jak dvorské panny. 

Z pavučiny šlejíře, 
drobty mlsků y papííře, 
mlaskají si, kltepy kují, 
jedna druhou olizuji. 

Za těmi si kráčí zas 
z supin zmi maje pás 
jako panoš vyšňořený 
myšák slámou ovénóený. 

Jako trofej Speku kutt 
rytířský ten slamotrus 
vzhůru zvedá, křičí sláva 
a po dámách pošilhává. 



Za nim dva zas my&áci 
jako ňácí dvořáei 



VETOSSHKT : 



266 

pyšné sobě yyálapují, 
vážně diplomatisují. 

Křižáci dva pavonci 
jako řády lesknoaci 
v záslaze jim prsa slaví 
z pavučiny na hedbáví. 

Za těmi pak šediv» stár, 
moudrý jakýs kráčí pár, 
za brejle jim střepy-sklíčka 
šilhající kryjou vička. 

Každý v packách pergamen 
musea co vážný člen 
drží a v něm slabikuje, 
po kousku jej ohryzuje. 

Dobré chuti mySáci, 
tak se lístky převrací, 
jen ať chuť vám nepokazí, 
oslí kůže časem srazí! 

Za těmito učenci 
slaměnými pod věnci 
generál na kůrce sedí, 
mračně kolem s ryzky hledí. 



JIKÍKOVO VIDĚKÍ. 



^57 

Za ním myšat stoupá řad, 
zbrané v předa, zbraně v ziid, 
žabí špárky, hadí zoubky, 
stébla i xí^eéí chřoapky. 

Všude kníry na straně 
namazané v smetané — 
nad vojem jak prapor víří 
větrem křidlo netopýří. 

V tom tu spatří generál 
kočičí chlup opodál — 
dobyli jej na bodáky, 
bylté vám to Sturem ňáký. 

Boj ten málo krve stál, 
jenom statný generál, 
když tam na své ryzce pálil, 
přes kočičí chlup se svalil. 

Měly radost myšata, 
poslaly hned pro kata, 
aby oběsil ten chloupek 
za nit na popravčí sloupek. 

Tu však pero přeruchemi 
jejž měl básník za uchem, 



T. ŠUc% Fnrofeokj. 3. ryd. 



17 ^- 



PRVOSBKKT : 



258 

na zem mezi reky slétlo 
a jim vSechnu slávu spletlo. 

Do děr TŠechny zahnal stracb, 
zůstal po nich jenom prach, 
básník pro brk křivé záda 
bruče tyto rýmy skládá: 

a Jak vás ten můj husí brk 
strachuplny do děr strk\ 
vždyť netepe na krunýře, 
škrábe jenom na papíře. 

Až to na vás přijde zas 
prováděti nový dpás, 
hloupí myšáci a myši, 
buďte raděj v děrách tiši!" — 



To měl Jiřík vidění, 
když se oddal básnění, 
kdo dát tomu nechce víry, 
at se na to zeptá Jíry. — 



inSTB POTEH. 



269 



IQSTB FOTĚH. 

if městečku jednom mistr Potéh věru 
Mařenku má, překrásnou, švarnou dceru, 
jak Y B?é sukýnce prosté kvítko v poli 
vyrůstá* v domácím mu ve okolí 
švitorná, sviží, jak vlaSťovka v letu 
a sedmnáctému se blíží letu, 
z tváří ji r&že s liliemi prší, 
a s oček jiskry jako hvězdy srší. 

Jef mistr otcem jí i pěstitelem, 
vždyť nepoznala matky v žití celém, 
neb když ji otci v náruč položili, 
rodičce při tom oči zatlačili; 
TŠak Mařenka mu drahá proto taky, 
že ani od ní neodvrací zraky 
a stále sepce vytloukaje kůže: 
„Mařenka květe věru jako růže!* — 

Tak i pan Vojtěch myslí sobě zticha 
a na stoličce po Mařence vzdychá, 
ont mistru k ruce spomocníkem pilným 
a údem rodu takřka nerozdílným, 
neb jako kluk tam přišel do učení, 
přeď dratve, smolil, béhal pro koření 
a když pak první zrobil střevíc zdárný, 
.stal z hocha švec i mládenec se švarný. 



