PG  4221 

,B3 
Copy   1 


PG  4221 
,B3 
Copy   1 


0  genitivě 

závislém  na  časoslovech. 


Sepsal 

F.  Bartoš. 


'*  4 


^®^mgd' 


V  Brně  1872. 

Tiskem  a  nákladem  Karla  Winikera, 


Mluva  národní  jest  právě  tak  jako  básnictvo  a  báje  národní  vý- 
květem- a  plodem  ducha  celého  národu,  ne  těch  či  oněch  jednotlivcův. 
Dopřán-li  kterému  národu  volný  a  nepřetržitý  rozvoj  svého  vlastního 
ducha,  hájí  a  zachovává  takový  národ  svůj  původní  ráz  i  tehdy,  kdy  z 
literatury  .lidové  (národních  písní,  bájí  a  pověstí)  vzniká  literatura  umělá, 
to  jest,  když  úkol,  který  dříve  celý  národ  konal,  převezmou  jednotlivci, 
jakoby  jeho  vyvolenci  a  duchovní  vůdcové.  Duch  národní  přestává  býti 
tvořivým  v  národě  jakožto  celku,  působí  však  a  tvoří  dále  silou  zmoc- 
něnou ve  svých  vyvolených.  Tito  pak  vykojeni  a  vypěstováni  jsouce 
duchem  národním,  kráčejí  postupně  v  před  na  dráze  osvěty  ku  zve- 
lebení a  zušlechtění  svého  národu,  nevybočujíce  nikde  z  mezí  duchem 
národním  vytknutých  a  vyměřených.  A  národ  celý  postupuje  ochotně 
za  nimi  jako  za  svými  prapořečníky ;  plody  těchto  vyvolencův  národních 
stávají  se  majetkem  národu  celého  nejen  svou  látkou  čili  obsahem, 
nýbrž  i  svojí  formou,  rozhojňujíce,  zvelebujíce  a  šlechtíce  i  pospolitou 
mluvu  lidu  v  duchu  ovšem  národním. 

Takového  blahého  osudu  dostalo  se  z  národů  evropských  jedi- 
nému národu  hellénskému.  Jen  u  tohoto  národu  spatřujeme  postupný 
a  nepřetržitý  rozvoj  ducha  národního  bez  značného  působení  cizoty  od 
zpěvů  Homérových  až  do  pozdních  dob  Alexandrinských.  Jako  kdys  v 
lidu  celém  tak  působil  i  dále  duch  národní  ve  svých  vyvolených  sám 
sebou,  neuvědoměle,  bez  subjektivné  reflexe,  pokud  se  týče  zákonů 
mluvnických.  *) 

Římané  převzali  hotovou  již  osvětu  hellénskou,  a  jich  tak  řečená 

v 

literatura  klassická   není  než  odleskem  ducha  hellénského.    Ze  národní 
duch  římský  tak  rozhodným  působením  cizí  osvěty  značně  se  změnil  a 

x)  Známoí  zajisté,  že  sofista  Protagoras,  současník  Sokratův,  prvý  rozeznávati 
počal  grammatický  rod  substantiv  a  časy  sloves.  Systematicky  pěstovala  se 
grammatika  teprv  od  učenců  Alexandrinských. 

i 


—  2  — 

porušení  vzal,  že  sám  s  sebou  v  rozpor  přišel,  o  tom  nelze  pochybo- 
vati. Literatura  římská,  jsouc  květinou  z  luhů  cizích,  zůstala  lidu  řím- 
skému nepřístupnou.  Staré  Fesceniny,  Atellany  a  Satury  byly  mu  za- 
jisté milejší  zábavou  a  chutnější  stravou,  nežli  tragoedie  Attiovy  a  Pa- 
kuviovy,  jimž  ani  co  do  látky  ani  co  do  formy  nerozuměl.  A  tak  vy- 
víjel se  národní  duch  římský  pěstovaný  lidem  zajisté  jiným  poněkud 
směrem  než  jakým  se  bralo  písemnictvo  řecko-latinské,  a  mluva  lidu 
rmo  rusticus)  ne  nepatrně  se  lišila  od  mluvy  městské  (sermo  ur- 
banus)  i  v  té  části,  ve  které  se  přede  vším  duch  národní  odráží  a  od- 
leskuje  čili  ve  skladbě. 

Písemnictvo  naše,  jako  novověkých  národu  vůbec,  vzniklo  pod 
rozhodným  vlivem  osvěty  cizí.  Památky  samorostlého  ducha  českého 
z  dob  dávných  nás  dochovalé  jsou  bohu  žel  velmi  skrovné.  S  křesťan- 
stvím šířena  u  nás  zároveň  řeč  latinská,  pozdější  pak  spisovatelé  stře- 
dověcí byli  skoro  všichni  vykojeni  ve  školách  duchem  osvěty  latinské, 
k  tomu  přidružil  se  již  záhy  druhý  cizinský  živel,  německý  totiž,  který 
všelijak  na  písemnictvo  naše  působil. 

Pokud  tedy  středověké  písemnictvo  naše  nevzniklo  z  půdy  ducha 
národního  a  z  kořenů  jeho,  potud  nemohlo  ihned  všecky  vrstvy  ná- 
roda pronikati  a  rozhodně  působiti  na  rozvoj  ducha  národního.  Dříve 
musel  nastati  smír  mezi  ním  a  duchem  národním,  dříve  muselo  písem- 
nictvo duchu  národnímu  v  lecčems  ustoupiti  a  povoliti,  státi  se  látkou 
i  formou  národním  v  nejkrásnějším  toho  slova  smyslu  a  velikolepými 
plody  ceny  nehynoucí  rozehřáti  a  připoutati  k  sobě  národ  celý. 

Toho  bohu  žel  nebylo  dopřáno  národu  našemu.  Neblahým  osudem 
zastavena  téměř  veškera  činnost  duchovní  na  dlouhou  dobu  dvou  set 
let.  Když  pak  ku  konci  minulého  a  na  počátku  tohoto  věku  někteří 
šlechetní  jazyka  svého  přirozeného  milovní  mužové  národ  k  novému 
životu  buditi  a  chrám  národní  osvěty  z  novu  budovati  se  jali,  nemohli 
ovšem  jinak  než  osvojiti  si  napřed  dokonale  vysoce  vzdělaný  a  vytří- 
bený jazyk  Veleslavínův  a  Komenských  a  jich  vzorem  ve  všem  se  spra- 
vovati a  říditi.  Nakolik  jazyk  oné  doby  sám  zde  onde  vybočil  z  mezí 
ducha  národního  a  na  kolik  duch  národní  za  dvě  stě  let  se  změnil, 
toho  nedovedli  oceniti  onino  první  křísitelé  národu  našeho,  jsouce  sami 
duchu  národnímu  více  méně  odcizeni.  Nakládáno  tedy  s  jazykem  čes- 
kým od  těchto  dob  jako  s  jazykem  mrtvým.  Co  nalezeno  ve  spisech 
spisovatelů  středověkých,  to  uznáno  za  klassické  a  postaveno  za  pra- 
vidlo vůbec  platné.    Přede  vším  pak,    jak  snadno  pochopiti,  pátráno  po 


—  5  -. 

věcech  takových,  kterými  prý  jazyk  český  od  německého  se  liší.  Ty  s 
velikou  péčí  zaznamenáváno  a  k  nim  opět  a  opět  odkazováno.  A  ne- 
přebranou studnicí  takých  idiotismů  stal  se  přede  vším  genitiv. 

Probíráme-li  se  kritikami  starších  spisu,  které  obyčejně  jen  ku 
stránce  mluvnické  prohledají,  opětně  potkáváme  se  s  výtkami,  že  se 
nešetří  genitivu,  že  ta  a  ona   časoslova  pojiti  jest  s  genitivem. 

Došlo  konečně  na  to,  že  někteří  spisovatelé;  aby  všem  možným 
požadavkům  vyhověli,  napořád  genitiv  kladli,  a  ejhle  líbilo  se  to,  aspoň 
se  proti  tomu  neozval  nikdo! 

Jaký  z  toho  zmatek  vzniknouti  může,  toho  důkazem  jsou  leckteré 
spisy  tohoto  století,  jak  starší  tak  novější.  Zvláště  zajímavým  v  tom 
ohlede  jest  Macháčkův  překlad  Ciceronových  řečí  Katilinarských.  Jest 
věru  s  podivením,  jak  úzkostlivě  překladatel  každému  latinskému  akku- 
sativu  se  vyhýbá,  klada  zaň  téměř  všude  genitiv.  Mnohým  básníkům 
zase  jest  genitiv  vždy  vítaným,  kde  běží  o  rým.  A  jakoby  k  docílení 
větší  lahody  slohu  čteme  »grata  vice«  genitiv  i  akkusativ  vedle  sebe: 
•  Dopis    ten    vzbudil    zasloužilého    opovržení  a   nemalé  pohoršení*    (!)   *) 

Dokud  lid  ještě  žije  ve  věku  neuvědomělé  naivnosti,  dokud  aspoň 
v  jisté  míře  květe  básnictvo  národní,  jeví  se  duch  národní  v  pouhé 
čistotě  v  lidu  tvořivým  nejen  v  poesii  nýbrž  i  ve  skladbě,  věrném  to 
odlesku  ducha  národního,  a  to  dle  přesných  zákonů  národní  logiky 
ovšem  neuvědomělých.  Jakmile  doba  ta  pomine,  počínají  mizeti  tyto 
neuvědomělé  zákony  logické  z  lidu,  vyskytuje  se  nesprávná  záměna  a 
směsice  forem,  tím  povážlivější,  čím  více  jazyk  formami  těmi  oplývá. 
Zmatek  taký   zmáhá    se  čím    dále  tím  více,    nepostaví- li  se  mu  školami 


1)  Bohu  žel  i  do  knih  školních  vnikla  ona  všetečná  bezuzdnosť  genitivná,  a  tak 
kazí  se  duchovní  rozvoj  mládeže  naší  právě  tam,  kde  by  se  nejvíce  tříbiti  a 
zvelebovati  mel.     Jsou  to  ovšem  jen  výminky  nečetné  a  však  i  ty  odstraňme 

v 

co  nejdříve.  To  stáli  by  se  mělo  především  s  barbarským  převodem  Rezen- 
ského  Katechismu,  podle  kterého  se  posud  na  některých  gymnasiích  vyučuje. 
Kladu  z  něho  aspoň  něco  na  ukázku:  Rozum  člověka  s  toho  není  (str.  45.) 
—  K  čemu  se  bude  konati  poslední  soud,  anť  již  soukromého  předchází? 
(89.)  —  Apoštolově  vysvěcených  ustanovovali  všude  a  oni  jiných  zase 
světili  (94.)  —  Církev  římsko-katolická  jediná  jest,  majíc  jednu  oběť,  jednu 
víru,  jedněch  svátostí  a  jedné  hlavy  společné  (99.)  —  Církev  má  po- 
svěcujících svátostí  a  jiných  prostředků  svatých,  měla  také  vždy 
svatých  údů  (99).  —  Pokud  knězi  vnitřní  záhyby  nezjevíme,  věděti  mu  nelze 
zdaliž  hříchů  odpouštěti  čili  zadržeti  má  (219).  —  Žalovati  musí  kolikráte 
toho  hříchu  zamlčel  (222).  —  Jak  lze  hříchu  k  vyjádření  nesnadného 
opověděti?   (223).  — 

1* 


—  4  — 

a  národním  písemnictvem  pevná  hráz.  f)  Kdy  však  písemnictvo  národní 
samo  podkopává  pevné  základy  ducha  národního,  pak  pracuje  samo 
zmocněnou  silou  k  úpadku  ducha  národního  a  tím  ku  zkáze  národu 
samého.  *) 

Tomu  hráz  položiti  muže  jediné  důkladná  skladba  česká,  které  se 
bohužel  posud  literatuře  naší  nedostává.  Skladba  taková  stopovati  musí 
rozvoj  ducha  národního  v  celé  rozsáhlosti  od  nejstarších  památek  lite- 
rárních až  po  dobu  naši,  ona  nesmí  ustrnouti  na  jedné  době,  ba  vlastně 
řečeno,  jen  na  některých  úkazech  doby  jedné.  Skladba  česká  musí  sobě 
neméně  bedlivě  všímati  neporušené  řeči  lidu  jak  nynější  tak  i  té,  která 
jest  v  národních  písních  z  dob  minulých  nás  došlých.   3) 

Kdo  na  se  vezme  úlohu  zbudovati  skladbu  českou,  ten  vydati  se 
musí  na  sbírání  potřebného  k  tomu  staviva  beze  vší  předpojatosti,  ne- 
smí se  vydávati  na  lov  genitivu  aneb  jiných  jak  se  domnívá  idiotismfi, 
nýbrž  statisticky  věrně  a  svědomitě  zaznamenávati  všecky  vazby  a  obraty 
řeči  které  se  mu  naskytnou.  Co  se  nenaskytne  ani  v  nejstarších  pa- 
mátkách ani  v  literatuře  středověké  ani  v  neporušené  řeči  lidu,  co  se 
zdravému  rozumu  příčí,  to  za  nečeské  považovati  oprávněn  jest.  Kde 
pozná  nějaké  kolísání  vazby  tím  k.  p.  spusobem,  že  jedno  a  též  časo- 
slovo v  nejstarších  památkách  a  v  neporušené  řeči  lidu  jen  s  akkusa- 
tivem  se  váže,  v  střední  pak  literatuře  tu  s  akkusativem  tu  zase  s  ge- 


1)  Jsouť  zajisté  krajiny  ve  vlasti  naší,  kde  řec  lidu  již  značné  porušení  vzala.  Z 
partitivného  genitivu  t chleba*  vznikl  nový  nominativ  (to  je  dobrý  chleba), 
nom.  plur.  gen.  mase.  vyměněn  akkusativem  a  na  obrat  (vidím  vojáci,  jsou 
tam  vojáky,  byli  jsme  tam  všecky),  genit.  plur.  vyměněn  lokálem  (oknách) 
subst,  gen.  neutr,  na  í  skloňují  se  podle  adjektiv  (uhlího),  běžné  jest  •  mlu- 
viti přes  něco»  atd.  To  jsou  úkazy  dosti  povážlivé,  i  nastupuje  v  té  příčině 
naléhavá  povinnost  na  učitelstvo,  aby  poznavši  takové  poklesky  jazykové  ve 
svém  okolí  běžné,  je  vší  silou  vykořeniti  hledělo.  1  porady  učitelské  měly  k 
tomu  zření  míti! 

*)  Neberme  věc  tu  na  váhu  příliš  lehkou.  Pomysleme,  že  genit.  sing.  a  akk* 
plur.  tvarem  často  stejný  jsou  (knihy,  práva).  Kterak  si  vzájemně  porozumíme, 
budeli  jeden  tak  druhý  onak  mluviti  a  psáti,  ať  o  jiném  nedím?!  Ve  věci  tak 
vážné  měli  bychom  nechati  nevčasných  žertů  a  šprýmů! 

3j  Písně  národní  jsou  zvláště  důležitým  zřídlem  neporušené  mluvy  národní.  Kdy 
ony  skládány  byly,  tehdy  byl  duch  národní  ještě  v  plné  bujarosti  své  síly. 
Nemějme  napořád  latinu  na  zřeteli,  kde  se  nám  ve  cvičbách  slohových  nedo- 
voluje následovati  vzorů  básnických.  Naše  poesie  národní  jest  samorostlý  vý- 
květ svěžího  ducha  národního.  Verše  a  rýmy  písní  národních  jsou  nám  jistou 
zárukou,  že  na  nich  od  sběratelů  mnoho  měněno  býti  nemohlo,  jak  se  při 
pověstech  na  mnoze  atalo. 


—  5  — 

nitivem,  zaznamená  ovšem  i  to,  pravidlem  však  položí  akkusativ,  tím 
spíše,  nemá-li  genitiv  žádné  logické  oprávněnosti.  *)  Kde  ve  všech  pe- 
riodách rozvoje  jazykového  dvě  vazby  aneb  i  více  jich  vedle  sebe  na- 
lezne, neodepře  žádné  z  nich  oprávněnosti,  ale  vynasnaží  se,  aby  z  lo- 
gických zákonů  ducha  národního  vyložil,  kdy  se  té  či  oné  vazby  uží- 
vati má,  jaký  jest  význam  a  jaký  rozdíl  vazeb  takových.  Na  základě 
tak  sebraného  materiálu  bude  pak  možná  odvozovati  pravidla  vůbec 
platná  a  závazná,  takovým  spůsobem  oživnou  zákony,  kterými  kdys 
tvůrčí  duch  národní  neuvědoměle  sice  ale  přísně  a  důsledně  se  řídil  a 
spravoval.  2) 

Kdybychom  takovým  svědomitým  spůsobem  aspoň  několik  pamá- 
tek středověké  literatury  probrali,  nepředkládali  bychom  českému  obe- 
censtvu opět  a  opět  s  takou  apodiktickou  smělostí  pravidla,  jako  že 
•  všecka  slovesa  složená  s  předložkami  do,  na,  po,  při,  u  předkové 
naši  vždy  s  genitivem  pojili  (?!).  Pohlédnouce  jen  do  slovníku  Jung- 
mannova    přesvědčíme   se  a)   že  většina    časoslov    těch  nikdy  s  geni- 


1)  V  Král.  Rukopise  k.  p.  čteme  jen :  Podachu  si  kolem  pravé  ruce,  tamo  si  po- 
dámy  ruce,  podasta  si  přesilně  ruce  (nikdy  •  rukou*  !)  lid  mluví  vesměs  tPo- 
dej  mi  ruku»,  ve  spisech  doby  střední  čteme  «Podal  mu  ruky  i  ruku»  (genit. 
ovšem  častěji).  Proč  se  tedy  akkusativ  vyhlašuje  za  chybný?  Buď  pokládáme 
nejstarší  památky  naší  literatury  za  pravé,  a  pak  nám  budiž  volno  říditi  se 
jich  skladbou,  zvláště  kdy  neporušená  řeč  lidu  s  nimi  v  plném  souhlasu  jest 
a  písemnictvo  doby  střední  jen  částečně  se  odchyluje,  aneb  je  máme  za  pod- 
vržené,  a  pak  —  to  musíme  dokázati!  Ostatně  odkazuju  čtenáře,  co  se  této 
věci  týče,  k  důkladnému  pojednání  ct.  kollegy  prof.  Kotsmícha  v  Čas.  Mat.  M. 
III.  str.  121  a  násl. 

2)  Gymnasialní  naší  mládeži  by  se  výborně  posloužilo,  kdyby  několik  mužů  věci 
znalých  se  sestoupilo,  kteří  by  si  vzali  za  úlohu,  sepsati  pro  naše  gymna- 
siasty  mluvnice  na  jednom  a  témž  principu  založené,  jeduím  a  týmž  směrem 
a  pořádkem  vypracované,  a  to  mluvnice  jazyka  českého,  latinského  a  řeckého 
Kdo  pováží,  že  pro  všecky  téměř  vazby  latinské  a  řecké  naleznou  se  obdobné 
vazby  v  mateřském  jazyku  našich  žáků,  dovede  zajisté  oceniti- dosah  a  ne- 
konečnou výhodu  takové  methody.  Jak  hravě  učili  by  se  žáci  naši  latině  i 
řečtině,  kdyby  pravidla  jednající  o  stejných  věcech  též  doslovné  stejně  zněla, 
kdyby  i  rozvrh  látky  celé  podle  kapitol  a  paragrafů  souměrně  uspořádán  byl, 
a  k  různostem  a  odchylkám  s  odůvodněním  zvláště  poukázáno  bylo !  Pro  du- 
chovní rozvoj  mládeže  naší  byla  by  taková  methoda  neocenitelnou. 

Nyní  však  skladba  nejrozšířenějších  na  našich  ústavech  mluvnic  českých  z 
české    skladby    vlastně  ničeho  neobsahuje,    nepodávajíc  než  krátký  návod  k 
prvním    pokusům  slohovým.     A  tak  český  žák  na  gymnasiích  českých,  pokud 
na  učebné  knize  záleží,    málo  víc  než  nic  ze  skladby    české   pozná.     Latinská 
pak  a  řecká  mluvnice  i  názvoslovím  ve  stejných  věcech  se  různ  í  ! 


-  6  - 

tivem  se  nepojila,  b)  že  i  ta  časoslova,  která  se  s  genitivem  vážou, 
vedle  genitivů  i  akkusativ  mají,  jak  toho  genius  řeči  žádá.  Pravidlo 
takové,  nejsouc  než  několika  percenty  pravdivým,  jakých  zmatku  na- 
tropiti  muže,   toho   smutných   důkazu   máme   dosti. 

Ze  Všech  tvaru  grammatických  spusobilo  kolísavé  a  nesprávné 
užívání  genitivů  nejvíce  zmatků  v  řeči  naší.  Znikly  pak  zmatky  ty  po 
většině  jednak  z  hrubého  empirismu  a  z  nesprávné  stilizace  pravidel 
grammatických,  jednak  z  nezřízené  snahy,  uvarovati  se  genitivem  ger- 
manismu. 

Abych  aspoň  něčím  přispěl  k  žádoucí  rovnováze  ve  věci  tak  dů- 
ležité, podávám  ct.  čtenářstvu  přehled  genitivů  závislých  na  časoslovech. 
Materiál  sebrán  jest,  pokud  čas  a  síly  stačily,  co  nejhojnější,  ze  všech 
dob  literárního  rozvoje  řeči  naší.  Vedle  toho  měl  jsem  též  pilné  zření 
k  neporušené  řeči  lidu,  ze  které  zvláště  v  poznámkách  korrektiv  jsem 
položd  přílišnému  genitivování.  Konečně  vytýkám,  kde  se  mi  toho  po- 
třeba vidí,  nesprávné  vazby  novějšího  jazyka  spisovného. 

Vidělo  se  mi  pak  prospěšným  býti,  abych  stručnými  slovy  vý- 
znam genitivů  na  těch  či  oněch  časoslovech  závislého  objasnil.  Pokud 
různé  tyto  genitivy  v  jednom  celkovitém  významu  a  pojmu  genitivném 
se  shodují,  natom  nesejde  mnoho  vzhledem  ku  potřebám  praktickým, 
ku  kterým  jsem  v  práci  své  napřed  a  nejprve  prohlížel.  Příklady  ná- 
sledují v  témž  pořádku,  v  jakém  časoslova  položena  jsou,  čímž  doufám 
že  jsem  aspoň  formálně  jaké  také  přehlednosti  docílil.  Za  tou  příčinou 
roztřídil  jsem  časoslova  podle  významu  nebo  tvaru  na  jisté  kategorie. 
Ve  významu  nebo  tvaru  napřed  položeného  shodují  se  všecka  následu- 
jící, tím  spůsobem,  jak  to  naznačeno  jest  tiskem.  Jinde  osmělil  jsem 
se  kategorie  ty  zvláštními  názvy  tytýž  posud  neobvyklými  pojmenovati, 
přeje  si,  aby  od  někoho  přesnějšími  a  příhodnějšími,  ale  co  možná 
stručnými  nahrazeny  byly.  Přijde  nám  zajisté  v  terminologii  gramma- 
tické  ještě  všelicos  nového  tvořiti.  *) 

1)  K  objasnění  názvů  těch  podotýkám  toto :  Pravíme-li  »nepřítel  odstoupil 
města, »  nazýváme  genitiv  •  města «  genitivem  odluky.  Slovo  to,  ač  utvořeno 
teprv  nedávno,  přijato  nyní  vůbec,  poněvadž  věc,  o  kterou  jde,  velmi  vhodně 
a  stručně  označuje.  Ve  větě  » nepřítel  dostoupil  města*  znamená  genitiv 
pravý  opak  toho,  co  znamenal  ve  větě  prvé,  totiž  přiblížení  ku  městu,  dosah 
města.  Nemůže  býti  zajisté  než  prospěsno  věci  samé,  naznačíme-li  ten  opak 
významu  též  příhodným  názvem.  Jak  od  časoslova  odloučiti  utvořeno  zcela 
správně   » odluka,  •   tak  nebude  snad    na   závadu  tvar   »příluka«    (od   •přiloučiti 

v 

něco    k    čemu.t    ~    Srovn.   též   ruské    »razluka  =  rozloučení)   —  Časoslova 
•  odjeti,    odstoupiti*    a  p.  mohli  bychom  stručně   nazvati    ^časoslova   odruchu 


—  7  — 

Bylo  by  ovšem  záhodno  bývalo  promluviti  zároveň  o  předložkách, 
které  se  ku  genitivu  přičiňují,  též  o  časté  střídě  genitivu  s  dativem  !), 
ale  tím  byla  by  práce  přes  příliš  vzrostla  a  méně  přehlednou  se  stala. 
Pojednám  o  tom  svým  časem  zevrubněji. 

Ostatně  »jestli  jsem  já  k  té  dostatečnosti,  k  tomu  dokonání,  kteréž 
by  na  to  slušalo,  nepřivedl,  ale  rozumnějším  a  výmluvnějším,  aby  o 
tom  potřebně  a  dokonale  psali,  příčinu  nemalou  jsem  dal;  aby  ten, 
komuž  se  mé  toto  psáni  líbiti  nebude,  sám  lépe  a  užitečněji  a  potřeb- 
něji o  tom  i  výmluvněji  vypsal,  to  což  mnú  učiněno  jest,  k  své  po- 
moci přijmat    (V.  K.  ze  Všehrd.  XXII.) 


I.  Genitiv  odluky. 

Genitiv  odluky  se  klade  k  naznačení  osoby  nebo  věci, 
od  které  se  něco  odlučuje,  vzdaluje,  ve  spojení  s  časo- 
slovy, která  znamenají  ..odluku,  odruch  od  něčeho"  ve 
smyslu  buď  pravém  buď  přeneseném ;  a  to:  . 

I.  Pouhý  genitiv  odluky  k  naznačeni  osoby  nebo  věci 
od  které  se  podmět  odlučuje,  vzdaluje  ve  spojení  s  časo- 
slovy odruchu  podmětného  : 

i.  Ubíhati,  ujíti,  utéci,  ujeti,  ustoupiti,  usedéti  —  ukrásti 
se,  uprázdniti  se,  vydřeti  se,  sejíti,  běhati  : 

Přítele  s  tákavou  hlavou  ubíhej,  s  přímým  čelem  objímej  (Mudr. 
233).  —  Vyzvědače  ubíhej  a  tlachače  odbývej  (Mudr.  82).  —  Radostni 
budu,  ež  téhož  jsú  ušli  (Výb.  I.  769).  —  Bůh  chce  do  mne,  abych  se 
všech  hříchu  smrtedlných  varoval  a  všedních,  pokudž  mohu  nejvíce 
abych  ucházel  (Bart.  357).  —  Blaze  kdo  tomu  rozumí  a  příčin  uchází 
(Har.  1.  215).  —  S  ohněm  nehraj,  chceš— li  ujíti  škody  (Mudr.  252). 
Okolo  močidla  chodě  neujdeš  nádchy  (Mudr.  56).  —  Osuda  nelze  utéci 


podmětného*  t.  j.  taková,  která  naznačují,  že  se  podmět  od  něčeho  pryč  po.- 
hybuje.  Časoslova  » odvésti,  odtrhnouti •  a  p.  slula  by  •  časoslova  odruchu 
předmětného,*  což  znamená,  že  nějaký  předmět  od  něčeho  pryč  vzdalujeme. 
(Slova  »odruch«  užívá  polština).  Dle  této  obdoby  pojmenoval  jsem  časoslova 
•  dojíti,  dostoupili*  časoslovy  dorueliu  podmětného,  a  časoslova  "dostřeliti,  do- 
hoditi* časoslovy  doruchu  předmětného,  ježto  pravý  opak  oněch  značí. 
*)  Vždyť  i  to  již  položeno  za  pravidlo,  že  •  psáti  musíme:  veliké  hanby  ne- 
ujdeš, nikoliv  hanbě*  ač  se  těch  a  podobných  vazeb  od  pradávna  vedle 
sebe  užívá! 


.        -  8  - 

(Výb.  I.  155.)  —  Spravedlnost  v  lidech  bude,  budou-li  přidržáni,  aby 
lži  a  lsti  utíkali  (Did.  138.)  —  Obecných  nákladfiv  neutíkám  (Anth.  II. 
353.)  —  Hofmistr  rukťi  našich  ujede  (Výb.  561.)  —  Úřadóv  svých 
ihned  ustoupiti  máme  (Arch.  1.  150.)  —  Těch  kusuov  i  toho  všeho  v 
tomto  zápisu  položeného  nikoli  neustupovala  (Arch.  I,  150.)  —  Již  byli 
vypustili  řeč  o  něm,  že  by  ustúpil  pravdy  (Let.  178.)  —  Napomenut 
byl,  aby  bludu  ustoupil  (Bart.  247).  —  Mnozí  toho  jsú  ustupovali  (Tov. 
37).  —  Scastný,  ktož  mohl  useděti  toho  nečasu  pod  střechu  (Výb.  948). 

—  My  nemáme  také  moci,  ješto  bychom  je  mohli  přemoci,  musíme 
jich  usedati  na  hradě  (Star.  Ski.  IV.  277).  —  Radije  v  smrť  upadnu, 
nežli  sě  tak  svých  ukradnu  (Výb.  I.  153).~ —  A  ktož  sě  mečó v  ukradne, 
ten  všelik  v  oheň  upadne  (Výb.  I.  1104).  —  Pán  všem  příklad  dal, 
kterak  hluku  světa  se  druhdy  uprázdniti  a  v  samotu  ustoupiti  přijde 
(Ev.  Mat.  106).  — r  Ižádný  člověk  nemohl  se  toho  práva  vydřieti  (Výb. 
I.  975).  —  Vratislav  tohoto  světa  snide  a  Kosma  na  stolec  vzdnide 
(Dal.  91).  —  Krátký  čas  toho  vynide,  až  král  Filip  světa  snide  (Výb. 
I.  1094).  —  Sv.  Řehoř  světské  pochvaly  běháše  (Pass.  238).  —  Toho 
nebezpečného  světa  běhaje,  tuto*  bydli  (Výb.  289).  —  Ale  tito  poběhnú 
sudu,  bojiece  sě  věčné  muky  (Výb.  552).  —  Člověk  vezdy  dobrého 
spieše  poběhne,  ve  zlém  jsa  pak  sě  nehne  (Výb.  1106).  —  Této  chvály 

v 

neběhajray  (Štít.  100).  —  Někteří  z  nás  řádných  mšúa  řádného  kněž- 
stva poběhlí  (Bart.  148).  *)  — 

2.  Odejíti,  odběhnouti,  odstoupiti,  odpadnouti,  odbyti,  od- 
umříti, odvyknouti,  odpočinouti,  odroditi  se : 

Syt  chleba  neodcházej  ani  v  horko  šatův  (Mudr.  380).  2)  —  I 
klenotuov  odběhli  (Let.  49).  —  Musel  jsem  odběhnut  na  rolu  pluha 
(Suš.  Pis.  363).  —   Ktož  práce  nechce  jmieti,  odstúpí  Boha  (Štít.  HO). 

—  Odstup  Lazare  stolu  (Suš.  Pis.  20).  —  Příteli  k  vůli  pravdy  neod- 
stupuj (Mudr.  64).  —  Mnozí  jeho  odpadechu  (Let.  7).  —  Když  slunce 
šlo  na  západ  Trojanští  Řekův  odpadli  a  vrátili  sě  do  města  (Troj.  284). 


*)  Volčija  chvosta  běgajuti.  —  Pěnijem  člověku  poběgajeti  dijabola.  —  Běgoša 
Ijudije  ognja  (Nést.  49.  150.  170). 

2)  Se,  azů  otíchoždju  světa  sego  (Nést.  100).  —  Časoslova  odejíti  a  odběhnouti 
nabyla  nyní  významu  časoslov  přechodných  (=«  ostaviti,  opustiti)  a  pojí  se  v 
řeči  obecné  s  osobným  akkusativem:  Odešel  ju  na  půl  míle  (Suš.  165).  — 
Odběhl  sestru  (Us). 


_  9  -    • 

—  Tím  seděním  všeho  odbyl  (Blah.  50).  J)  —  Otcovské  země  odumři, 
ale  neodcházej  (Mudr.  225).  —  Rodiče  mne  odumřeli  malého  (Us.)  — 
Jak  odvykne  děvča  šohajíčka?  (Suš.  Pis.  304).  —  Čeho  jste  navykly, 
toho  odvykajte  (Suš.  Pis.  242).  —  Dnem  i  nocú  bez  přestanie  neod- 
počinu  šturmovánie  (Výb.  I.  1081).  —  Odrodilý  předkův  svých  po- 
tomku! (Jung.  I.  4).  — 

3.  Odtrhnouti   se^  odvésti  se,  odvinouti  se,  odžehnati  se, 

odepříti  se,  odříci  se,  odpovédéti  se,  odmlčeti  se,  odnechtélo 
se  mi : 

Odtrhl  se  věcí  světských  (Štít.  224).  —  Když  se  toho  stavu  man- 
želského otvedl,  jest  biskupem  volen  (Pass.  132).  —  Protož  sě  jich 
otvinu  (Výb.  I.  154).  —  Papež  nikterak  se  toho  nemohl  odžehnati 
(Bart.  274).  —  Zrady  právo  sě  otepřieti  (Arch.  I.  460).  —  My  tisíc 
smrtí  raději  chceme  podstoupiti,  nežli  pravdy  Boží  se  odepříti  (Prot.  36). 

—  Odřiekám  sě  všech  práv  zemských  i  duchovních  (Výb.  I.  451).  — 
Krále  pekelného  chutě  zavržme,  neb  i  na  krstu  jsme  sě  odřekli  jeho 
(Výb.  I.  765).  —  Kdo  se  zlého  odříká,  nikoho  se  neleká  (Mudr.  370).  2) 

—  Odpoviedáš-li  se  Jesu  Krista  svého?  (Pass.  166).  —  Pohanských 
modl  se  jest  odpověděl  (Pass.  112).  —  Odpověz  sě  bluda  svého  (Star. 
Ski.  II.  107).  —  Otpověz  se  svých  ďáblových  modl  (Výb.  I.  .M0).  — 
Nechtěl  bych  dvora  sě  odpověděti  (Výb.  I.  944).  —  Toho  se  mu  na 
ten  čas  bratr  Jan  odmlčel  (Blah.  81).  —  Panny  se  ho  odkochaly  (Suš. 
Pis.  28).   —  Zodnechtělo  se  mi  toho  (Lab.  29).  — 

v 

Poznám.  Časoslova  tato  nabývají  teprv  tím,  že  se  stávají  zvrat- 
nými,  významu  odlukového,  sice  znamenají  pouze  dovršení  děje  a 
pojí  se  s  akkusativem :  Odtrhla  som  tri  růžičky  (Zpěv.  304).  —  Od- 
vedl děti  do  pokoje.   —  Odžehnal  bouři  (Us.) 

4.  Pustiti  se,  vzdáti  se,  chybiti  Cse)  zblouditi,  ostati, 
přestati,  zdržeti  se : 

Pustil  se  dobrého  obyčeje  (Štít.  225).  —  Pustil  se  služby  (Blah. 
49).  —    Kdo  se  dobytka    spouští,  chleba  se  spouští  (Mudr.  425).  3)  — 

1)  Odbyti  nabylo  nyní  významu  časoslova  přechodného  a  váže  se  tudíž  s  akku- 
sativem: Odbuď  tu  žebračku  (=  odprav  Us.)  —  Macecha  by  ráda  dceru  od- 
byla (Jung).  —  Již  jsem  si  odbyl  práci,  úlohu,  zkoušku  (Us.)  —  Dobývají  se 
peníze  a  odbývají  zas  (Kom.  Lab.  27). 
a)  Zareciem  sa  Pribiliny  (Zpěv.  196)  —  Bratr  se  toho  zpříká  (Us.) 
3)  Sem  hledí  též  >  odvážiti  se,  opovážiti  se,  vážiti  se  něčeho:  Hlavsa  odvážil  se 
všeho  nebezpečenství  (Bart.  185).  —  Nebyli  by  se  toho  nikdy  opovážili  (Zer. 
Záp.  II.  65).  —  Tristram  se  váží  všeliké  škody  (Star.  Ski.  IV.  278).  —  V  á- 
žiti  »něco:i  Pro  vieru  své  životy  vážili  (Pass.  394);  méně  správně  vážiti 
•  čehoi  :^Ač  bych  měl  sto  životóv,  byl  bych  všech  vážiti  hotov  (Star.  Ski.  V.  8.) 


—  10  — 

—  Papež     Olestinus     papežstvie     pro     pokoru     vzdal     se    jest    (Výb. 

I.  456)  —  Mnozí  výhod  a  prospěchu  se  vzdávají  pro  Krista 
(Ev.  Mat.  153).  —  Ale  chybil  se  jeho  (Výb.  I.  408).  —  Chybil  jsem 
resty  iLab.  00).  f)  —  Snadno  spravcdlné  cesty  zblúdí,  ktož  viece  sobě 
lidí  váží  nežli  Boha    (Pass.  298).   —  Nechce  té  viery  ostati    (Pass.  34). 

—  OsUo  toho  zlého  bludu  (St.  Ski.  IV.  255).  —  Všeliké  řeči  nepo- 
třebné a  šeredné  ostaňme  (Slít.  6).  —  Ostavtež  se  všeho  bluda  (Kat. 
59).  —  Ostávejme  hříchu  a  nepravostí  (Bart.  347).  —  Nikoliv  tomu 
nevěřím,  aby  ta  těžká  zimnice  tebe  tak  lehce  ostati  měla  (Háj.  74).  — 
Přestaň  té  veliké  žalosti  (Star.  Ski.  V.  1 58).  —  Tak  svého  diela  pře- 
stachu  a  druh  ot  druha  sě  brachu  (Dal.  6).  —  Sluší  přestati  všie  ža- 
losti  i  tesknosti  (Troj.   145).    —    Ať  toho  přestanou!   (Žer.  L.  1.   169). 

—  Skákaní  zdržeti   se  nemohli  (Lab.  76).  —  2) 

5.  Dáliti  se^  vzdalovati  se,  ciziti  se,  liknovati  se,  krýti 
se,  chovati  se,  varovati  se,  straniti  se,  hleděti  se,  strici  se, 
vystřihati  se,  šetřiti  se,  štítiti  se,  brániti  se,  chrániti  se,  há- 
jiti se,  zpěčovati  se,  zdráhati  se,  ostýchati  se,  styděti  se, 
hanbiti  se: 

Dálil  sě  tebe  (Star.  Ski.  II.  51).  —  Matorný  vždy  sě  všie  mar- 
nosti vzdalije  (Výb.  I.  349).  —  Těch  skutkuov  sluší  se  zdalovati  (Anth. 