17* 



PRVOSENKY : 



260 

Bývaltě druhdy jak kulička rtnti 
a nevydržel chvilku bez pohnuti, 
až jednou jakoby se sídlem píchly 
si z hluboká, ba ze srdce až vzdychl; 
bylof to tenkrát; když Mařenka oko 
zabodla do duše mu přehluboko, 
a od té doby na stoličce zticha 
pan Vojtěch sedí a jen stále vzdychá. 



Však mistr švec vždy bystré mívá oko, 
víť, proč pan Vojtěch vzdychá přehluboko 
a proto B nim to na stoličce vrtí, 
že časem k sobě takto v zubech drti: 
„Ať pan Vojtěch nechá hloupých vzdechů, 
sic sáhnu věru ještě po potého 
však že Mařenka neni taká, v$aká, 
ta jiného vyrfistá pro Šviháka.'' 



A sotva došepť — již na prahu dveří 
chlapisko jakés dvoři se a peří, 
pak s poklonami kroky, skoky mate 
a modrchá cos páté přes deváté, 
z čehož jde rozum, že on z věsti hlasné 
uslyšel o mistrové dceři krásné 
a přichází, by za dceruáka dvorné 
požádal mistra — rovněž i pokorné. 



HISTB FOTBH. 



261 

Švec mistr mrskl okem na chlapička, 
jenž se tu vrtél jako korouhvička 
a ač chtél Mařenku vdát za šviháka, 
přec jej to bodlo jako sršeň ňáká 
a pólo v smíchUf více ale v zlosti 
odsekl krátce neznámému hosti, 
že takového pana pro hastro^e 
on dcery nemá, ale staré koše. 



Edyž chlapík z dveH jedním skočil skokem, 
pan mistr po Vojtěchu mrštil okem 
a myslí si, ač v duši nejskrytější: 
„ToÉ Vojtěch přece junák onačejší 
než komáři to bzučné prachozdviže 
a přec Mařence věnec nezavížel 
však on tou láskou na prach neukorá 
a Mařenka — ta květe pro doktora.^ 



Jak domyslel — hle již tam vážně z dveří 
pán jakýs k mistra svoje kroky měří 
a řečí jako z kazatelny slavnou, 
dle písma i dle paragrafů správnou, 
za ruku dcery 'jako kytka žádá, 
ač paruku a křivá má již záda ; 
svatební smlouvu že již na papíře 
přináší B sebou, by to bylo k Tíře! 



prvosenky: 



262 

Potěba řeč ta suchá y uších brní, 
i šedi na stoličce jako v trní 
a vida tyáře dcery rozhárány 
ne studem, ale krásným hněvem panny, 
na řeč tu pána po doktorská vémon 
odvětil po mistrovská pravdu pernou: 
že dceru svoji květu ve rozpuku 
nedá byf doktorskou i za paruku ! 



Jak doktor zmizel i s papírem v ruce 
vyskočiv zavřel mistr za ním prudce 
a řádí, nemyslí už ve zátiší, 
že slova dvojná dceř i Vojtěch slyší: 
„I aby na takové na ženichy — 
pan Vojtěch taký samý povzdech lichý 
a nepřivede-li své srdce k míře, 
vdám dceru třeba až i za rytíře!'' 



A ble I již dvéře v ráz se- rozekotí 
a rytířský hlas po rytířsku hřmotí: 
„Hoj, ševče mistře ! máš prý krásnou dceru, 
dej za ženu ji na rytířskou věru 
a ne -li, přisahám ti na své škorně, 
že unesu ti dceru mocí vzdorné 
a zavru na zámku ji převysoko. 
Že nikdy tvé ji nedostihne okol 



v 



MISTR POTĚH. 



268 

Tenkráte mistrem trhlo to však více 
a v očích oheň, zapálené líce 
a po ševcovsku vykasané ruce 
na rytíře tak rozehnal se prudce 
a taký útok učinil naň litý, 
že rytíř, ač byl šermíř znamenitý, 
zapomněl na meč, a což značí více, 
na útěku své ztratil rukavice. 



A na to mistr v plném rozhárání: 
ni aby kati také namlouvání! 
Sem VojtěšG a ty Mařenko taky, 
ty vzdýcháš jen a dcera klopí zraky, 
proč nehlesnete, jak vám srdce hlásí, 
sic vtrhnou na mne ještě černi ďasi, 
a to jen láskou každý chodí zmámen 
dejte si ruce, af již řeknu: Amen.** 



Vyskočil Vojtech lehký jako chmýří 
a u okénka Mařenka se pýřf, 
a oba pólo ve snu, pólo v bdění 
podali ruce sobě ku spojení, 
pak plní vděčnosti a lásky plní, 
an stejným citem ňadra se jim vlní, 
mistrovi-otci do náruči letí 
blahému otci blaženější děti. 



PRVOSENKY : 



264 

Když pak kol mistra na podzimka žiti 
to drobné vnoučat vypučelo kvítí 
a Mařenka a Vojtěch zlatých citů 
mu rozžehnuli v tichém domku bytu — 
zpomínal Vojtěchovo na vzdýchání, 
na dceru růži, panské namlouvání 
a říkal: „Nejjasněji srdce zvučí, 
když svoje svému padne do náruči I* 



V ZLATOU HODINKU. 

t/es se dvoří, krčma zvučí, 

na zápraží děti skáčí, 
. každé v ruce po kytici 

a makovém po koláči. 

V krčmě kmotři v rozhovorech 
za dubovým v koutě stolem, 
paní matky jako kytky 

po lavicích sedly kolem. 

Hoši pějí písně vzhůru, 
hned zas v kole tancem víří, 
a děvčátka jak poupátka 
v růžovém se věnci pýří. 



y ZLATOU HQDTNKir. 



265 

Sběhlo celé pos?íceaí 
ka zlaté se ku hodince, 
i ta babka s marcipánem 
vyhlédla si koutek v síňce. 

Tu pan kmotr ze zastolu : 
nJak ta m]ádež divné 8kák4, 
já řku, páni muzikanti, 
spusťte forte rejdováka.** 

A ku kmotře ku sousedé: 
„Nuže kmotra na podpatky, 
ukažte jim, jak se vznáší 
s nožkou svižnou střevíp hladký !" 

A pan kmotr luskl sobe, 
kmotra se již přitočila, 
a muzika staroslavná 
rejdováka zanotila. 

Kmotr svižný jako vítr 
v kole hýří, až to práší, 
kmotra při ném jak ve větru 
růžový se lístek vznáší. 



V tom se pustí — kmotra v j3ředu 
křepeliěky drobným cupem, 



PRVOSENKT : 



266 

a pan kmotr za si t skoka 
vranikovým hravým dupem. 

Ale kmotra jako mu§ka, 
před kmotrem se točí, míhá, 
ten ji krokem, ten ji okem 
v každém nožky hnutí stíhá. 

Hned se dvoří, vrtí, šlape 
jak holub kol holabinky, 
hned zas zdáli po kmotrici — 
strojně hází kudrlinky. 

Rázem na to jako střela 
ku sousedě pozaskočí, 
dupne sobě, pozavýskne 
a dál švarné kolo točí! 

Planou kmotři na lavicích, 
kmotry sebou potřásají, 
krčma zvučí, mládež čumí, 
a muziky samy hrají. 