II.  58).  —  Neřestmi  a  hříchy  se  Boha  cizíme  a  vzdalujeme  (Ev.  Mat. 
85).  —  Neliknoval  sě  chudých  (Pass.  515).   —   Dal  jest  Buoh  rozuma 

v 

dobrý  úmysl,  aby  sě  zlého  liknoval  (Štít.  192).  —  Sv.  Prokop  lidské 
chvály  sě  kryjieše  (Výb.  I.   i  99).   —  Kto  zle    činí,   ten  sě   kryje    světa 

v 

(Štít.  85).  —  Nectnostná  panie  často  své  vlastnie  čeledi  mosí  se  krýti, 
stydiec  se  jí  v  tom  (Štít.  99).    —    Neroď   sě  jej  synu  krýti    (Kat.  22). 

—  Jeden  druhého  sě  nomohl  krýti  (Star.  Ski.  IV.  402).  —  Ješitný  a 
marný  kryje  sě  matorných  lidí  (Výb.  I.  350).  —  Chci  se  na  čas  psoty 
skrýti  (Star.  Ski.  V.  138).  —  Theodora  jich  sě  pokryla  (Výb.  I.  283).  — 
Před  zástupem  první  bývaj,  svých  lidí  sě  nepokrývaj  (Výb.  I.  1098).  — 
Zde    sě  Pražan    ukryjete   (Dal.  40).    —    Kletby    sě  vezde  chovajte  (Dal. 


*)  Derža  noži  i  chotja  udariti  i  v  oko,  i  grěši  sja  oka.  —  Sůvraštajutí  sja  pra- 
vago  puti  (Nést.  166.  80). 

v 

2)  Časoslovo  minouti,  neznamená  odluku  od  něčeho,  nýbrž  pohybování  podél 
nějakého  předmětu,  a  váže  se  tedy  zcela  správně,  jak  se  nyní  vůbec  děje,  s 
akkusativem  jako  předložka  mimo  (vlastně  part.  praes.  pass.):  Minuli  les^ 
kostel,  řeku  (Us.)  —  Gama  minul  to  nebezpečné  moře  (Jung.)  —  Místo  »jíti 
co  noha  nohy  mine*  (Jung),  říká  se  vůbec  »co  noha  nohu  mine.t  Též 
•  minouti  se  s  někým*   (Us.) 


-  41   - 

113).  —  Chovajtesě  přeludy  ďáblové  (Výb.  I.  201).  —  Skutka  se  sice 
chovají,  však  se  myslí  v  něm  kochají  (Výb.  1.  238).  —  Chovaj  se  obo- 
jetníkóv  (Výb.  1.  1096).  —  Kéž  jsú  se  smrti  schovali  (Výb.  I.  366).  — 
Vší  silu  máme  se  křivdy  chovati  (Výb.  I.  1166).  —  Račte  se  toho 
uchovati  (Arch.  1.  74).  —  Přísloví  napomíná  varovati  se  příliš  zdravých 
krmí,  příliš  velikého  štěstí  a  příliš  dobrých  lidí  (Har.  II.  32).  —  Varuj 
šě  takého  diela  (Výb.  I.  144).  —  Zlí  bojiece  se  varovachu  sě  zlého 
(Výb.  I.  529).  —  Rád  bych  sě  toho  uvaroval  (Arch.  I.  84).  —  Silněj- 
šího nehoň,  straň  se  ho  na  míli  (Mudr.  349).  —  Zlého  se  straň  a  jak 
hada  chraň  (Mudr.  32).  —  Hled  se  starého  Turka  a  mladého  Srba 
(Mudr.  469).    —    Cím  Boha  lépe  budete  milovati,  tiem  sě  lépe  budete 

v  'v 

hřiechóv  střieci  (Štít.  37).  —  Reci  nekázané  máte  sě  střieci,  jakož  hořké 
a  příkré,  krmě  střehu  se  lidé  (Štít.  111).  —  Střež  sě  hřiecha  (Star. 
Ski.  I.  135).  —  Radil  nám,  jak  bychom  se  Židův  vystříhali  (Har  II.  45).  — 
Vystřihli  jsú  sě  té  příhody  (Troj.  475).  —  Ty  se  hluku  šetř  (Lab. 
112).  —  Štítili  se  jich  a  jako  hadův  varovali  (Bart.  87).  —  Jedni 
druhých  se  štítili  (Lab.  84).  —  Kdo  je  v  neštěstí,  všickni  se  ho 
štítí  (Mud.  154).  —  Tu  mnohý  na  tom  potkánie  letěnie  se  dolov 
neobránie  (Výb.  I.  874).  —  Statky  sobě  shání,  hříchů  se  ne- 
chrání (Suš.  Pis.  65).  —  Běd  se  každý  chraň,  nežli  přijdou  naň 
(Mudr.  248).  —  Toho  se  zpěčoval  a  bránil  (Jung).  —  Dítě  má  se 
ostýchati  starších  (Did.  163).  —  Neběž  jako  divý,  ostýchej  se  lidí 
(Mudr.  288).     —  Nectnostná    panie    často    své  vlastnie    čeledi  mosí  s  e 

v 

krýti,  stydiec  se  jí  v  tom  (Štít.  99).  —  Kdo  se  Boha  nebojí,  ten 
se  lidí  nestydí  (Mudr.  13).  —  Svých  súsědóv,  již  tu  běchu,  sě  stydieše 

v 

(Výb.  I.  389).  —  Žes  tak  povýšený  nad  lidi,  každý  sě  tebe  ustydí 
(Výb.  I.  873).  —  Divno  mi,  že  sě  toho  nestydíš  (Pass.  385).  —  Kněz 
vzal  v  ruce  monstranci  s  tělem  Božím,  mněje,  že  se  toho  Němci  ustydí 
(Let.  196).  —  Kterak  jsi  smysla  pozbyl,  že  sě  své  nahoty  nestydíš 
(Pass.  693).  —  E,  ež  ty  jsa  tak  veliké  knieže  toho  sě  nestydíš! 
(Výb.  I.  310).  —  Zastyďte  sě  mužie  takých  řečí  (Výb.  I.  49).  —  Všeho 
sě  jest  ostyděl  jako  hanebný  pes  (Tov.  98).  *)  —  Hanbím  sa  zajtrajšej 
soboty  (Zpěv.  I.  300.  2). 

*)  T.  j.  nestydí  se  ničeho  více. 

2)  Styděti  se  pojíme  s  genitivem,  znamená-li  tolik  co  » ostýchati,  straniti  se», 
jesto  však  předmětu,  který  v  nás  stud  budí,  jaksi  se  vzdalujeme,  jest  genitiv 
s  časoslovem  •  styděti  se»  spojený  genitiv  odluky,  dle  obdoby  časoslov  pod 
č.  5.  vytčených. 

Máli  se  naznačiti  příčina  studu  našeho,  váže  se  časoslovo  » styděti  se»  s  in- 
strumentalem,  kterážto  pěkná  staročeská  vazba  nyní  akkusativem  s  předložkou 
■  zat  vytlačena  jest;  K  vám  sě  nevěru  nestydímy,  neb  ju  ot  vás  vidímy.  — 
Tú  vojnu  poče  se  král  styděti  (Dal.  28  176).  —  Kdož  se  Ježíšem  styděli, 
bude  sě  jimi  vždy  styděti  (Výb.  í.  907).  —  Kdo  se  mnú  styděti  bude  před 
lidmi,  budu  se  jím  styděti  před  anděly  božími  (Štít.  16). 


_  12  — 

6.  Zbýti,  /baviti  S0«  zniknouti,  zhostiti  se,  zprostiti 
se,  zpraviti  se,  obloupiti  se,  očistiti  se,  zhojiti  se,  zléčiti  se,  ota- 
viti se,  vyznati  se,  zpovídati  se. 

Vsickni  smysla  zbyli  (Pass.  642).  —  Bez  Božie  pomoci  člověk 
hřiecha  zbýti  nemuož  (Pass.  5).  —  Račiž  tehdy  s  námi  býti,  když  bude 
duši  těla  zbýti  (Výb.  L  529).  —  Zbyl  svého  bludu  (Štít.  2).  —  Jakož 
rzi  mosí  prací  aneb  ohněm  železo  zbýti,  takéž  člověk  hřiecha  (Štít.  262).  — 
Zižka  oblehl  Rabie  hrad  a  tu  jest  zbyl  oka  druhého  (Chron.  462).  — 
Kdekoliv  budeš,    sebe    nikde    nezbudes    (Mudr.  287).    —  Nemohl  jsem 

v 

toho  zniknouti  (Let.  429).  —  Práce  a  nebezpečenství  zniká  (Zer.  Záp. 
II.  1  71).  —  Knih  těch  se  zhostil  (Did.  151).  —  Zlého  se  zprostíš,  a  i 
smutku  se  zhostíš  (Mudr.  196).  —  Přišli  na  Vyšehrad  a  toho  se  zpra- 
vili před  knížetem,  proč  jsú  Lounu  spálili  (Háj.  42).  —  Krásy  své  sě 
oblupuje  (Troj.  556).    —  Si>vlěče  sja  odežda    veťLchago  (Nést.  39).  — 

v  v 

Cím  se  očistijem  toho,  že  hřešíme?  (Štit.  2).  —  Bude-li  sě  člověk  všie 

v 

věci  očistil  zde,  do  nebes  pojde  jeho  duše  (Štít.  284).  —  Ktož  se 
které  viny  očišťoval,  ten  ruce  umyl  (Pass.  298).  —  Vzeptali  se  modly, 

v 

zhojí-li    se    král    té   nemoci    (Štít.    10).   —  Ktož  se  zhojí  nemoci,  opět 

v 

když  nemocen  bude,  má  přijieti  svatý  olej  (Štít.  268).  —  I  jakž  sě 
uraza  zhoji,  inhed  sě  do  Uher  vzbroji  (Dal.  100).  —  Sám  sě  bitie  zho- 
jím (Výb.  949).  —  Tu  byl  s  nimi,  až  sě  ran  všech  *zléčil  (Star.  Ski. 
V.  33).  —  Lidé  sě  těch  všech  škod  dobře  otavili  (Arch.  1.8).  —  Lid- 
mila  se  pánu  Bohu  hříchuov  svých  vyznávala  (Háj.  65).  —  Svatoboj  svých 
se  hříchuov  vyznával  (Háj.  65).   Kněz   dá  rozhřešenie  tomu,  ješto  j'  se 

v 

jemu  zpoviedal  hřiecha  některého  (Štít.  220).  —  Kdo  zhřešil  hřiechem 
smrtelným,    hodné   jest,    aby  ihned   sě  jeho    zpoviedal    (Štít.  236).    — 

v 

Užitečno  jest  zpoviedati  sě  i  všedních  hřiechóv  (Štít.  237).  —  Chtěl 
sě  biskupovi  svých  hřiechuov  zpoviedati  (Pass.  27).  —  Zpoviedaj  sě 
jeden  druhému  svých    hřiechuov    (Výb.  546).    — 

7.  Báti   se,  lekati  se,   strašiti  se,    hroziti  se,   désiti  se, 
užasnouti  se: 

Ját    se  bojím    sedlských    cepuov    (Let.    40).    —   Kdo    se  chřestu 

bojí,    nechoď    do  lesa  (Har.  II.  48).    —    Cikánovy  děti  nebojí  se  jisker 

Mudr.  222).  —    Kdo  se  vrabcův  bojí,  nech  prosa  nesije  (Mudr.  291).  — 

v 

Všichni  podle  přirozenie  lekáme  se  protivného  (Štít.  198).  —  On  sě 
svých  přátel  leče  (Star.  Ski.  1. 125).  —  Uieče  sě  ves  lud  Tatar  lutých 
(Výb  I.  52).  —   I  uleknu  se  řečí  těch  (Lab.  72).  —  Ale  ti  lotři,  ulekše 


—  Í3  - 
se   skutku    toho  jísti    nechtěli   (Har.  I.  223).    —  Žádný    af  se  nestraší 

v 

práce  těžké  a  nesnadné  (Žal.  26).  —  Obce  římské  předkové  Hanibalovi 
nemálo  se  strašili  (Anth.  II.  133).  —  Strašný  mnohým  strachuj  se 
mnohých  (Mudr.  116).  —  I  vzhrozi  se  tak  vysoké  cesty  již  jest  počal 
(Výb.  706).  —  Hrozili  se  tak  blízkého  s  duchem  nečistým  sousedství 
(Jung.  I.  55).  —  Hodné  děti  ani  cvičení  ani  cvičitele  děsiti  se  nebudou 
(Did.  85).  —  Čehož  jsem  já  se  zděsil  i  všichni  přítomní  (Lab.  102).  — 
Těch  novin  král  Jan  užasl  sě  (Výb.  568).  —  Všichni  sě  hrozně  užasú 
sv.  Prokopa  hlasu  (Výb.  I.  208).  —  Tak  velikého  bohatství  se  užasl 
(Har.  I.  19).  —   ») 

II.  Genitiv  odluky  a  předmětný  akkusativ  osoby  (nebo 
věci),  kterou  od  něčeho  odlučujeme,  vzdalujeme;  ve  spo- 
jení s  časoslovy  odruchu  předmětného: 

1*  Odloučiti,  odtisknouti ,  odniti,  odsouditi,  odciziti, 
odučiti : 

Útěchy  mě  otlačili  (Star.  Ski.  II.  21).  —  Jsi  otlučen  Božieho 
líce  (Výb.  I.  228).  —  Všichni  zlí  jsú  Boha  otlučeni  (Pass.  16).  —  Jehož 
ho  snadno  odtiskú  (Výb.  1.  153).  —  Jsem  člověk  všie  cti  odjatý  (Výb. 
I.  158).  —  Odsoudili  ho  cti,  statku  i  hrdla  (Let.  266).  —  Adam  byl 
odsouzen  těch  peněz  (Žer.  Záp.  II.  156).  —  Atak  jsem  byl  Boha  otsúzen 
Pass.  258).  —  Kdo  je  proto  muž  odsouditi  života  věčného?  (Pref. 
418).  —  Nemůžete  náš  toho  odsouditi  (Blah.  114).  —  Kdo  neplnil 
vole  Božie  bude  otsúzen  všeho  dobrého  (Kat.  57).  —  Lid  israelský  vyšed 
z  Egypta  byl  Boha  odcizen  (Ev.  Mat.  170).  —  Vojtěch  chtieše  lid  pohan- 
ských obyčejóv  otučiti  (Dal.  57).  — 

2.  Zbaviti,  zhostiti,  zprostiti,  obloupiti,  obnažiti,  omyti, 
očistiti,  zhojiti,  uzdraviti,  rozhřešiti: 

Zbav  nás  núze  této  (Výb.  I.  323).  —  Zbaviž  nás,  Bože,  slepoty 
(Výb.  I.  196).  —  Zbavil  jsi  mne  dvou  bratrů  mých  (Troj.  506).  — 
Zprosť  ny  vrahóv,  zprosť  ny  stíhajúciech  (Výb.  I.  46).  —  Všech  nás 
bludóv    zprosti  (Výb.  I.  323).    —  Spasitel    nás    všeho    hřiecha    zprosti 


1)  Že  genitiv,  který  pojíme  s  časoslovem  báti  se  odluku  znamená,  to  ozřejmuje 
předložka  ^odt,  která  se  druhdy  ku  genitivu  tomu  přičiňuje:  Otů  slucha  zla 
(pověsti  zlé)  neuboitl  sja  (Nést.  39).  —  Učini  to  Tristram  s  velikú  pokoru, 
boje  se  od  zlých  zrad  (Star.  Ski.  IV.  350).  Příčina  se  původně  vynášela  snad 
jako  při  časoslově  » styděti  se«  instrumentalem,  čemuž  nasvědčovati  se  zdá  ob- 
dobná vazba  s  předložkou  za:  Lekám  se  za  tě.  Nemáš  se  za  to  báti  nikoli 
(Troj.  239).  —  Yelmi  se  v  hlavu  udeřil,  tak  že  jsme  se  zaň  lekli  (Let.  508). 
Vidúc  to  lidé  počechu  se  zaň  báti  (Výb.  I.  410). 


_  M  — 

(Výb.  L  567).  —  Tehdy  oiesař  z  svěj  milosti  všiej  roboty  zemiu  zprosti 
(Dal.  51).  —  Spasitel  ďábla  všie  moci  oblúpil  (Výb.  I.  567).  —  Cti 
a  víry  jsou  obnaženi  (Troj.  1 18).  —  Svého  zbožie  byl  vyveden  (Výb. 
I.  159).  —  Rád  bych  svého  těžkého  tielesenstvie  byl  vyvlečen  (Pass. 
25)  —  Duse  bude  omyta  všech  hřiechóv  krštem  (Štít.  210).  — 
Hospodine  móžeš  mě  mé  nemoci  očistiti  (Pass.  4).  —  Arabové  praví, 
že  když  se  vodou  ze  studnice  Zun  řečené  obmývají,  všech  hříchův 
očištěni  bývají  (Har.  II.  224)  —  Kristus  svój  lid  hřiechóv  vyhojí  a 
uzdraví  (Výb.  I.  768).  —  Prosichu  jeho,  aby  je  rozhřešil  jich  hřiechu 
(Star.  Ski.  IV.  226).  —  Sami  mezi  sebú  (=  druh  druha)  zpoviedachu 
i  rozhřešovachu  vraždy  i  jiných  hřiechóv  (Výb.  I.  4-54).  —  V  kletbě 
nemá    ižádný    těla    Božieho    přijímati,    jeliž    bude    jie    rozhřešen    (Štít. 

v 

257).   —    Papež  každého  móž  rozhřešiti  všech  hřiechóv    (Štít.  259).  ~ 

3.  Zachovati,  uchovati,  obhájiti,  ostřici,  vystříhati: 

Bůh  nás  zachoval  smrti  nenadálé.  (Kam.  2).  —  Pán  Buoh  mne 
smrti  uchovati  ráčil  (Tov.  101).  —  Čehož  pane  Bože  uchovati  rač 
(Bart.  49).  —  Ohně  a  povodně  uchovej  nás  Pane  (Mudr.  591).  — 
Cheu  tě  tej  sanuti  smrti  obhájiti  (Suš.  Pis.  40).  —  Ostřež  Bože  každú 
toho  (Výb.  1.  246).  —  Král  od  duchovních  toho  byl  vystřežen  (Let. 
247).  —  A  když  by  chtěl  Buoh  koho  vystřieci  škody,  zdaliby  jeho 
nemohl  vytřieci?  (Štít    50).  — 

III.  Genitív  odluky  a  dativ  osoby  (dativus  coniinodi  vel 
inc  oni  módi)  ve  spojení  s  časoslovy: 

Brániti,  hájiti  —  odříci,  odepříti,  odpověděti  —  odměniti 
se,  odsloužiti  se  (komu  čeho}: 

Já  jsem  tobě  bránila  tvého  bludu  i  tvej  zlosti  (Kat.  56).  — 
Každý  hospodář  má  brániti  všie  necti  i  všeho  zlého  své  čeledi  (Štít. 
98).  —  Chtěli  mu  toho  pole  brániti  (Let.  60).  —  Sladovníci  bránili 
svobody  vaření  piva  sousedům  (Let.  246).  —  Libo  mi  jest  tak 
živu  býti.  aniž  rozumím,  co  by  mi  toho  hájilo  (Jung.)  —  Slepým  žádný 
Turek  almužny  neodpoví  (Mitr.  72).  —  Čehož  mu  odpovědí  (Troj.  516). — 
Toho  se  vám  přátelsky  odměníme  (Žer.  Záp.  II.  162).  —  Já  se  Vám 
toho  odměniti  neopominu  (Žer.  L.  I.  106).  —  Odměním  se  jemu  toho 
(Žer.  L.  I.  \  1  7).  —  Já  se  tobě  vším  dobrým  toho  odsloužím  (Žer.  L.  58).  — 
Rád  se  tobě  toho  odsloužím  (Zer.  L.  I.  103).  — 

Jak  z  příkladů  uvedených  viděti,  jsou  časoslova,  která 
se  pojí  s  genitivem  odluky  s  nepatrnými  jen  výminkami  buď 
složená  s  předložkami    (najmě  od  a  uj,  buď  /vratná.     A  vsak 


_  15  - 

ne  každé  časoslovo  s  předložkami  témi  složené  s  genitivem 
se  pojí.  Dlužno  tu  vždy  na  zřeteli  míti,  že  do  genitivu  odluky 
klademe  ten  předmět,  od  kterého  jiný  předmět  odlučujeme, 
vzdalujeme  *),  ale  ne  ten  předmět,  který  odlučujeme,  vzda- 
lujeme. Tento  jako  předmět  grammatický  na  otázku  „koho 
neb  co?a  vždy  se  klade  do  akkusativu:  Muožem  od  dvoch  dary 
odebrati  (Zpěv.  1.  94).  —  Odstřelil  kačicce  křídlo  i  pravú  nožičku 
(Zpěv.  I.  346.  Srovn.  příklady  pod  c.  II.  1.  2.  5.) 