Zajelo jim všechněm do žil 
starodávné rej dováni — 
i ta babka s marcipánem 
rej duje kdes v zpomínáni. — 



KBVAVÉ RŮŽE. 



267 

y riskla basa na finále, 
kmotr zvedná kmotru vzhůru 
skončil Y prostřed jizby stana 
rejdováka slavnou turu. 

A pak k chase, jež tu čumf: 
„Já řku, chaso, bez caviku! 
nech to panské trdlováni — 
zftrejduj dle starých zvyků I** 



KBVAVÉ RŮŽE. 



í^rvavó růže na trnovém keři, 
v rozpuklém ňadru slzné kr&pěje, 
hle povzdech větru, jenž jich lístky čeří, 
co sladké vůně kolem rozvéje ! 



Tajená rána srdce v skrytu ničí 
a žiti ráje hrotem uhnčtá, 
však bol kdy v trní pupencem vyklíčí, 
vždy růží vonnou světu rozkvétá. 



PRVOSENKY 



268 



II. 



Tu národ klesl, onde rek krvácel, 
tam velké srdce velký shnětl bol, 
a veka vichr kde se vyburácel 
i popel mohyl rozneK^ kol a kol. 

Zarostla tmím vlasti líha celá, 
jen žalným vzdechem pěvce proroka 
ta tam se zaskví růže uzardělá 
jak rána krvavá a hluboká. — 



lil. 

Bělostné ňadro jako horské sněhy, 
jak svadlé větve ruce svislé v klín 
a oko děvy plné žalné něhy 
se v zarosené tají řásy stín. 



Zavlní ňadro vzdechem, puká v žale 
a srdce raněné se vynoří 
a jak když slunce vzplane ve křištále 
na bílé hrudi růže zahoří. 



KRVAVÉ EŮŽB. 



269 



IV. 

Fo stráni lesních růží křoví nízká, 
kol skaliny a pusté výmoly, 
zalétlo x)táče s písní do křoviska 
a plané růže rdí se v údolí. 



Ty tváře lidu bědou zuboželé — 
na srdci srdce vadne v náruči; 
i chudé bčko pozardí se vřele, 
když píseň sousedka ma zazvučí. 



V. 



Vyprahlá skála, slunce stále pálí 
a pramen v lůné jejím zrozený 
8 vlaživým mokem ▼ cizí spěchá dáli 
a rodnou matku tráví plameny. 



y bolestech prahnouc puklo srdce skále, 
jí svadlý list zející ránu skryl 
a když tam ptáče símě vneslo malé, 
keř růžový pak ránu zacelil. 



PRVOSBTTKT : 



270 



VI. 



Umírá slunce, růží věnce rdfcí 
v západu na příkrov S7é nachy stron, 
noc slzavá jak žena truchlolíci 
mohylu klene nad hrob hvézdnatou. 

Tak jest a bude po vše věky — 
nad mrtvou láskou růže zahoří 
a shaslé, jež tu hřály papršleky 
hvězdami z hrobu tmy se vynoří. 



WH. 

B&žové ličko — dítě na sirobě, 
oa zlatě, žalu i na lidské pýše, 
zardělé ponpě, matka dávno v hrobe, 
čí ret tu záři ve tvé líčko dýše? 



nJen ostrý za dne dech a hněvy pána, 
za noci tvrdé lůžka kamení, 
vždyť ruměncem se vždycky věnčí rána 
a růže trnové má znamení.'' 



BUBÁŠ. 

271 

%1II. 

Skanula slza po uvadlé tváH 
v bolestném padsi v ňadro zachvi tu, 
paprálek kmitu nebes na oltáři 
a růže vzplály slze ve třpytu. 



Go růží skryto v studánce té žalu, 
kdož srdcem jal by jejich věnců vděk 
jen méně kamení — jen méně kalu 
a jediný jen lásky papršlek. 



B U B Á Š. 