Nespravil  é  jsou  tedy  vazby: 

Vašeho  obšírného  vylíčení  odevzdáme  panu  N.  —  Buh  jim  od- 
pustil hříchu.  —  Odhodili  svých  mečů  a  p.  Srovn.  Hospodin  Magdaleně 
všecky  hříchy  odpustil  (Pass.  532).  —  Pán  Bůh  hříchy  odpustil  (Krb. 
II.  189).  —  Na  smrť  mě   odsúdili  (Pass.  650).  —  2) 

Tak  pojí  se  jmenovitě  časoslova  s  předložkou  o  d  složená  s  akku- 
sativem,  a)  Když  znamenají  náhradu  čeho  tím,  co  časoslovo  prosté 
znamená:  Oddělal,  odmlátil,  odpil  u  něho  dluh  svůj,  odseděl  to,  b)  Když 
od  význam  časoslova  prostého,  s  nímž  složeno  jest,  ruší:  Odhaliti 
oponu,  odvázati  krávu,  odpečetiti  list,  odzbrojiti  vojsko  a  p.  —  Sv.  Ger- 
man  káže  sobě  hrob  odkopati  (Pass.  616). 

Pravým  opakem  genitivu  odluky  užívá  se  genitivu  k 
naznačení  osoby  neb  věci,  ku  které  se  něco  přilučuje, 
přibližuje;  k  vytknutí  cíle,  ku  kterému  podmět  poruchem 
buď  hmotným  buď  pomyslným  (snahou,  žádosti,  touhou) 
se  nese.  Pojí  se  tudíž 

II.  Genitiv  příluky  (dosahu  a  cíle). 

I.  Pouhý  genitiv  příluky: 

1.  8  časoslovy  ruchu  podmétného  (jíti,  jeti,  stoupili,  téci 
a  časoslovy  popud  k  ruchu  značícími  (střeliti,  hoditi,  stří- 
knouti} jsou-li  složena  s  předložkou  do: 

1)  Genitiv  odluky  podle  toho  snadno  poznati,  že  se  k  nému  téměř  vždycky  při- 
činiti může  předložka  od. 

v 

2)  Spisovatelé  doby  střední,  zvláště  Zerotín,  pojí  často  časoslovo  odložiti  s 
genitivem:  Zůstáno  na  tom,  aby  se  soudu  odložilo  do  zejtřka.  —  Odloženo 
jest  té  věci  do  pondělka  (Zer.  Záp.  li.  14  15).  —  Avšak  již  podle  Jung- 
mannova  Slovníku  převládá  daleko  akkusativ.  Genitiv  odluky  to  není,  poněvadž 
se  jím  nevytýká  předmět,  od  něhož  se  něco  odlučuje,  genitiv  partitivný  též 
to  není,  ješto  se  věc  celá  odkládá.  Proto  jest  logicky  oprávněn  toliko 
akkusativ,  jehož  lid  vůbec  užívá:  Odložím  robotu  (Zpěv.  II.  96).  —  Zvláštní 
den  jim  odložil  (Pass.  581). 


—  46  - 

Dojíti,  doběhnouti,  dostoupiti,  doskočiti,  dokrociti,  dopad- 
nouti, dosednouti,  dotéci,  dojeti,  dobyti,  dožiti,  dočkati,  do- 
slechnouti, dostřeliti,  dosíci: 

Dojidú  domu  toho,  v  němž  biese  radosti  mnoho  (Star.  Ski.  II. 
58).  —  Pro  mdlobu  sotva  jsme  došli  jedné  studnice  (Har.  II.  73).  — 
Dojdeš  veliké  cti  (Pass.  577).  —  Došli  tmavých  lesu  (Suš.  Pis.  413).  — 
Augusta  zase  svého  prvního  místa  došel  (Blah.  123).  —  V  tom  mieste 
pšenice  vznide  a  téhož  dne  plného  zrna  dojide  (Výb.  I.  410).  — 
Krále  dojide  taká  řeč  (Jir.  Anth.  I.  28).  —  Což  věříme,  naději  k  tomu 
máme  jmieti,  že  toho  dojdem  (Štít.  29).  —  Neminula  hodina  došla 
boháče  novina  (Suš.  Pis.  20).  —  Ještě  jsme  cíle  nedoběhli   (Štít.  126). 

—  Dostúpichu  mýta  středem  lesa  (Výb.  1.  29).  —  Kdy  žalost  vrchu 
dostupuje,  už  se  radost  ohlašuje  (Mudr.  197).  —  Troilus  zmužile  ho 
doskočí  (Troj.  374).  —  Liška  nemohla  klobás  doskočiti  (Mudr.  504).  — 
Slunce  dokročí  poledne  (Výb.  I.  22).  —  Ne  moguti  dolěsti  dvora 
(Nést.  77).  —  Dopadna  já  jedné  bystře  znějící  píštělky,  podal  jsem 
příteli  svému  (Lab.  77).  —  S  velikou  nesnází  koně  dosede  (Troj.  250) 

—  Sytý  vody  doteče  (Mudr.  190).  —  Než  Lun  dojel,  už  se  obojí  smlu- 
vili (Let.  162).  —  Pražští  houfové  řeky  dojeli  (Háj.  53).  —  Dojeli 
jsme  Jericha  (Har.  I.  176).  —  Drslav  dřív  než  Vácslava  dojel,  až 
rychle  skočil  s  koně  svého  (Háj.  72).  —  Živá  hlava  klobuka  dobude  (Výb. 
I.  842).  —  Každého  smrť  dobude  (Star.  Ski.  I.  131).  —  Chtě  královstva 
zde  dobyti,  móžeš  tam  i  svého  zbýti  (Výb.  1.  146).  —  Egyptský  žoldán 
ostrova  Cypru  dobýval  (Pref.  473).  —  Iděte,  dělejte,  kopejte,  chleba 
sobě  dobývejte,  (Suš.  Pis.  38) .—  Dobývajtež  jméně  dobrého,  (Dal.  20.)  — 
Šedin  dožil  a  starých  zvykův  neodložil  (Mudr.  223).  —  Nepořádnému 
člověku  nelze  dožiti  šťastného  věku  (Mudr.  277).  —  Prostě-li  žiješ  sta 
let  dožiješ  (Mudr.  294).  —  Bayle  (býlí)  dorostlo  toho  obraza  (Pass.  605).  — 
Dočkej  času  co  hus  klasu  (Mudr.  263).  —  Jakýchž  řečí  já  doslýchaje 
počal  jsem  i  sám  vesel  býti  (Lab.  52).  —  Nedostředlil  druhé  vody 
(Let.  401).   —  Vidím  město,  jehožto  pověst  nebe  dosahá  (Háj.  12).  —  *) 


t)  Časoslova  seděti,  ležeti,  růsti  neznamenají  sice  pohybování,  nýbrž  pouhý 
stav ;  ale  složena  jsouce  s  předložkou  d  o  znamenají  prostorné  trvání  toho 
stavu  až  po  dosažení  nějakého  Časového  cíle.  Pojí  se  tedy  i  ona  s  genitivem 
příluky:  Doleželi  bílého  dne,  doseděl  rána,  dorostl  svých  let.  Tím  spůsobem 
mohlo  by  se  říci:  Dostál  rána  t.  j.  stál  až  do  rána.  A  však  dostáti  jest 
nám  nyní  tolik  co  obdržeti,  stalo  se  tudíž  Časoslovem  přechodným  a  váže 
se  zcela  správně  s  akkusativem :  Takú  som  nevestiČku  dostal,  taká  sa 
mi    gazdina   dostala.    —  Dzietocky   macochu    dostaly    (Zpěv.  I.  251.  279).   — 


—  17  — 

2.  S  časoslovy  činícími,  která  složena  byvše  s  předlož- 
kou d  o,  a  stavse  se  zároveň  zvratnými,  významu  doruchového 
nabývají.  Genitiv  příluky  naznačuje  tu  cíl,  kterého  se  podmět 
činností  jakou  koli  ([tuto  cejou  vynaloživ)  kcnečné  dodělal: 

Dodělati  se,  dosouditi  se,  doviniti  se,  dobrati  se,  dojísti 
se,  dosloužiti  se,  domnívati  se,  dověděti  se,  dopíditi  se, 
doptati  se,  dočkati  se,  domlouvati  se,  doprošovati  se,  do- 
kládati se: 

Dodělal  se   chalupy  (Jung).    —    Cizím  volem    chleba  se  nedoořeš 

(Mudr.  133).    —    Toho  zbožie  těžce    se  pan  Jošt  dosúdil  (Let.  70).  — 

Já  jsem  se  toho   nedovinil    (Star.  Ski.  IV.  255).    —  Ten    se  zlého  do- 

sváří  (Star.  Ski.  II.  66).    —    Dobra    sě  jednoho  krále  ve  zboží  a  zlatě 

bohatého  (Star.  Ski.  IV.   238).    —    Matičko  nemohu  spáti  ani  se  sníčka 

dobrati  (Suš.  Pis.  45).  —  Sladkosti  se  nedobírej  až  do  hořkosti  (Mudr. 

294).  —  I  cukru    se  tak    neopatrně   dávati   můž,    že   se   na    něm    dítě 

nemoci  dojí   (Did.  85).    —    Po  niti  klubka  se  doviješ  (Mudr.  353).    — 

Nebeského    královstvie  sě  doslúžil    (Pass.  658).    —    Pro  veliký  lid  těla 

syna  svého  dodaviti  se  nemohla  (Pass.  504).  —  V  tomž  hněve  sě  voza 

dotře   (Výb.  I.  154).    —    Zlého  sě  domněl  (Pass.  I.  191).    —   Nyní  se 

všudy  domnívají  války  (Bart.  534).    —  Kdo  mluví,  co  ví,  svých  vad  se 

doví  (Mudr.  73).  —  Achilles  na  ni   patřil,  zdali  by  které  vady  mohl  se 

dopatřiti    (Troj.    555).    —    Karabáč   pravdy    se   dopídí   (Mudr.   357).  — 

Sprostný  člověk  nedovtípil  se  toho  (Let.  218).  —   Otce  nemohl  jsem  se 

doptati  (Bart.  20).    —    Kliment    sv.  Petra  sě  doptal   (Výb.  I.  282).   — 

Tu  se  toho    svatého   dietěte  doptali    (Pass.  118).   —  Nepamatuje  kráva 

zimy,  když  se  léta   dočká    (Mudr.  50).    —    Kdo  dobré  činí,    lepšího  se 

dočká  (Mudr.  28).  —  Chleba  se  nedospíš  (Mudr.  427).   —   U  studénky 

spočívali,  večera  se  dováhali  (Suš.  Pis.  463).  —  Zlý  člověk  na  kom  se 

milosti  domlouvá,    toho  i  pomlouvá  (Mudr.  50).    —    Slepci  doprošovali 

se  ode  pána    zdravého    zraku    (Ev.    Mat.  120).    —    V  tom  se  dokládají 

desk  (Arch.  I.  464).  —  To  se  doneslo  Křesomysla  (Háj.  46).  —  Patrona 

našeho  se  to  doneslo  (Pref.  464).  — 

Kterak  tu  panu  dostanu  (Erb.  II.  17).  —  Genitiv  klade  se  nyní  jen  tehdy, 
jest-li  partitivný:  Koníčku  dostaneš  obroku!  (ErD.  II.  121),  —  Dostal  chleba, 
vína,  mouky,  mlatu  (bití)  Us. 

v 

Sice  stáváme  se  genitivem  lidu  nesrozumitelnými.  Rekneme-li  » dostal  jsem 
knihy,i  nepomyslí  zajisté  nikdo  na  jednu  knihu.  Nutíme-li  pak  spisovatele  k 
takovým  vybledlým  vazbám  nedivme  se,  že  nám  píšou:  » Obdržel  takového 
vysvědčení,*  vždyf  smysl  obou  Časoslov  jest  stejný,  proč  by  mělo  míti  jedno 
přede  druhým  přednos!?! 

2 


—   18  — 

H.  S  prostými  rasoslovy  zvratnými,  jichž  povšechný  vý- 
znam jest  „účastným  se  stáli  néceho": 

Chytiti   se,   chopiti   se,    chvátiti   se,   ujíti   se,  přijíti  se, 
mocniti  st\  držeti  se,  dotknouti  (se),  táhnouti  se: 

Mnohých    lidí   lehkomyslných    se  to  chýlilo  (Bart.  69).    —    Vad, 
kten  nás   v  mladosti    přichytily,    i  po  mnohém   odučování  zbyti  ně- 

mu/ '•  52  .    —    Ona  k  němu  přistoupila,  hrdla  se  ho  zachytila 

>).  —  Niic  se  jich  vsak  nechytila  žádná  rána  (Lab.  128). 
—  Oslův  jsme  se  chytali  (Har.  I.  96).  —  Příkladové  pak,  jaké  mládež 
vidí,  takové  se  jí  chytají  (Did.  XV.)  —  Císař  vida,  že  se  oheň  stavení 
chytal,  sám  pomáhal  hasiti  (Har.  I.  151).  —  Tonoucí  i  slámy  se  chytá 
(Mudr.  178).  —  Cechové  zbraně  se  chopili  (Prot.  121).  —  Chtiese  sě 
jeho  chopiti  (Pass.  i  78).  —  Nechopiv  se  sekery  chaloupky  nesroubíš 
(Mudr.  124).  —  Panna  se  mi  hrdla  chváti  (Star.  Ski.  V.  49).  —  Oba 
sě  své  matky  chvátista  (Výb.  I.  271).   —    Veliký  had  přichvátiv  sě  jeho 

v 

ruky  i  ustnul  jej  (Štít.  2).  —  Jazykem  nemlať,   chceš-li  ujmi  se  cepuv 
ludr.  68).     —     Nemá    se  čeho  ujíti  (Mudr.   177).     —     Brzo  se  hřiech 

■v 

přijme  člověka  jako  rez  železa  (Štít.  262).  —  Turci  se  Budína  a  Peště 
zmocnili  (Bart.  227).  —  Mužie  se  drželi  rádla  (Dal.  16).  —  My  se 
Krista  Pána  přidržíme  (Blah.  114).  —  Kdo  se  dvou  břehův  drží,  oba 
se  s  ním  snadno  utrhnou  (Mudr.  45).  —  Mučedlnřci  raději  pravou  ruku 
na  oltář  kladli,  nežli  by  se  obětí  bezbožných  dotýkali  (Prot.  229).  — 
Dvojího  toliko  dotknu  (Lab.  68).  —  Ne  všech  ještě  mých  příhod  jsem 
dotýkal  (Lab.  Předml.)  —  Arnošt  odepřel,  že  jest  stál  na  soudu  zem- 
ském, a  toho  se  táhl  na  pány  (Dsky.  I.  159).  —  Král  mněl,  by  se  jeho 
házeli  (=  házeli  po  něm)  (Pass.  579).   — 

4.  S  časoslovy:   ptáti  se,  raditi  se,  tázati  (se),  poslou- 
chati, následovati  : 

Nemocných  se  ptávají,  zdravým  dávají  (Mudr.  48).  —  Uptal  se 
na  něm  jeho  příhody  i  půtek  všelikých  (Troj.  489).  —  I  raditi  se  bu- 
dou modl  a  kouzedlníkův  (Jung).  —  Bolo  sa  ti  radit  dobrých  ludí  (Zpěv. 
106).  —  Otázal  jí  otec  (Pass.  32)  —  Poče  pěstúnky  tázati,  proč  by 
se  to  dalo  (Pass.  44).  —  Poče  mistróv  tázati  (Pass.  53).  *)  —  Poslú- 
chajte  těch  novin,  jež  vám  povědě  (Výb.  I.  67).  —  Mé  rady  poslúchaj 
ýb.  I.  299).  —  Kdo  každého  poslouchá,  zle  činí,  a  kdo  nikoho  ještě 


1)  Otázal  jich  dvojí  věc.  (Troj.  450). 


—  19  — 

hůře  (Mudr.  146).  *)  —  Následováse  svého  ujce  činóv  (Výb.  I.  207).  — * 
Břecislav  svého  otce  skutkóv  následováse  (Výb.  1. 196).  —  Jichž  jsme  v 
tom   obyčeji  jejich  následovati  se  nezdráhali  (Har.  II.  86).  — 

5.  S  časoslovy  žádosti,  cáky,  snahy: 

v 

Žádati,  prositi,  ptáti,  žebrati,  volati,  hledati,  píleti,  ce- 
kati, nadíti  se,  ufati,  chce  se  mi,  lačněti,  žízniti,  sahati,  sna- 
žiti se: 

v 

Já  jsem  těchto  krmí  dávno  žádal  (Pass.  684).    —    Žádala  statku 

v 

Lounského  (Zer.  Záp.  II.  23).     —    Našie  přiejezdy  žádají  (Arch.  I.  10). 

v  v 

—  Záda]  odkladu  (Zer.  Záp.  II.  92).  —  Každý  kdo  do  ulice  chtěl  prů- 
vodu žádati  musel  (Lab.  34).  —  Hektor  velice  žádá  smrti  Achillovy 
(Troj.  285).  —  Pašové  smějí  darů  žádati  (Mitr.  42).  —  Vidíte,  že  jsem 
král  mladý,  protož  prosím  vašie  rady  (Výh.  I.  851).  —  Kristus  nás  na- 

v 

pomenul,  abychom  prosili  svých  potřeb  (Slit.  46).  —  Prosíš  mošny  od 
žebráka  a  holi  od  ovčáka  (Mudr.  171).  —  Jiřík  odtahu  prosil  (Dsky. 
I.  165).  —  Prosu  práva,  proši  poslóv  (Arch.  I.  482.  483).  —  Chudí 
almužny  prosiechu  (Pass.  175).  —  Král  sv.  křtu  prosil  (Pass.  129).  — 
Na  hrad  přišli  a  nocleha  poprosili  (Pass.  190).  —  Tři  pahie  dobrých 
mastí  ptajú  (Výb.  I.  75).  —  Noclehu  ptala  (Suš.  Pis.  32).  —  K  Dunajů 
přijeli,  bystrej  vody  ptala  (Suš.  Pis.  147).  —  Jděte  si  chleba  žebrati 
(Suš.  Pis.  119).  —  Dcera  volala  pomoci  (Suš.  Pis.  104).  —  Král  kře- 
sfanóv  hledati  kázal  (Pass.  580).  —  Hledajte  královstvie  Božieho  (Pass. 
522).  —  Kvirinus  řetězuov  kázal  hledati  (Pass.  627).  —  Kde  práva 
hledati?  (Výb.  975).  —  Kovkopové  hledali  zlata  (Háj.  45).  —  Kroko- 
dýl v  noci  ve  vodě  bývá  a  ve  dne  na  zemi  pastvy  hledá  (Har.  II.  184). 
Chudoby  píleli  muži  svatí  (Ev.  Mat.  59).  —  Božie  milosti  čekajme 
(Pass.  524).  —  Chudí  na  onom  světě  odplaty  čekají  (Pass.  522).  — 
Mají  Trojanští  ústavně  čekati  své  záhuby   (Troj.  343).   —   Cekali  mnozí 

v 

za  to  vzatkflv  i  úplatkův  (Bart.  289).  —  Cekáme  sluníčka  z  oblaků 
(Suš.  Pis.  36).  —  Učiniv  příteli  dobro  naděj  se  téhož  (Mudr.  252).  — 
Odměny  se  nadál  (Lab.  65).  —  Ufám  toho  pánu  Bohu  (Arch.  I.  132). 
My  pánu  Bohu  toho  dobře  ufáme  (Arch.  I.  8).  —  Panu  Havlovi  chce 
se    slávy    tohoto    světa    (Bart.   171).    —    Když  se  ti  hry  nejvíce    chce 


!)  Poslouchati,    znamená-li  »auscultaře»  pojí  se  vůbec  s  akkusativem,  znamená-li 

tolik    co    »obtemperaret    pojí    se  nyní  toliko  s   věcným    genitivem,     osoba  se 

klade   do    akkusativu:     Poslouchá    zpěv,   hudbu.    Poslechni   mé  rady  (Suš.  Pis. 

645).  —    Poslechni    matku   (Us.)  —  Kdybys   byl    Jeníčku    poslouchal  matičku 

(Erb.   I.  182). 

2* 


—  20  — 

tehdy  přestaň  (Mudr.  85).  —  Ovci  se  chce  soli  a  sedláku  svobody 
(Mudr.  280).  —  Blaženi,  kteří  lačněji  a  žizní  spravedlnosti,  nebot  oni 
nasyceni  budou  (Ev.  Mat.  57).  —  Dávno  jste  krve  naší  žíznili,  krev 
pijte  (Prot.  188).  —  Žák  musí  vždycky  umění  žízniti  (Did.  108).  — 
Tak  nenasycena    tvá  lakotnosf,   že    krve    mé    nevinné  žízníš  (Hos,  133). 

—  Lid  pod  mocí  toho  ukrutného  a  krve  křesťanské  žíznícího  nepřítele 
Turka  zůstává  (Har.  1.  XXX.)    —    Ustalý  rád  pitie  sahá  (Výb.  I.  1093). 

—  Sahaj  ho  děvucho  (Suš.  381).  —  Vidieše,  ano  jeho  nikdo  nesahá 
(Pass.  283).  —  Vždy  se  toho  snaž  (Arch.  I.  35).  *)  — 

6.  S  časoslovy  pomnění: 

Pomněti,  zapomněti,  vzpomínati,  pamatovati,  dbáti,  vší- 
mati si,  vážiti  si : 

Pomněte  vši  slova  mého  (Dal.  15).  —  Bůh  žehná  tomu,  kdo  do- 
brodiní pomní  (Mudr.  49).  —  Takého  sněhu  nepomnie  viec  než  od 
sta  let  (Let,  91).  —  Zda  nepomníš  slibu  svého  (Star.  Ski.  I.  183).  — 
Zapomeň  lkánie  svého  (Anth.  II.  29).  —  Mohl  jest  zapomenuti  onoho 
všeho  hoře  (Star.  Ski.  IV.  175).  —  Stojmír  byv  v  Němcích  třináct  let 
vší  řeči  české  zapomenul  (Háj.  62).  —  Však  nechtě,  by  se  kto  do- 
mněl,  by  v  čem  své  moci  zapomněl  (Výb.  I.  144).  —  Ludvík  zapome- 
nul viery  a  slibuov  svých,  lstivě  oklamal  otce  našeho  (Výb.  556).  — - 
Matka  všecka  sebe  zapomenuvši,  rúcho  na  sobě  ztrhala  (Pass.  504).  — 
Zapomněla  jsem  věnečka  zeleného  na  stole  (Suš.  Pis.  450).  —  Isaiáše, 
Davida  i  jiných  prorokuov  zapomněl  (Pass.  256).  —  Cožkoli  činíš,  ne- 
zapomínaj  Boha  (Štít.  127).  —  Vzpomínati  bude  Boha  (Star.  Ski.  I. 
114).  —  Nechcem  jim  toho  viece  ničímž  zlým  zpomínati  (Arch.  I.  190). 

—  Loňského  sněhu  nevzpomínej  (Mudr.  191).  —  Nezpomínej  toho,  co 


1)  Časoslova  žádati,  prositi,  ptáti,  mají  tyto  vazby:  a)  Čeho  od  koho,  na  kom: 
Prosila  od  Boha  dažda  (Zpěv.  265).  —  Libuše  Přemyslu  dobrého  a  dlouhého 
zdraví  na  bozích  žádala  (Háj.)  —  b)  Koho  (akk.)  za  něco,  o  něco :  Prosím 
vás  za  svatou  almužnu  (Us.)  —  Prosím  o  trochu  mouky  (Us.)  —  c)  Na  kom 
za    něco:  Požádal  jest  na  vás  za  vydání  člověka  toho  (Zikm.) 

V  slovenském  nářečí  pojí  se  pytati  toliko  s  genitivem  dělivým,  předmět 
nedělitelný  vynáší  se  akkusativem:  Přijď  a  pytaj  prsten  z  mojej  ruky.  — 
Hoďa  jaký  ošípaný  pytá  ručník  vyšívaný.  —  Zena  pytá  črevíčky,  muky,  soli, 
pěkný  čepec,  pentličky  (Zpěv.  I.  51.  136.  207.)  —  Dajže  mi  Bože  muoj  to 
co  já  6a  prosím  (Zpěv.  I.  85).  — 

Hledati  a  cekali  pojí  se  nyní  vůbec  s  akkusativem:  Cekám  matku,  hledám 
klobouk.  —  Straka  hledá  zrnecko  (Erb.  III.  136).  —  Hledám  potravu  (Zpěv. 
L  345).  — 


—  21  — 

■ 

už  pominulo  (Mudr.  191).  —  Toho  se  já  pamatuji  (Arch.  I.  139).  — 
Já  vida  jámu,  počal  jsem  některých  pamatovati  (Lab.  18).  —  Darius 
byl  vždy  pokojen  a  netbal  i  jedněch  vojen  (Výb.  I.  143).  —  Všimli 
jste  si  toho  hluku?  (Us.)  —  Žádný  si  dýmu  nevšiml  (Jung.)  — 
Té  káply  a  místa  okolního  pohané  hrubě  sobe  váží  (Har.  I.  196).  — 
Své  přátely  množ,  a  otcových  si  važ  (Mudr.  229).  —  Vážím  ho  sobě 
jako  oka  svého  (Mudr.  522).  —    *) 

7.  S  časoslovy  branby  a  ostřehu: 

Krýti,    chovati,    hleděti,    stríci,   šetřiti,    brániti,    chrániti, 
hájiti,  zastávati,  tajili : 

Němci   hlav  kryli  po  křoví   (Let.  85).   —    Chlebem  móžem  vseli- 

v 

kou  potřebu  rozuměti,  jíž  člověk  života  chová  (Slít.  53).  —  Lidé  mu- 
sejí svých  věcí  hleděti  (Let.  551),  -r-  Chválil  jsem  ty,  kteří  prací  svých 
hleděli  (Lab.  77).  —  Každý  svého  hledí  (Har.  1.  283).  —  Každý  toliko 
svého  pohodlí  hledí  (Lab.  29).  —  V  každé  věci  hleď  konce  (Mudr. 
247).  —  Všech  bran  městských  kázala  střieci  (Pass.  236).  —  Ledva 
desátá  část  při   nás  bieše  ostala,  našeho  života  střehúce    (Výb.  I.  452). 

—  Bóh  člověka  spravedlného  jako  oka  střeže  svého  (Star.  I.  115).  — 
Oči  hospodářovy  střehou  domu  (Mudr.  427).  —  Nemoudrý  jest,  kdo 
člověkem  býti  chtěje,  zevnitřních  ozdob  člověka  víc  než  podstaty  šetří 
(Did.   15).    —    Přirození   pilně   šetří  času  každé  věci  příslušného    (Did. 

v 

71).  —  Času  šetřiti  za  největší  prozřetelnost  se  pokládá  (Anth.  II.  353). 

—  Muožeš-li  té  viery  pravým  rozumem  brániti?  (Pass.  537).  —  Také 
móž  syn  brániti  mateře  (Arch.  I.  468).  —  To  jsem  musel  učiniti  bráně 
svého  života  (Výb.  I.  617).  —  Trojanští  bránili  svých  životův,  žen,  dětí 
i  statkův  (Troj.  398).  —  Musíme  královstvie  našeho  a  vlasti  našie  me- 
čem a  oděniem  brániti  (Výb.  I.  569).  —  Snáze  bylo  jedné  strany  brá- 
niti než  obu  (Let.  59).  —  V  pranici  bohatý  chrání  úška  a  chodobný 
rouška  (Mudr.  164).  —  Bůh  zaslíbil  vyvolených  hájiti  jako  zřetelnice 
oka  (Pass.  219).  —  Patron  povinen  bude  panův  poutníkův  hájiti  a 
brániti  (Pref.  11).  —  Hájila  jsi  svého  místa  (Suš.  Pis.  64).  —  Neviny 
své  zastával  (Anth.  II.  554).  —  I  jde  před  král  toho  taje  (Výb.  I.  240). 

—  Toho  všeho  před  ním  tajili  (Blah.  60).  2) 


*)  Srovnej :  Já  si  to  všecko  dobře  pamatuji.  —  Zapomněl  jsem  u  vás  hůlku,  šá- 
tek, deštník  (Us.)    —   Akože   našu  vlasť  milú  zabudneme  (Zpěv.  I.  36). 

2)  Vazba  >hájiti  lesa«  vznikla  snad  z  vazby  »hájiti  škůdce  lesa,  od  lesa,*  nedáti 
jim  k  lesu,  tak  že  bychom  i  zde  měli  původně  genitiv  odluky.  To  však  všude 
tvrditi   nelze.    Než  i  poměr  příluky,    dosahu  a  cíle  zajisté  velmi   zatemnělý  a 


c>o 


II.  Genitiv  příluky  a  předmětný  akkusativ  osoby  ve 
spojení  s  časoslovy: 

Dovésti,  dochovati,  ubezpečiti,  zpraviti: 

Ctnosti  i  zde  cinie  krále  šěastna  a  potom  věcného  královstva  do- 
\edú  jej  (Výb.  I.  703.)  —  Dcera  otce  svého  dochovala  smrti  (Arch.  I. 
17 i.  —  On  Konráda  smrti  dochová  (Let.  14.)  —  Dochovajíc  mne 
smrti,  učiníš  s  zbožiem,  což  chceš  (Pass.  44.)  —  Úmysla  našeho  šíře 
vás  naši  poslové  zpravie  (Arch.  I.  10.)  '• —  Pak  tě  všech  těch  věcí,  i 
jiných  zpravíme  (Arch.  I.  28.)  —  Toho  jsem  zpraven  od  Jana  Kuchaře 
^Let.  194.)  —  Hfilka  šel  ku  panu  Lvovi  a  zpravie  ho  všeho,  co  v 
obci  bylo  působeno  (Let.  545.)  —  Skrze  něho  byl  zpraven  všech  bě- 
huv  (Troj.  501.) 

Znanienají-Ii  časoslova  s  předložkou  d  o  složená  pouze 
dokončení  déje,  pojí  s  předmětným  akkusativem:  Moja  dobrá 
rada,  keď  sa  mi  pominie,  kdo  mi  ju  dodá?  —  Páenicku  jsme 
dožali*  —  Už  soin  moje  milé  déti  dochovala.  —  Milá  donese 
nám  novinku  (Zpěv.  L  261.  306.  347.  357.)  —  Než  ten 
věneček  dovila  třikrát  padla  a  omdlela  (Erb.  I.  35.)  *) 

III.  Genitiv  příluky  a  dativ  osoby  (dat.  eonimody)  s 
casolovy: 

Dopomoci,  pomáhati,  přáti,  žádati: 

Dopomoz  mi  zraku  mého  (Výb.  I.  195.)  —  Dopomoz  mi  toho 
(Výb.  I.  290.)  —  Sirotkuom  a  vdovám  pravdy  pomáhal  (Let.  167.)  — 
Jeden  druhému  pravdy  pomáhá  (Výb.  I.  999.)  —  Sluha,  jenž  jemu 
mše  pomáháše  kalich  na  kusy  zbil  (Pass.  672.)    —    Kdo    nám  pomůže 


nejasný  jest,  a  jaký  jiný  význam  genitivu  toho  by  byl,  domysliti  se  nemů- 
žeme. A  odtud  právě  ten  úkaz,  že  z  časoslov  těchto  jediné  » hleděti  si« 
(svého,  práce)  vazba  s  genitivem  vůbec  podrželo,  ana  ostatní,  všecka,  jako 
časoslova  přechodná,  k  vazbě  s  akkusativem  se  kloní.  Stopy  toho  nalézáme 
již  v  nejstarších  památkách  a  literatura  středověká  taktéž  dosti  příkladů 
poskytuje. 

*)  Dovésti  a  dokázati    vážou  se  v  jazyku  písemném  s  genitivem,  mluví  se  však  : 
To  já  také  dovedu,  to  on  všecko  dokáže. 

Donésti  pojí  se  v   nářečí  moravském  a  slovenském  s  genitivem  partitivným 
(=  přinésti):  Doneste  piva,  vína,  mouky. 


—  23   - 

toho  plota  plésti  (Suš.  Pis.  726.)  —  Dlouhého  a  stálého  zdraví  Vsti  na 
Pánu  Bohu  žádám  (Žer.  L.  I.  139.)  —  Přeješ-li  jemu  toho  i  mně? 
(Výb.  1.  613.)  ij 

III.  Genitiv  dělivý. 

Genitivem  dělLvýin  naznačuje  se  soujein  osob  aneb 
věcí  při  slovech ,  která  soujmu  takového  nějakou  čásť 
znamenají. 

Ve  spojení  s  časoslovy  nevytýká  se  v  češtině  pře- 
často  čásf  od  celku  se  odlučující  zvláštním  slovem,  nýbrž 
naznačuje  se  jen  všeobecné  dějem  časoslovu) ni.  Má-li  se 
však  v  příčině  této  dělivého  genitivu  správně  užívati, 
pamatovati  sluší: 

•v 

i.  Časoslovo  musí  naznačovati  nějakou  dělivosť:  Přibývá 
vody=nová  čásť  po  části  jistou  měrou  k  celku  se  přilučuje.  — 
Ubývá  vody  =  čásť  po  části  jistou  měrou  od  celku  se  odlučuje. 

2.  Celek,  kterého  se  má  užíti  za  genitiv  délivý,  musí 
býti  dělitelný.  To  jsou  přede  vším  jména  hmotná  a  hromadná, 
v  druhé  pak  řade  abstrakta  a  plurál,  různým  však  při  růz- 
ných časoslovech  spůsobem.  Jiná  podstatná  jen  ve  spojení  s 
časoslovy  přibývati  a  ubývati  a.  p.  v  genitivé  dólivém  se  pojí, 
k  naznačení  částek,  o  které  celek  se  vzmáhá  a  umenšuje: 
Stromu  přibývá,  ubylo  té  po  té  zimnici. 

3.  Čásť  musí  býti  s  celkem  stejnorodá,  čili  náležeti  k 
témuž  rodu  vécí  jako  celek,  a  neurčitá.  „Přidal  mi  peněz" 
t.  j.  k  penězům,  které  jsem  již  měl,  přičinil  jistou  novou  část- 
ku peněz,  ale  ,, přidal  mi  tři  zlaté. "  „Napřed  mi  dal  dvě  mě- 
řice žita,  pak  mi  jesté  peníze  přidal. " 

4.  Musí  se  určitě  rozeznávati ,  míněn-li  předmět  celý 
aneb  jen  nějaká  neurčitá  částka  jeho,  neboť  v  první  příčině 
klade  se  celek  do  nominativu  nebo  do  akkusativu.  čeština  vel- 


v 

*)  Tak  falešné  srdce  bars  komu  doprajem  (Zpěv.  I.  114)  —  Gi  bys  mi  má  milá 
to  peklo  žicila?  Věru  ti  já  milý  zo  srdca  to  prajem  (Zpěv.  I.  215.)  —  Kdo 
nic  nemá,  přeje  si  něco,  kdo  něco  má,  přeje  si  všecko  (Mudr.  51.)  —  Musíš 
všem  dobré  přáti  (Mudr.  232 ) 


—  24   - 

mi  přísné  toho  rozdílu  šetří,  naznačujíc  takto  i  ty  nejjemnější 
odstíny  myšlenkové.  Naložil  na  vůz  seno  t.  j.  všecko,  co  tam 
bylo;  naložil  na  vůz  sena  t.  j.  nějakou  neurčitou  časť  ze  stá- 
vající zásoby. 