Pleje děvče len zelený, 
hořké trávy, škodné býlí» 
pleje z duše zlé myšlénky, 
jež ji srdce zkormoutily. 



e 



Ach ty srdce, mé srdečko, 
proč jsi plno žalování, 
že se s tebou rozskočit chce 
červené mi šněrování. 



PEVOSBNET : 



272 

Vždyť tvůj chlapec navrátí se, 
až doplejem Iniček tenký, 
přitočí se, přitulí se 
a yylíbá zlé myšlénky. 

Vždyf tvůj milý zase přijde, 
přivine se ku srdíčku, 
zapředeme tenkou nitku 
na svatební košiličku." — 



Však kořínky nedůvěry, 
když kořínek lásky mučí, 
kdo je trhá propletené, 
tomu láska nevypučí. 

Dorůstá len na souvrati, 
prokvětává, promodrává, 
ale růže lásky vadne, 
list za lístkem opadává. 



Přede děva tenké nití 
opuštěna na komoře 
a rozpřádá a zapřádá 
v duši smutné lásky hoře. 



BUBAŠ. 



273 



,,Točiš se můj koloTiátkn, 
jako se mnou s?ět se točí, 
Bemo tamo, kolotavo, 
až přechází z&vrať o£i. 



Vzdýcháš si můj kolovrátku 
stále jak má duše lichá, 
tolik bolů, tolik vzdechů 
a přec žalost nevysýchá. 



Však tě brzy v koutku kdesi 
v siť zapřede pavouk černý, 
jako zapřeď do osidel 
srdce moje hoch nevěrný. 



Čekala jsem, doufala jsem, 
ale naděj stále vadne, 
vždyf to srdce, drahé srdce, 
bylo přec jen srdce zrádné. 



Don&la jsem, nevěřila, 
ale růže v tvářích hynou, 
že můj chlapec za děvčátkem 
cestičku již. šlape jinou." — 



Šctěé PrroNnky. 3. tjú. 18 



PBVOSEHKT : 



274 

Přede děva na komoře, 
opaitén&ifsamotinká, 
jenom bledý měsíc shůry 
nahlíží tam do okýnka. « 



Bělí děvče tenké plátno 
u potoka na palouce, 
Šel tamtudy chlapec známý — 
rozmarina na klobouce. 

r 

Kropí děya plátno tenké, 
nevsím^ si ji chlapec známý, 
nekropí ji vodou jasnou, 
ale skrápí slzičkami. 



„Froběláváš plátno tenké 
jako moje ličko smutné, 
vždyť tě skrápí, probélují 
také moje slzy rmutné. 

Proběláváš plátno tenké, 
proběláváš víc a více, 
však nás brzy oslnějí 
posvěcené v chrámu svíce. 



BT7BÁŠ. 



275 

Položí nás v jedno lože, 
tebe dají pod hlavička, 
a matička uěge mi 
biloa z tebe košiličkn. 

Už tam v kapli vyzvánějí, 
na oltáři svíce svití, 
ach jak jesti přece líto 
mladého mi živobytí. « 

Už tam v kapli zacházejí, 
veselí se svatebníci, 
nezpomene ženich sobě 
na mne sirou na dívčiei.'' - 

B dli dívka tenké plátno — 
a když plátno vybělila, 
v kapličce tam na kopečka 
smutná hrana zazronila. — 

Můj ty bože I lásko velká! 
co tu zkusí trapných chvílí, 
nežli sobě srdce utká 
v č«moa rakev rubáS bílýl- 



18* 



PRVOSENKY 



276 



VĚŠTBA SYBILINA. 

^ápolá Koma, sluace západové 
své hávy na ni metá purpurové, 
a korun jatých trofej zlat osk véla 
hor sedmi povznesená věnčí čela; 
v triumfu césar, kolem pretorjáni 
vítěznou zbitiň a zlaté orly sklání, 
an zatím nájemčíků legiony 
poslední boří v koncích světa tróny; 
lid jásavý pln hodem, kvasem 
se žene arén hlučným za zápasem 
a vonný patryčík ctě Bacha chrámy 
se v Sumných lázních baví s heterami. 