časoslova,  s  kterými  se  pojí  genitiv  délivý,  mohou  se 
roztříditi  v  tyto  druhy: 

i.  Časoslova  přibývati  a  ubývati,  přidati  a  ubrati  a  těm 
podobná,  jichž  význam  jest  zvětšení  a  umenšení  celku  o  ně- 
jakou neurčitou  stejnorodou  cásť.  Genitivem  naznačuje  se  ce- 
lek, k  němuž  se  nějaká  neurčitá  stejnorodá  cásf  přilučuje 
aneb  od  něho  se  odlučuje: 

Bohatství  přibývá,  ctnosti  ubývá  (Mudr.  166)  — -  Dobroty  móž  i 
přibyti  i  ubyti  (Štít.  42.)  —  A  musí  každý  hospodář,  když  mu  čeledi 
a  dětí  přibude,  poznamenané  dáti  (Har.  II.  146.)  —  Vody  poce  při- 
bývati (Pass.  574.)  —  Stromu  jak  zrostem  přibývá,  dívaje  se  naň, 
neuhlédáš  (Kom.  Did.  70)  —  Čím  dále  tím  více  větru  přibývalo 
(Har.  I.  72.)  —  Přivětšilo  se  ukrutnosti  (Prot.  238.)  —V  starosti  ro- 
zumu a  paměti  uchází  a  ubývá  (Kom.  Did.  72.)  —  Tam  radosti  nikdy 
neubude  (Anth.  I.  55.)  —  Menšilo  se  toho  zlého  (Bart.  136.)  — 

Přidaj,  Bože,  trpělivosti  (Suš,  Pis.  293.)  —  Osobě  své  přidal 
jsem  pečlivosti  a  přispořil  práce  (Troj.  334.)  —  Buh  přidával  jim  daru 
svých  (Blah.  92.)  —  Přidaj,  Hospodine,  dnuov  králových  na  dni  jeho 
(Výb.  I.  505.)  —  Lidé  vždy    novin    přičiňují  (Mudr.  107.)   —    Tužby  i 

v 

tesknosti  sobě  přimnoží  (Troj.  357.)  —  Žalost  a  hněv  jemu  síly  při— 
množovaly  (Troj..  351.)  —  V  tu  hodinu  přispořil  jí  Hospodin  hustoty 
vlasuov  (Pass.  153.)  —  Křesomysl  kázal  zdi  městské  přidělati  (Haj. 
44.)  —  Nepřilívej  louže  k  blátu  (Mudr.  185.)  —  V  kalné  oči  písku 
nejpřisypuj  (Mudr.  185.)  —  Mladí  sobě  rádi  let  přičítají  a  staří  ují- 
mají (Mudr.  308.)  —  Kačiž  zlosti  umeniti  a  dobroty  přispořiti  (Výb.  I. 
329.)    —    Ukropil  vody  do  másla    (Let.    342.)    —    Ovsa    budeš    moci 

v 

uprodati  (Žer.  L.  I.  152.)  —  Vody  ani  král  neujme  (Mudr.  175.)  — 
Tu  se  nám  hned  stravy  i  všeho  ujalo  (Mitr.  98.)  —  Buoh  umění  těch 
sokóv  (Výb.  1.  203.)  —  Těch  příkladóv  ukrátím  (Výb.  I.  358.)  — 
Svého  bujenstvie  ukrať  (Výb.  I.  368.)  —  Proto  Buoh  jeho  dnóv  ukráti 
(Výb.  1.  211.)  —  Svého  ščestie  tiem  ukrátíš  (Star.  Ski.  I.  130.)  — 
Prosí  ji,  aby  uskrovnila  smutku  svého  (Troj.  311.)  — 

Poznám.  1.  Dobře  píše  Jungmann  (v  Zápiskách)  «Soudnosti  třeba, 
aby  jen  zdravá  potrava  jazyku  přibývalai,   poněvadž  celek  sám 


—  25  — 

jest  zde  podmětem  věty,  ne  však  nějaká  neurčitá  část  jeho.  Spatně 
zase  řečeno  jest  •  Když  slovům  slabiky  přibývá, »  poněvadž  to  zajisté 
znamenati  má,  že  slovům  celá  jedna  slabika  přibyla,  nevšak  že 
slabiky  o  kousek  přibylo. 

Poznám.  2.  Jest-li  tedy  určitý  nějaký  celek  sám  podmětem 
nebo  předmětem  věty  a  ne  neurčitá  jeho  stejnorodá  část;  aneb  neozna- 
čuje-li  časoslovo  s  předložkou  při  složené  umnožení  děje,  nýbrž 
pouhý  směr  k  něčemu,  žádá  toho  logika  řeči,  aby  se  v  té  příčině  ne- 
užívalo genitivu.  Taková  časoslova  sjou: 

Přivésti,  přivolati,  přibiti,  přilepiti,  přivázati,  přikryti,  přislíbiti,  při  — 
tuliti  a  p. 

Ciesař  všecky  přitulil  (Pass.  589).  —  Přived  své  přátely  (Pass. 
586).  —  Svou  tvář  přikuklil  (Pass.  584).  —  O  poledni  pokrm  přijímal 
(Pass.  497).  —  Počechu  stoly  ubrusy  přikrývati  (Pass.  615).  —  Bůh 
tobě  věčné  muky  připravuje  (Pass.  687).  — 

Nesprávné  jsou  tedy  genitivy  v  těchto  větách:  Kdoby  přivlastnil 
mu  takých  ctností?  —  K  těmto  slovům  ještě  mnohých  utrhačných  při- 
dával. —  Sevšad  sebraných  lidí  sobě  přitovaryší.  —  Abychom  tuto 
aspoň  jednoho  příkladu  přivedli.  —  Ježíš  přikládá  sobě  božských  do- 
konalostí a  vlastností.  (Toť  herezie,  velebný  pane  spisovateli!)  —  Kře- 
sťansko-katolickému  náboženství  co  božskému  víry  přikládáme  (Tedy 
jen  něco  víry  ?!  *) 

Rozeznávejme:  Přidal  mu  jablek  —  dvě  jablka;  přibral  si  děl- 
níků —  nové  dělníky;  přidrobil  si  chleba  —  krajíc  chleba;  přimísil 
mouky  —  všecku  ostatní  mouku  ;  přilil  mu  vína  —  dva  mázy  vína  atd. 

Poznám.  3.  Totéž  platí  o  časoslovech  složených  s  předložkou 
•  u«.  Odlučuje-li  se  dějem  časoslovným  samostatný  celek  od  jiného 
různého  celku,  a  ne  neurčitá  nějaká  čásť  téhož  celku ;  aneb  znamená-li 
časoslovo  pouze  dovršení  děje  (ukrásti,  urvati,  uzdraviti,  ukryti,  udusiti 
a  p.),  jest  užívání  genitivu  nesprávné':  Urazil  kačeně  křídlo  i  pravou 
nožičku  (Erb.  Pis.  II.  66).    —    Ucho  od   toho  hrnce   jsem  utrhl    (Pass. 

mg 

690).  —  Vršek  z  růžičky  jsi  urvala  (Suš.  Pis.  373).  —  Člověk  by  si 
nohy  uběhal  (Us.)  —  Kaž  ulice  všecky  uprázniti  (Pass.  578).  —  Baylé 
mnohé  nemocné  uzdravovalo  (Pass.  605).  —  Kdo  mi  ty  dlouhé  zimní 
noci  ukrátí  (Erb.  Pis.  I.  75).  —  Urobím  ti  škodu  (Zpěv.  I.  338).  — 
Paris  unesl  Helenu.  —  Uhánějí  před  nepřítelem  dobytek. 


*)  Vlastně  by  to  znamenalo,  že  jest  někde  hromádka  víry,  ku  které  se  ještě  ně- 
které trošky  víry  přikládají! 


-  26  — 

Nesprávné  jsou  tedy  genitivy  v  těchto  větách:  Cítí  radost,  že 
jedné  kočky  ubylo,  —  Senát  konsulovi  neobmezené  moci  udělil.  —  Staré 
privilegia  udělují  národu  Saskému  separátního  postavení.  —  Své  práci 
vsí  ceny  a  hodnosti  ujímá.  —  V  rotu  hříšnou  uvrhni  svých  blesků.  — 
Proč  divných  úrazu  utrpěli  Slávští  národové?  —  Válka  domácí  všech 
citu  lidských  udusila.  —  Bloudících  uvedl  k  věcnému  nebes  otci.  — 
Učinili  jsme  obrovských  pokroku.  —  Učiní  toho.  —  Potloukal  se  ulič- 
kami města,  kde  uzřel  světla  božího.  —  Vždy  více  urychluje  svých 
kroku. 

2.  S  časoslovy  s  předložkou  „na"  složenými  pojí  se  ge- 
nitiv  v  téchto  případech: 

a)  Když  jest  předmětem  děje  jeho  výsledek  aneb  to,  co 
se  dějem  casoslovným  spůsobilo,  dosáhlo,  nabylo,  a  když  se 
nevytýká  celý  výsledek  tento  ve  svém  dovršení,  nýbrž  nějaká 
neurčité  čásf  jeho : 

A  ta  voda  není  čistá,  napršelo  do  ní  lista  (Suš.  Pis.  3.)  —  Když 
sněhu  napadá,  cestička  zapadá  (Mudr.  242).  —  Každé  orudie,  ježto 
nejma  přikryvadla,  nebude  čisto,  neb  naprší  prachu  a  jiné  rozličné  ne- 
čistoty (Výb.  I.  780).  —  Do  sklepa  nateklo  vojjy  (Us.)  —  Nabierá 
vody  v  kovaná  vědra  (Výb.  I.  51.)  —  Každý  rád  na  svůj  mlýn  vody 
nahání  (Mudr.  57.)  —  Zavolej  slepičky,  nahaž  jim  pšeničky  (Suš.  Pis. 
162.)  —  Nakopaj  nám  hliny  (Zpěv.  I.  312.)  —  Nařežeme  sečky  (Suš. 
Pis.  543.)  —  Než  jsem  trávy  nažala,  celá  jsem  se  požala  (Erb.  Pis. 
42.)  —  Kázal  nám  otec  a  máti  trávy  zelené  nažati  (Erb.  Pis.  II.  15.)  — 
Nasekej  doubí  zeleného  (Suš.  Pis.  113.)  —  Nasela  jsem  marianku 
(Suš.  Pis.  283.)  —  Natrhala  jsem  voňavého  kvítí  (Suš.  Pis.  277.)  — 
Vylezl  na  strom  a  natrhal  fíků  (Har.  I.  74)  —  Kaž  jablek  natřiesti 
(Výb.  I.  172.)  —  Chlebfiv,  aby  měli  za  dlouhý  čas,  nabrali  (Háj.  4.)  — 
Kdes  té  smělosti  nabrala  (Erb.  Pis.  II.  18.)  —  Nazvali  si  hostí  (Mudr. 
499.)  —  Nakup  damašku  drahého  (Suš.  Pis.  104.)  —  Chceš-li  cti 
nabyti,  nesmíš  na  jednom  místě  žíti  (Mudr,  228.)   — 

Poznám.  Má-li  se  vsak  předmět  celý  ve  svém  dovršení 
jako  výsledek  děje  označiti,  aneb  není-H  předmět  dělitelný, 
klade  se  do  nominativu  neb  akkusativu: 

Napadla  rosička  (Erb.  Pis.  I.  142.)  —  Narostla  nám  predo  dveřmi 
zelená  bukvička  (Zpěv.  I.  83.)  —  Trebar  mi  narastie  pod  oblok  prhlava, 
trebar  mi  narastie  pod  oblok  ladníčok  (Zpěv.  I.  147.)  —  Nehašené  vápno 


_  27  - 

nasypali  (Erb.  Pis.  L  191.)  —  Nasadíš  si  gruličky  (Zpěv.  I.  153.)  — 
Kde  si  děvče  tu  krásu  nabralo?  (Zpěv.  I.  73.)  —  A  ta  naša  mladá 
panna,  šla  na  luku  hrabat  sena.  *)  Nahrabala  votýpečku,  synečkovi 
pod  hlavičku  (Suš.  Pis.  608.)  —  Sadila  fialenku  v  roli,  jak  ju  nasadila, 
hned  Boha  prosila  (Suš.  Pis.  327.)  —  Kytičku  natrhala  (Erb.  Pis.  I. 
154.)  Navázav  naň  těžké  břiemě,  zahnati  pryč  kázal  (Pass.  550.)  — 

b)  Když  časoslova  s  předložkou  „na"  složená  zvratnými 
se  stávají,  k  naznačení,  že  se  podmět  dějem  casoslovným  néceho 
v  jisté  míře  naplnil,  nasytil: 

Nikdy  se  člověk  po  poslech  nenají  koláčův  (Mudr.  429.)  —  Do- 
kud zuby  máš,  najez  se  chleba  (Mudr.  261.)  —  Vidím,  že  se  žádný 
těch  kratochvílí  nenají  a  nenapije  (Kom.  Lab.  82)  —  Naše  vrané  ko- 
níčky napily  se  vodičky  (Suš.  P.  80.)  —  Vlna,  jaké  barvy  nejprve  se  na- 
pije, takovou  drží  (Kom.  Did.  32.)  —  Leť,  sokole,  do  pole,  nazobej  se 
kúkole  (Suš.  Pis.  \  76.)  —  Tvé  milosti,  ó  můj  Bože,  kdož  se  nasytiti 
může?  (Suš.  Pis.  68.)  —  Nemůž  žádný  svých  snažností  se  nasytiti  v  tomto 
životě  (Kom.  Did.  8.)  —  Navoňáš  se  kvítka  voňavého,  napatříš  se  líčka 
červeného  (Suš.  Pis.  206.)  —  Přišla  s  nebes  divná  voně,  jiežto  sě 
všecka  čeleď  nemohla  navoněti  (Výb.  I.  308.)  —  Kterak  bych  já  jí 
ráda  slúžila,  abych  se  její  ščastné  tváři  nahlédala  (Pass.  266.)  —  Slad- 
kých nebeských  písní  se  naposlouchajíc  opět  se  tuto  vrátím  (Pass.  545.)  — 

Podobně  pravíme  též:  To  jsme  se  toho  žita  namlátili!  —  Dosti 
som  sa  nachodil  a  natlačil  blata  (Zpěv  I.  120.)  atd. 

Poznám.  Nesprávné  jsou  tedy  vazby:  Mnohých  jiných  zákonů 
navrhoval.  —  Katilina  uměl  sobě  lidí  nakloňovati  a.  p. 

Nesprávná  jest  též  vazba  časoslov  nalézti  a  najíti  s 
genitivem,  klerá  se  u  některých  spisovatelů  pravidlem  stala;  ješto 
se  časoslovy  těmi  pouhý  směr  na  něco  naznačuje.  Starší  spisovatelé  i 
lid  kladou  zde  správně  akkusativ: 

Biskup  nalezl  list  (Pass.  588.)  —  Pěkné  děťátka  nalezl  (Pass. 
574.)  —  Najdete  škrabačku,  najdete  rozmarýn  (Suš.  Pis.  659.)  — 
Prsten  zlatý  nalezl  (Pass.  517.)  —  Drahé  kamenie  nalezneme  (Pass. 
695.)  —  Hřiešníci  božie  milosť  nalezli  (Pass.  669.)  —  Súsedy  doma 
nalezl  (Pass.  615.)  —  Decius  tu  křesťany  nalezl  (Pass.  611.)  —  Kde 
jest  tento  mládenec  poklady  nalezl?  (Pass.  585.)  —  Maria  nalezla 
apoštoly  (Suš.  Pis.  50.) 


*)  Genitiv  závislý  na  šupině! 


-  28  — 

3.  Kromé  uvedených  jesté  asi  tato  časoslova  složené  s 
genitivep  délívym  se  pojí:  ac  pojem  dělitelnosti  při  nékterých 
není  zcela  jasný. 

v 

Půjčiti:  Sněmem  zapovědíno  půjčovati  peněz  zemských  (Žer. 
L.  I.  1290  —Páni  se  budou  rváti,  sedláci  pujčte  vlasův  (Mudr.  323.)  — 
Pujč  mne  bílého  šátečka  (Suš.  Pis.  337.)  —  Avšak  těž:  Půjčte  nám 
posádku  na  kvočnu.  —  Půjčím  ti  lžici.  —  Peníze  na  úroky  půjčiti 
(Jung.)  —   Půjč  mi  dva  zlaté  (Us.)   — 

Přinésti  (jen  jména  hmotná  a  hromadná):  Svatý  Jan  kaza  sobě 
piesku  přinésti  (Pass.  89.)  —  Arab  přinesl  nám  v  koši  nových  fíků 
(Pref.  576.)  —  Kázal  čerstvých  pstruhů  v  keseru  přinésti  (Har.  I.  4.)  — 
Přines  chleba,  vody,  sena  (Us.)  —  Tehda  káza  biskup  vodu  přinésti 
(Pass.  517,  t.  j.  tu  jistou,  za  kterou  byl  dříve  požádal.)   *) 

Vzíti  (jen  jména  hmotná  a  hromadná):  Vem  si  stříbra,  vem  si 
zlata  (Suš.  Pis.  14.)  —  2) 

Okusiti,  zakusiti,  zkusiti,  požívati,  užiti:  Boháč  vína 
okusil  (Suš.  Pis.  20.)  —  Kdo  chce  užiti  sladkého,  musí  okusiti  kyse- 
lého (Har.  II.  21.)  —  Ten  pak  syn  poturčený  zakusiv  svobod  a  roz- 
koší tureckých,  vždy  dále  po  stupních  kráčel  (Mitr.  51.)  —  Oheň  zku- 
šuje železa  tvrdého  (Jung.)  —  Což  si  s  právem  vymienil,  toho  jmáš 
požívati  (Výb.  I.  613.)  —  Janík  toho  svého  zvodu  užil  (Dsky.  I.  170.) 
—  Užij  té  rady  (Mudr.  306.)  —  Uložil  jsem  vás  dvou  užiti  v  některých 
poselstvích  (Prot.   113.^ 

Avšak  též:  Ked  to  okusí,  zmok  ho  vziať  musí.  —  Chod  na 
vandry  anebo  vojnu  zkus.  — Mnohé  smutné  i  radostné  věci  zkušuje.  — 
Kým  si  šuhaj    slobodný    užij  tu  slobodu    (Zpěv.  L,  10.  31.  252.  255.) 

v 

Poznám.  Časoslovo  užívati  pojí  lid  pravidelně  s  akkusativem,  kdy 
znamená  tolik  co  » bráti  z  něčeho  užitek «  :  Učitel  užívá  obecní  louku.  — 
Vrchnost  užívala  obecní  les. 

Pojísti  něčeho  (větší  neb  menší,  neurčitou  měrou)  něco 
(všecko  snísti.)  Ssedavše  s  oslů  odpočívali  jsme  a  pojedli  chleba  a 
vína  se  napili  (Pref.  376.)  —  Chleba,  syrá  posvačíme  (Suš.  Pis. 
159.)  —  Biskup  najprvé  popela  pozobal  a  potom  jačného  chleba  po- 
jedl (Pass.  614.)  Již  jsme  pojedli  (=  snědli)  koláče  (Us.) 

')  Jednoduchá  časoslova  nésti  a  nositi  pojí  se  vždy  s  akk.  Milá  vodu  nese 
(Erb.  Pis.  1.  100.)  —  Diovča  vodu  nosí  (Zpěv.  I.  296)  —  Vstávaj  hoře 
vodu  nositi  (Zpěv.  I.   171.)  — 

2)  Srv.  Šla  v  nedělu  mouku  brala  (Suš.  681.),  poněvadž  děj  trvací  neoznačuje 
dělivosti.  Tak  pravíme   •  Služka  přinese  vody,  ale  Služka  nese  vodu.« 


—  29  — 

Potřebovati,  jest  třeba,  potřebí,  netřeba: 
Veliký  pták  velikého  hnízda  potřebuje  (Mudr.  165.)  —  Ne  vše 
doma  máš,  také  lidí  potřebuješ  (Mudr.  265.)  —  Vtipu  třeba  časem 
ale  rozumu  vždycky  (Mudr.  202.)  —  Jak  rybám  rybníků  a  štěpům 
štěpnic,  tak  mládeži  škol  potřebí  (Kom  Did.  36.)  —  Pravdě  netřeba 
mnohých  dokladův  (Mudr.  62.)  — 

Mluví  se  však  zcela  správně:  Potřebujeme  dva  zlaté,  tři 
vědra  piva  atd.  — Slovensky  též:  Driemká  sa  mi,  třeba  mi  postelka 
(Zpěv  I.  173.) 

Poznám.  Genitivem  dělivým  jeví  se  též  býti  genitiv  spojený  s 
časoslovy  nadávati,  spílati  a.  p.  Sova  síkoře  hlavatých  nadává  (Mudr. 
92.)  —  Tlumočník  můj  bláznů  mi  nadal  (Kom.  Lab.  41.)  —  Vlastní 
svědomí  jim  hubenců  spílalo  (Jung.  I.  15).  —  Pravice  své  sestře  levici 
nemotornic  předhazovala  (Jung.  I.  19). 

V  témž  smyslu  jako  nadávati  užívá  se  i  jednoduchého  časoslova 
dávati,  které  se  i  s  genitivem  i  s  akkusativem  pojí:  Rokycana  haněje 
papeže  antikristů  mu  dával  i  falešné  pr  orok  y  (Bart.  157).  — Ne- 
vím, proč  mi  blázny  dáváš?  (Star.  Ski.  V.   116). 

Ješto  jednou  z  podstatných  podmínek  genitivu  délivého 
jest,  aby  poměr  délivosti  samým  dějem  časoslovým  naznačen 
by],  ješto  pak  poměr  takový  nejsnáze  a  nejzřejměji  časoslovy 
s  předložkami  složenými  se  naznačuje:  rozumí  se  samo  sebou, 
že  počet  časoslov  jednoduchých,  která  se  s  genitivem  dělivým 
pojí,  velmi  skrovný  jest. 

4.  Z  časoslov  jednoduchých  jsou  to  téměř  jen  časoslova 
dáti  a  koupiti,  která  se  pojí  s  genitivem  dělivým  jmen 
hmotných  a  hromadných : 

Daj  nám  dívko  vody  (Suš.  Pis.  5).  —  Dajže,  kmotře,  vína  (Zpěv. 
I.  265).  —  Daj,  Bože,  rosy  (Zpěv.  1.  296).  —  Dej,  Bože,  deštička,  ti- 
chého větříčka  (Suš.  Pis.  327),  —  Bůh  dal  zuby,  Bůh  dá  i  chleba 
(Mudr.  4).  —  Bože  muoj,  z  vysokého  neba ,  keď  si  dau  zuby,  daj 
že  mi  aj  chleba  (Zpěv.  I.  283).  —  Do  klobúka  višeň,  do  kapsy  kadlá- 
tek,  do  pravé  ručenky  vyšívaný  šátek  (t.  daj,  Suš.  Pis.  257). —  Chtěl 
jsem  chleba  kupiti  (Pass.  586).  —  Kupil  si  tabáku  (Zpěv.  I.  313).  — 
Málo  je  nás  málo,  proste    děvčátka,    aby  nás  stačilo    (Suš.  Pis.  574). 

v 

Kde  že  som  já  bola,  keď  dary  dávali  (Zpěv.  271).  —  Žernovy 
samy  nejedí,  a  lidem  mouku  dávají  (Mudr.  55  —  poněvadž  nemají 
zásobu  mouky,   z  které  by  jen  po  částech  udílely). 


_  30  — 

Krásná  panno,  daj  zlatého  pásu,  povedeme  tu  sanuti  k  městu 
Sus.  Pis,  40,  daj  z=  puje).  —  Když  na  koňa  sedala,  všeckým    ruček 

dávala   (=  se   poroučela,  Sus.   Pis.   107). 

Nesprávné  se  tedy  píše  :  Dej  jí  Pán  Bíih  lehkého  odpočinutí  (Od- 
počinutí lehké  dejž  jim  Pane!)  —  Katilina  umluveného  znamení 
dal.  —  Abychom   příkladů  dali. 

5.  Kllipticky  užívá  se  genitivu  dělivého  k  naznačení  ne- 
určité kolikosti: 

a)  Když  následuje  věta  porovnávací  (jako)  neb  sou- 
sfcdná  (až):  Mích  tu  leže  jako  v  lese  dřievie  (Výb.  I.  50).  —  Přá- 
tel u  boháčův,  jako  plev  okolo  zrní  (Mudr.  254).  —  Kulí  papírových 
jako  krupobití  naň  padalo  (Kom.  Lab.  59).  —  Máš  děvčat  po  světě 
jako  rozmarýnu  (Suš.  Pis.  547).  —  Je  tam  fialy  až  leží  (Sus.  Pis.  220). 

b)  U  výkřiku,  k  naznačení    úžasu  a  podivení:    Tam  je 

pokladů,  pro  pána  krále!  (Jung.  I.  55).  —  Ten  má  peněz,  vína,  jablek, 
šatů!  (Us.) 

c)  Ve  větách  prácích  a  podmínečných  opak  skuteč- 
nosti znamenajících  užívá  lid  genitivu  vedle  nominativu  a 

akkusativu,  téměř  výhradně  ve  spojení  s  časoslovem  býti 
a  míti:  Ej,  kdyby  bylo  vína!  —  Kdyby  bylo  peněz  (ale  též:  kdyby 
byly  peníze),  to  by  se  toho  nakoupilo.  — ■  Kdyby  bylo  mouky,  pekli 
bychom  koláče.  —  Kebych  malá  vrelej  vody,  vypařím  ti  oči  (Zpěv.  172).  1) 

v 

Poznám.  Ze  genitiv  závislý  na  časoslovech  s  předložkou  p  o  slo- 
žených všeliké  logické  oprávněnosti  postrádá,  podotkl  jsem  již  na  ji- 
ném  místě  (Cas.  Mat.  Mor.  III.  str.  85).  Ct.  můj  kollega  Kotsmích 
dokázal  neoprávněnost  jeho  z  nejstarších  památek  naší  literatury  (Cas. 
Mat.  M.  III.  str.  155),  důkaz  to  zajisté  tím  závažnější,  čím  výše  sobě 
vážíme  památek  těch  jako  plodů  neporušeného  ducha  národního.  Jeho 
přílišnosť  dokazují  dále  i  samy  památky  doby  střední,  any  sobě  v  té 
příčině  nad  míru  nedůsledně  vedou,  pojíce  jedno  a  též  časoslovo  tu  s 
genitivem  tu  s  akkusativem. 2) 

Neporušená  řeč  lidu  konečně  stojí  rozhodně  při  akkusativu  a  to 
nejen  mluva  doby  naší,  nýbrž  i  věků  minulých,  do  kterých  zajisté  vět- 


1)  Též  v  pochybných  otázkách  vyškytá  se  druhdy  partitivný  genitiv:  Padla  do 
nemoci,  pán  Bůh  ví,  bude-li  jí  více  pomoci  (Suš.  Pis.  247). 

2j  Srovnej  v  slovníku  Jungmanově  časoslova  s  předložkou  »po«  složená  jedno 
po  druhém. 


—  31   - 

šina  lepších  plodů  naší  poezie  národní  původem  svým  se  odnáší.  Na 
důkaz  toho  položím  příklady  jen  z  několika  stránek  Passionalu  a  ně- 
které z  národních  písní: 

Meč  pochvátiv  na  sv.  otce  se  sunul.  —  Všecky  požehnal.  —  Pravú 
ruku  pozdvihl.  —  Rozličné  nábožné  lidi  k  sobě  pozval.  —  Svatu  Mag- 
dalenu pochváliv  domů  se  vrátil.  —  Dcera  tvá  naše  bohy  potupuje.  — 
U  víře  je  potvrdil.  —  Poče  křesťany  v  bože  potvrzovati.  —  Ty  modly 
potupili.  —  Ciesař  ta  svatá  těla  tu  pochoval.  —  Položil  list  na  hrobě 
sv.  Petra.  —  Nero  lovce  lovit  zvěři  poslal.  —  Martha  svú  sestru  Mag- 
dalenu k  službě  ponúkala.  —  Ten  obraz  v  svém  sadu  postavila.  — 
Pošlete  tam  posly.    —  Na  tom  dřevě  hlavy  zvieřece  pověsiti  kázal.  — 

v 

Amator  to  dřevo  porubiti  kázal.  —  Josefus  staré  věci  popsal.  —  Ře- 
tězy pověsili.  —  Všecko  zboží  jemu  pobrali.  —  Naše  těla  poznal.  — 
Ty  svaté  kosti  pobravše  s  velikou  ctí  schovali.  —  Anděl  ďábly  v  moře 
potopil.  —  Sv.  Vavřinec  bratru  polovici  městiště  postoupil.  —  Papež 
zákon  predikatorový  potvrdil  (a  hned  na  to:  My  toho  potvrdíme.)  — 
Knihy  požehnal.  —  Tento  chléb  nám  Hospodin  poslal.  —  Poručiv  Bohu 
duši  i  umřel.  —  Poklady  pobera  rozdá.  —  Sv.  Ipolit  všie  čeledi  mír 
pocelovati  dal.  —  (Pass.  519.  522.  524.  526.  548.  553.  558.  575. 
581.  590.  592.  595.  602.  605.  609.  612.  613.  624.  650.  637.  638. 
639.  640.  642.  647.  651.  656.  664.  760.  692). 

Svému  ženichu  ruku  podávala.  —  Podej  nám  ruku  (Erb.  Pis.  III. 
134.  I.  160.)  —  Syneček  ruce  ji  podává.  —  Druhému  ruku  podala 
(Suš.  Pis.  572-  603.)  —  Podaj  mi  ručku.  —  Podaj  mi  zrkadlo  (Zpěv. 
I.  202,  II.  22.)  —  Ale  ovšem:  Kdo  ti  vody  podá  (Zpěv.  I.  283.)  — 
Slzami  své  líčka  polejů.  —  Komár  všecky  ptáky  pozval  (Suš.  Pis. 
236.  696.)  

Časoslova  složená  s  předložkami  ,,pro,  s,  z?  vz,  o9  ob,  za, 
roz,  vy?  v,  před,  pře,u  naznačují  pouze  jistý  směr  prostorový,  kte- 
rým děj  časoslovný  se  nese,  druhdy  též  pouhé  dokončení  děje.  Tako- 
vým dějem  časoslovným  zasažen  jest  celý  předmět;  nějakou  dělivosť 
nemůžeme  si  zde  ani  mysliti.  Dlužno  tedy  časoslova  ta,  jak  se  to  děje 
v  jazycích  jiných,  pojiti  s  akkusativem. 

Časoslovo  býti,  není-li  záporné,  pojí  neporušená  řeč  lidu  i  starší 
spisovatelé  s  nominativem :  bezpodmětná  vazba  s  genitivem  zavládla 
teprv  v  době  nové. 

Jednoduchá  pak  časoslova,  kteráž  přechodnými  zoveme  (kromě 
výminek  s  vrchu  vytčených),  jmenovitě  i  časoslovo  míti  s  akkusati- 
vem pojiti    sluší,    jak  se  to    děje  v  jazycích    klassických  a  v  němčině. 


—  32  — 

Dle  toho  posudiž  každý  sám,  pokud  správný  jsou  vazby  následu- 
jící, které  z  veliké  zásoby    aspoň  u    skrovném   počtu  na  ukázku  kladu: 

Hlasatel  slov  těch  p  r  ovolal.  —  Prohodil-li  někdo  o  tom  slova.  — 
Kurius  Ciceronovi  všech  obmyslů  prozrazoval.  —  Nabytých  pokladů 
prohejril.  —  Bratři  sjednali  pravopisu  Hussovu  volnějšího  průchodu.  — 
Myškiikám  svým  zjednal  vědecké  váhy.  —  V  domě  tom  spatřil  N. 
světla  vezdejšího.  —  V  několika  číslech  shledáváme  suchopárných  věcí.  — 
Katilina  hleděl  sobě  četného  stoupenstva  sbírati.  —  Kterých  jsi  svolal? 
—  Svrhnuvše  železných  pánů  do  bláta  je  šlapají.  —  Venku  švarných 
tváří  zhledneme.  —  Nervy  ztrácely  citu.   —  Zbuřuj    daremných  měšťa- 

v 

nů.  —  Zdvihl  k  severu  svých  zraků.  —  Činíme  dotaz,  zdali  N.  té  ge- 
niální tvořivé  činnosti  ducha  osvědčil.  —  Sp.  Maelius  novot  obmýšlel.  — 

v 

Jest  mi  domu  svého  opustiti.  —  V  Římě  ostavil  svých  stoupencův.  — 
Katilina  umyslil  sobě  konsulů  L.  Kotty  a  L.  Torquata  zavražditi.  — 
Zastav  kroků  umdlených.  —  V  národní  to  pole  svaté  kvítků  blahých 
zasadíme.  —  Pravdy,  kterých  v  jednání  zachovati  máme.  —  Saturni- 
nus  úřadu  svého  hanebně  zastával.  —  Zamíří  k  ženě  kroků.  —  Sed- 
láci  r  o  zprodali  svých  nábytků.  —  Rolí  od  bohatých  bezprávně  drže- 
ných chudým  rozdělili.  —  Rozohnila  k  boji  reků.  —  Scipio  Karthagin- 
ských  z  Hispanie  vypudil.  —  Katilina  s  sebou  svých  vyvede.  —  Vy- 
bízí svých  věrných  vrstevníků  k  jídlu.  —  Nežby  hradů  vydal,  jich 
raděj  poboří.  —  Mladší  síla  do  obchodu  vložila  nového  života.  — 
Předstírali  různých  příčin.  —  Příprav  Ciceronových  předešel.  — 
Toliko  tři  synové  rodičů  svých  p  ř  ežili. 

Nad  světem  jest  vyšší  božské  bytosti.  —  Za  to  je  mi  ousměšků. — 
Skutečného  rozdílu  jest  ve  tvarech  děje  nedokonaného.  —  Kde  jest 
mladíka?  Ze  Sullových  válečníků  bylo  ještě  mnohých  na  živě.  —  Vidíš 
tu  hvězdu,  co  se  v  modru  leskne,  jak  by  jí  tam  bylo  jediné.  —  Ve 
skříni  bylo  věcí  nejrozmanitějšího  druhu.  —  Na  druhé  straně  bylo  sa- 
mých zahrad.  —  Kde  koli  bylo  jednoho  Němce.  —  Musí  býti  nad 
světem  mocného  tvůrce.  —  Může  býti  jednoho  pravého  poměru  člo- 
věka k  Bohu,  může  býti  rozdílných  soustav  náboženských.  —  Jest  lidí 
kteří    .  .  .    (fráze  nyní  velmi  oblíbená!) 

K  čemu  takovýchto  šperků  máš?  —  Má  silných  proti  smrti 
léků.  —  Měl  přístupu  do  vzácných  domů,  -. —  Okna  byla  otevřena,  aby 
měl  vzduch  volného  přístupu.  —  Koncert  měl  jednak  rázu  historic- 
kého jednak  všeslovanského.  —  Chcete-li  míti  křiklavějších  důkazů.  — 
To  ani  neupírá  žádný  jistě  kdo  jen  zrnka  soli  v  mozku  má. 


-  33  - 

Čeho  káže  král?  —  Havířům  káže  tasit  zbraní  železných.  —  Po- 
třebných příprav  chystali.  —  Kterak  mohu  nésti  této  škody?  — 
Vy  nesete  té  těžké  viny.   —   Podnik  nese  hojného  ovoce.  —    MěšfanS 

v 

na  hrdle  trestali.  —  To  malých  nesnází  mi  tropí.  —  Činilo  mu 
to  velikých  obtíží.  —  Komoň  před  oráčem  kloní  hrdé  šije.  —  Rukou 
sloní  skloněného  čela.  —  Helma  tíží  bujných  temných  kadeří.  — 
Kdy  země  trpěla  těch  strastí?  —  Tratíš  chuti  k  dalším  výpravám. 
—  Čistších  ještě  slastí  pila.    —    Lidstvo    hojných   slzí  lítosti  plakalo. 


Participia  perf.  pass.  užívá  se  často  (mnohem  častěji  ještě  v  ja- 
zyku polském)  bezpodmětně:  Ustavně  bojováno  bylo,  bylo  naň  žalováno, 
té  noci  málo  spáno  bylo.  —  Jest-li  časoslovo  přechodné,  stojí  pak 
předmět  ve  větách  kladných  v  akkusativu ;  genitiv,  není-li  dělivý,  ne- 
měl by  se  nikdy  klásti.  Poláci  tak  píšou:  Z  tego  drzewa  krzyže  ro- 
biono  a  z  tych  krzyžów  koščóí  stawiono.  Ciaía  doniesiono  do  Gniaz- 
da.  Obrusy  žebráno.  —  U  nás  se  v  takových  vazbách  nyní  téměř 
výhradně  genitivu  užívá,  ovšem  nesprávně :  Veliké  váhy  na  to  kladeno 
(bud:  veliká  váha  kladena,  aneb :  velikou  váhu  kladeno).  Rozestaveno 
stráží  (bud:  stráže  (nom.)  rozestaveny,  aneb:  stráže  (akk.)  rozestaveno). 
Vypraveno  poslů  (bud:  posli  vypraveni,  aneb:  vypraveno  posly). 

Správný  jest  toliko  genitiv  dělivý:  Přibráno  peněz,  ubráno  ovsa, 
naloženo  sena,  dáno  jim  chleba  a  vína. 

IV.  Genitiv  záporný. 
Genitivu  záporného  užívá  čeština: 

1.  Místo  podmétu  jiných  jazyků  ve  vétách  bezpodmét- 
ných  ve  spojení  se  záporným  časoslovem  „býti"  a  některými 
jinými  časoslovy  existence: 

Co  je  po  studynce,  když  v  ní  vody  není  (Suš.  Pis.  214).  — 
Není  koňům  ovsa  není  sena  (Suš.  Pis.  265).  —  Dobrý  chléb,  kdy  ko- 
láčuv  není  (Mudr.  190).  —  Kde  ryb  není,  platí  i  rak  za  rybu  (Mudr 
175).  —  Zvěři  lité,  jako  vlkův,  lišek,  medvědů,  na  tom  ostrově,  ani 
sov  není,  aniž  jsou  jací  zeměplazové  (Har.  1.  70).  —  Při  tom 
přístavu  není  žádného  městečka  ani  vsi  ani  jakých  domečků  (Har.  II. 
258).    —    Ni   mi  bratra  ni  mi  sestry  (Výb.  1.  56).  —  Kde  není  žalob- 

3 


^^^ 


—  34  — 

nika  není  soudce    (Mudr,  342).    —    V  kostele  a  v  hospodě  pána  není 

fludr.  .   —   Na   kouli  počélku  ani  konce  není  (Pref.  218).  —  Není 

ptáčka  ani  křepeliee  (Suš,   Pis,  5).  —  Tuloť  mého  bydla  nenie  (Výb.  I. 

.    —  Není  ho  doma   (Blah.  7).  —  Včera  byl,  dnes  nenie  jeho  (Anth. 

—  Za  času   sv.  Jeronýma  fík  ten  ukazovali,  ale  nyní  ho  tu  není 

(Har.  f.    \ti$).    —    I  slunce  se   někdy  dvojí  a  tam  se  ukazuje,    kde    ho 

není  (Mudr.  551).  —  Uzrechu  ano  svatého  Jana  nikdež  nenie  (Pass.  97).  — 

Myslivca    zabili,   hajného    nebude   (Suš.  Pis.  233).    —    Když  jeho 

nebude,  v  tobě  vše  naděje  bude  (Dal.  63).  2) 

Ač  chtenie  bylo,    ale  moci    nebylo    (Anth.  I.  51).    —    Nebylo   tu 

v 

ani  komorníka  ani  sudílio  (Zer.  Záp.  II.  120).  —  Ujel  preč,  když  mne 
doma  nebylo  (Arch.  I.  103).  3)  —  V  tu  hodinu  hospodaře  Juliána  doma 
nebiese  (Pass.  190).  —  Eleazar  mněl,  by  tu  byl  král,  ano  tu  nebylo 
jeho   (Štít.   124).  —  Kdyby  nebylo  oráče  nebylo  by  boháče  (Mudr.  421). 