Ye stínu sloupů v trosku rozmetených, 

jež hladilo kdys Řeka dláto umné, 

a kolem nichž při vodách rozSamcných 

na Isthmu vinuly se písné dumné, 

otrokář líný líným hoví oudům 

a těm, jež kol se valí, lidstva proudftm, 

by zatleskali v hlučném pochval choru 

umírajícímu gladiatoru, 

své zboží drsným vyvolává hlasem: 

tři barbaři to, tři to sosny vzneslé, 



VESTBA SYBILINA. 



277 



ač z půdy vyrTané, přec nepokleslé; 

šat režný, sporý, v bocích upjat pasem, 

sval nehalí, ni ladný záhyb oudů, 

z nichž bujný tepot žilnatých těch proudů 

proráží jako rozčeřené toky, 

jež vzneslým horám skalné vlní boky. — 

„Občané římští; dary skvostné ceny 
barbarské země nabízí vám v pleny ! 
Kde Gaesar přes květnaté, žírné hony 
vítězné druhdy vodil legiony, 
tenť zrozen jest, Gal, svěží, hybký tělem, 
vycvičen v zápasení přeumělém, 
větev to vzácná z královského boru, 
jež bardův zpěvnému kdys slouchal choru ; 
onť smrti umře krásnou, neúhonou, 
s grácií něžnou, s ladnou těla sklonou, 
s úsměvem hvězdy padající t tváři, 
že potlesk zbudí v samotném i caři! 
Občané římští! dary vzácné ^ceny 
barbarské země nabízí vám v pleny! 

Tut Germán světlovlasý, v zápasení 
Be lvy a tigry nad něj v &mě není, 
hercinské hvozdy větrnaté, chladné, 
tužily tělo jeho nezávadné, 
tam duby k zemi shýbal, sosny vracel 



PRVOSENKY. 



278 



} 



apěsté kladivem huňaté tury k&cel; 
onť přímý, chladný vSaké smrti 
ramenem nahým tygra, lva i sdrtí 
a vítěz nohou pevnou, bez třemiků 
na prsa šlápne všemu zápasníku, 
svou mocnou pozvedaje těrchu těla 
jak zbrojného by Marsa vyzvat chtěla! 



Občané římští! dary skvostné ceny 

barbarské země nabízí vám v pleny I 

Nad pontem v pláních chudých na pahrby 

tenť půdu brázdil, dřevné stavě krby, 

Sarmata dumný, prudký jak tý búry, 

jež přes zbrázděné tam se honí zvůry, 

svobodník doma, nemá jména ani 

pro trůnu vládce, vzdorné panování; 

ač se rtů řeči jako med mu tekou 

a v ňadru duši klidnou chová, měkkou, 

přec mocné proudy žily jemu plní 

a pna silou se jak moře vlní, 

kdy zdme se koráb, jenž mu vlny mate, 

o žeber břehy zdrtí o skalnaté ; 

běh křepký v závodění střelu stihne, 

a ruka hebká, pakli dřevcem mihne, 

jak Joviš bleskobijce vrazí, skácí, 

že vždy se čelo — srdce zakrvácí; 

občané římští — ** zmlkni otrokáři, 



VE STB A 8TBILINA. 



279 



otrokům tvým hle! což to plane ▼ tváři, 
co &imem lomí, bohy v chrámícli třese 
a v arén kvasy bledé strachy nese?! 
Hlas věštby sybilinské z ledví země 
jeskyně rtoma prodírá se temně, 
▼ěsť dvojatá — však jedna hlásí vůli : 
„y aréně lvice, rozedraná v půli, 
ňim krve její rudým proudem vzplane, 
a nad ni barbar gladiator stane 1*^ — 














Vl^ '-•■tabloM-Al:.. 



1 

\ 