—  Není  toho  domu  kde  by  nebylo  časem  dýmu  (Mudr.  388).  —  Bo- 
daj  tě,  šuhaju,  bodaj   tě  nebylo  (Suš.  Pis.  256).  4)   — 

v 

Nestalo  se  ani  jednoho  ani  druhého  (Zer.  L.  I.  51).   —  Ale  toho 

v 

se  nestalo  (Blah.  107).  —  Toho  se  státi  nemohlo  (Zer.  Sn.  125).  — 
Jiným  lidem  nestalo  se  toho  (Let.  416).  —  Když  pacholikuov  nestane 
(=  nebude),  děvečky  též  právo  mají  (Tov.  83).  *)  —  Takových  věcí  ať 
se  neděje  (Arch.  I.   114).    —    Aby  se  jemu  toho  nedalo  (Arch.  I.  55). 

—  Také  ve  všech  východních  krajinách  neroste  lepší  bavlny  jako  v 
tomto  ostrově  (Har.  I.  79). 6)  —  V  Egyptě  deště  žádného  nepršívá 
(Anth.  II.  156).  —  Azda  nepršalo  tej  jary  daždíčka  (Zpěv.  I.  77).  — 
A  nezůstalo  v  zdi   žádné  mezery.    —    Neostaneť  žádné  krávy  na  dvoře 

v 

(Zikm.)   —   Žádného  domu  nezůstalo  celého  (pro  quo  dici  potest:  žádny 
(dům  nezůstal  celý  —  Jung.)    —  Iv  dobré  vojně  chleba  se  nedostává 
Mudr.  565). 

2.  Místo   akkusativu  předmětného  jiných  jazyků  ve  spo- 
jení se  zápornými  časoslovy  přechodnými: 


1)  Srovnej  však:  Kto  nemocen  jest,  nebo  v  zemi  nenie  (Všeh.  4-2).    —    Vždyť 
ještě  v  nebi  nejsou  (Kom.  Lab.  17). 

v  v 

2)  Srovnej:  Nevyndu   odtadto,  dokad  sv.  Stepán  v  Římě  nebude  (Pass.  641). 

v 

3)  Srovnej:  Celý  týden  doma  jsem  nebyl  (Zer.  L.  I.  170). 

4)  Vždy  se  užívá  genitivu  v  elliptickýeh  větách  podmínečných:  Kdyby  ne  bouře, 
byl  bych  tu  již  dávno.  —  Kdyby  ne  tebe  (matky,  bratra,  rodičů),  byl  bych  to 
učinil  (Us.) 

8)     Srovnej:  Jestli  íc  ijám  v  tom  překážka  nějaká  nestane  (Zer.  L.  I.   75). 
řj)   Srovnej:  Nechtěj  lílati,  dokud  křídla  nenarosila  (Mudr.  434). 


DD 


Jmá   jedno   dědinu  a  statku    nejma   (Arch.  I.  437).    —  Hladovitý 

v 

žaludek  uší  nemá  (Žer.  L.  I.  146).  —  Keď  nemám  sklenice,  napijem 
sa  z  kupky  (Zpěv.  224).  —  Jak  za  humny  vyjeli,  nikde  cesty  neměli 
(Susv.  Pis.  22).  —  Chudoba  lichvy  nezná  (Mudr.  171).  —  Otče  milý, 
nečiň  mi  té  křivdy  (Pass.  52).  —  Nevložil  pohonu  ve  dsky  (Arch.  I. 
464).  —  Haj  husicky,  nekalte  tej  vodičky  (Suš.  Pis.  265).  —  Já  sem 
svátků  nesvětila  ani  pátků  nepostila  (Suš.  Pis.  27).  —  I  podnes  pes 
nenávidí  kočky  (Výb.  I.  626).  —  Priamus  pochlebníkův  nenáviděl  (Troj. 
152).  ')  - 

3.  Místo  akkusativu  rozsahu  v  prostore  a  čase : 

Jeden  bez  druhého  nemohl  býti   dne  celičkého  (Star.  SkL  IV.  87). 
—   Ani   dvou  celých  let  nekráloval  (Anth.  II.   2(0).  —  Po  ten  celý  čas 

v 

mé  protivníky  slyšeli  jste,  a  mne  jedné  hodiny  slyšeti  nechcete  (Zal. 
128).  —  Nemohli  jste  jedné  hodiny  bdieti  se  mnou  (Pass.  281).  — 
Kázali  jim,  aby  šli  z  Prahy,  a  tří  mil  blíž  města  Prahy  aby  nebývali 
(Let.  460).  2) 

Poznám.  1.  sKdyž  se  zápornosf  toliko  k  jednomu  předmětu  táhne? 
druhý  však  činu  jest  kladného,  tehdy  toliko  prvý  genitivem  se  vynese, 
druhý  pak  akkusativem:  Jiných  přátel  nemám  nežli  je.  —  Ano  nikdež 
nic  nemají  než  tu  duši.  —  Nevidí  nebeských  věcí,  než  jen  zemské. « 
Zikm.  Nezavdal  jsi  mně  jenom  (než)  prstýnek  (Suš.  Pis.  597).  — 
Purkrabie  nemá  žádných  listóv  súditi,  než  ty  toliko,  kteříž  na  peníze 
sú  (Vsel.  9).  —  Smrť  žádných  svých  šípu  neměla,  než  luk  toliko  (Kom. 
Lab.  20). 

Pozn*  2.  »K  záporným  časoslovům  náleží  též  nechati  (nehajati, 
nestarati  se,  nedbáti,  negligere),  zanechati:  Nechajme  všech  nových  ná- 
lezóv  (Arch.  I.  8).  —  Zanechal  po  sobě  dvou  dcer  osiřalých.  —  Za- 
nechal díla  svého  (Jung.)  3) 


*)   .Nenáviděti  cum  accusativo  et  cum  genitivo:  Svini,  kterouž  já  ne- 
návidím.  Jung.  —  Sám  Bůh  nenávidí  naduté  skutky  (Kam.  I.  149). 

2)  Srovnej:  Ver  s  ňou  ží€  nebudeš  ani  jeden  ruoeek  (Zpěv.  8). 

3)  Srovnej:  Na  peci  nechala  hrniecplný.  —  Preca  já  nenehám  tu  moju 
Aničku.  —  Stará  já  mater  mám,  ako  že  ju  něhám.  —  (Zpěv.  I.  9.  208. 
238).  —  Komu  bych  husy  zanechala  (Erb.  Pis.  I.  57).  —  Pro  jednoho 
všecky  zanechala  (Suš.  Pis.  466).  —  Znamená-li  nechati,  zanechati 
tolik  co  přestati  něčeho,  upustiti  od  něčeho,  užívá  se  i  v  řeči  lidu  ge- 
nilivu:  Nech  toho  (Us.)  —  Šohajíčku  mladý  zanech  toho  ženění  (Suš.  Pis. 
645).  —  Pakli  znamená  tolik  co  opustiti  někoho  (deserere,  destituere)  a 
zůstaviti  po  sobě  klade  se  akkusativ. 

3* 


—  36  - 

Poznám.  3.  »Když  k  předmětu  příleží  přísudek  závislý,  tehdy  ve 
větách  záporných  oba  jak  akkusativ  předmětný  tak  i  přísudkový  do  ge- 
nitivu  se  kladou:*  Ani  jednoho  hradu  nenalezli  svobodného  (Výb.  I. 
528).  —  Turci  poutníky  do  kostela  pouštějí  před  večerem  a  přes  celou 
noc  jich  tam  zavřených  nechávají  (Pref.  388).  —  Nech  raději  zahyne 
památka  těch  věcí,  kterých  apoštol  ani  jmenovaných  míti  nechce -mezi  kře- 
stany  (Prot.  157).  —  Kroupy  málo  kterého  skla  celého  nechaly  (Let.  388). 
—   Každé  paní  dělati    slušie  rukama  svýma,   aby  jie  črt  nikdy  nenalezl 

v 

prázdny  (Slít.   106).    —    Muž  nechal    dveří  nedovřených   (Anth.  II.  63). 

Poznám,  i.  Podle  obdoby  časoslov  záporných  pojí  spisovatelé 
starší  též  časoslovo  příti  a  zapírati  s  genitivem,  čehož  není  slýchati  v 
řeči  obecné:  Hospodář  všeho  přel  (Let.  316).  —  Všeho  toho  zapírala 
(Let.  316).  —  Učiněn  zrádci  své  jsi  zapřel  vlasti  (Troj.  314).  —  Muž 
toho  všeho  zapřel  (Pass.   169).   — 

Jaký  by  vlastně  byl  původní  význam  genitivu  záporného, 
není  zcela  na  snadé.  Jedni  jej  považují  za  genitiv  odluky, 
jiní  za  genitiv  partitivný;  ani  ten  ani  onen  význam  v  každém 
jednotlivém  případe  zřejmým  není.  Rekneme-li:  „Není  vody, 
není  chleba"  jest  délivosť  zřejmá,  ale  ne  ve  vété:  „Není  ho 
doma.a 

To  však  jest  nade  vší  pochybnost  postaveno  že  »a)  když  se  míní 
předmět  individuálně  určitý  (tak  že  by  v  jazycích  užívajících  rodového 
člene  stál  člen  určitý  b)  Když  substantivum  jest  grammatickým  pří— 
sudkem  (nenie  vezdy  jaro,  není  zima,  teplot,  ')  genitivu  bychom  opatr- 
něji užívati  měli,  chceme-li  se  v  mluvě  vyhnouti  obojetnosti  a  dvoj- 
smyslnosti.  Tak  k.  p.  ve  větě:  •  Ten  čas  nebylo  knížete  v  Praze*  (Blah. 
46)  není  zajisté  ten  smysl,  který  spisovatel  vyjádřiti  chtěl,  totiž :  tZu 
jener  Zeit  war  der  Fiirst  in  Prag  nicht  anwesend,*  nýbrž:  »Zu  jener 
Zeit  war  kein  Fiirst,  gab  es  keinen  Fursten  in  Prag,«  byla  anarchie 
nebo  republika.  Ve  vele :  »Není  učeník  nad  mistra  ani  sluha  nade 
pána  svého  (Suš.  Ev.  Mat.  154)  genitiv  zcela  něco  jiného  by  znamenal.  a) 

Již  Jungmann  položil  o  genitivě  záporném  ve  Slovníku  tuto  po- 
známku :  In  negativis  propositionibus  nominativus  saepe  in  genitivum 
transit,    in  quo  času  negatio  locqm  subiecti  indeterminati    tenet.     R  a- 


1)  Viz  pojednání  Kotsmíchovo  (Čas.  Mat  M.  III.  str.  134). 

2)  Jest-li  časoslovo  býti  pouhou  sponou,  stojí  podmět  vžrjy  v  nominativu:  Chy- 
trosř  nejsou  žádné  čáry  (Mudr.  206). 


37 


riusnegatio  cumaccusativo,  tamen  eti  am,  imprimis  VulgO, 
auditur.  Na  doklad  toho  uvádí  sám  Jungmann  25  příkladu  akkusa- 
tivu,  čerpaných  vesměs  ze  vzorných  spisovatelů  doby  střední!  A  že 
ono  »vulgo«  není  od  včerejška,  nýbrž  že  již  hezky  dlouho  u  nás 
vládne,  toho  nejlepším  důkazem  jsou  národní  písně. 

Kladu  zde  aspoň  z  Kollárových  Zpěvanek  a  z  Erbenových  Písní 
poněkud  hojnější  sbírku  akkusativu  ve  větách  záporných  k  libovolnému 
porovnání  a  patřičnému  ocenění  onoho  pravidla  »že  ve  větách  zápor- 
ných vždy  státi  musí  genitiv:* 

Koho  raz  pochytia  (víly),  tak  ho  dlúho  vrtia,  až  pokial  v  ich 
hrsti  dušu  nevypustí.  —  Jde  na  koledu  a  netrpí  biedu.  —  Moje  dobré 
časy  nikdy  nezabudnem.  —  Neumí  šit  šaty.  —  Ked  jsme  my  tam  přišli, 
nám  ju  nedala  (dceru,  za  kterou  žádali).  —  Ani  sa  krásně  neobleče 
ani  chyžečku  nezamece.  —  Věru  já  nepuojdem  od  mojej  mamečky, 
pokud  mi  nekupí  hedbavné  šatečky.  —  Dunaj,  vodu  nevylévaj !  —  Co 
mi  hanu  dáváš  ?  Hanu  ti  duša  má,  hanu  ti  nedávám.  —  Nekupuj  mi 
ořešky.  —  Nemám  ženu,  nemám  milú,  nemám  košulečku  bílú.  —  Ani 
mi  košulku  neušiješ  ani  mi  perečko  neuviješ.  —  Já  nemám  frajerečku 
stálú.  —  Nepolievaj  chodníčky,  přijde  k  tobě  milý  tvój.  —  Nevidím 
most.  —  Nenavštěvuj,  milý,  súsednié  oblučky.  —  Nech  mi  staré  baby 
roky  nečítajú.  —  Veselá  by  bola  na  tom  našom  dvore,  ke  by  neranili 
to  srdečko  moje.  —  Nezarubujte  nám  cestu.  —  Neplač,  nehub  sobě 
oči.  —  Otvárajte  bránu  pěkně  malovaná,  že  si  já  nezlomím  venček  z 
tulipánu.  —  Věru  ty  už  svoju  mamočku  nenajdeš.  —  Já  včil  nemám 
krávu.  *)  —  Mládenci  nemajú  klobúky.  —  Já  do  hory  nepuojdem,  dřevo 
rubat  nebudem.  —  Já  som  po  tri  dni  trávu  kosil,  ještě  som  si  čižmy 
neurosil.  —  Žala  by  já  žala,  hlávku  nezdvíhala.  —  Moja  žena  nemá 
suknu.  —  Nechcem  já  perko,  ale  chcem  ručku.  —  Zomel  mi,  mlynář, 
neber  mi  mierku.  —  Já  ty  hušky  nezastrelím.  —  Nič  peniaze  nečitau. 

—  Nepokaz  lásku.   —    Daj  nám  šuhaj,  halenu  !  Já  vám  halenu  nedám. 

—  Ani  krok  nekročím.  —  (Zpěv.  I.  8.  8.  8.  11.  23.  80.  87.  104. 
122.  127.  128.  128.  141.  142.  164.  174.  216.  221.  234.  240.  242. 
251.  281.  284.  290.  296.  300.  312.  325.  339.  346,  11.  6.  23.  36. 

Prsten  nenosila.  —  Mé  milé  hrob  jsem  nenašel.  —  Kdybychom 
zapřáhli  tři  sta  vraných  koní,  tvůj  zelený  věneček  přece  nedohoní.  — 
Mlč  ty  ptáčku,  ty  lžeš,  nepovídáš  pravdu.  —  Nemám  povlaky,  peří  do 
nich  taky.  —  Neber  si,  Jeníčku  takovou,  která  je  tuze  pyšná.    —   Ani 


!)  Srovnej:  Už  nemám  roboty  (Zpěv.  I.  282)! 


to  slovíčko  ke  mne   nepromluví.    —    Já  ty  husy  nezabiju.    —    Kdy 

sloucha),  nebyl  bysi  nosil  šablieku,  nemel  bys  šabličku.  —  Zda- 
liž vy  mou  lásku  neznáte?  —  Jak  živ  jsem  žádnému  škodu  neudělal, 
jak  živ  jsem  žádnému  oves  nespas.  —  Brandeburk  nespálil  naše  ves- 
nice. —  Votavu  neserou  (Erb.  1.  9.  20.77.  114.  153.  154,  155.  159. 
B2,  11  64.  111.  81.  90.  154).  —  Nesmí  on  šlapávat  k  našemu  tráv- 
níček S  iš.  Pis.  250).  —  Hradbu  žádný  neprorazí  škůdce,  větvičky 
stromu  nezlomí  (Kam.  I.  71).   *) 


V.  Genitiv  příčiny. 

Geuitivem  příčiny  naznačujeme  osobu  nebo  věc,  která 
jest  původem  a  podnětem  nějakého  pocitu  buď  blahého 
buď  (a  to  častěji)  neblahého. 

Původní  význam  genitivu  toho  nezdá  se  býti  vesměs  příčinný, 
ješto  k  naznačení  příčiny  původně  instrumental  určen  jest;  vznikl  on, 
jak  z  některých  příkladů  na  jevo  jde,  jednak  z  genitivu  odluky  jednak 
z  genitivu  příluky.  V  četných  případech  naznačuje  genitiv  tento  pouhý 
vztah,  ohledem  čeho  výrok  se  propovídá,  kterýžto  vztah  druhdy  instru- 
mentalem  nebo  pádem  předložkovým  se  vynáší.  2) 

Odtud  nazývá  Krůger  obdobný  genitiv  řecký  genitivem  vztahu 
(Genitiv  der  Relation  47.  21).  Takové  genitivy  vztahu  jsou  k.  p. 

Tohof  jsem  jist,  že  nezvítězí  nade  mnou  meč  tvůj  (Troj.  308).  — 
Chtěl  toho  sirotka  jista  toho  statka  učiniti  (Tov.  89).  —  Priamus  byl 
jist  síly  i  hrdinství  Hektora  (Troj.  310).  —  Bud  toho  dobře  jist,  zej 
mój  úmysl  k  tobě  cist  (Star.  Ski.  IV.  51).  —  Jest— li  kto  smrti  bez- 
pečen (Výb.  I.  338).  —  Bezpečni  byli  svých  životóv  i  statkóv  (Arch.  1. 

v 

190).  —  Někteří  odkladu  netrpěliví  byli  (Kom.  Lab.  52).  —  Čeho  jsem 

lidem  povinovat    (Arch.  I.  92).    —    Tomu,    ktož    své   věci  jest  opatrn, 

právo  jest  pomocno  (Výb.  I.  999).    —    Almužny  nebuď  skúpý    (Výb.  I. 

91  1).  —  Sv.  Jakub  byl  jest  tváři  i  všie  postavy  Ježíšovi  podoben  (Pass. 

358).  —    Nespravedlný  jsi  a  všech    svých  činuov  ješitný    (Pass.  667). 


A)  Braka  (manželstva)  u  nichů  ne  byvaše,  a  hned  na  to:  Braci  ne  byvachu 
vů  níchíi  (Nést.  6)     —    Tak  úsilnou  práci   jako  prvé   nevedu    (Anth.  II.  354). 

2)  Zajímavým  příkladem  časté  ve  slovanských  jazycích  střídy  a  záměny  pádů  jest 
adj.  vinen,  máf  zajisté  tyto  vazby.  On  jest  tím  vinen,  on  jest  toho  vinen,  on 
jest  tomu  vinen  (tak  na  Moravě). 


1 


-  59  — 

Genitivu  příčiny  se  užívá:  *)   i.  Ve  spojení  s  časoslovy: 
Plakati,  kvíleli,  želeti,  žalostiti,  teskiiti,  žalovati,  stěžo- 
vati si,  litovati,  toužiti,  pykati,  rozhněvati  se,  káti  se  —  zže- 
lelo  se  mně,  zlitovalo  se  mně,    jest  mi  líto,  jest  mi  žel,   jest 
mi  hněvno : 

Plačte  ženy  svého  smutka  (Kat.  92). Potom  hříchu  toho  plakal 

(Žal.   155).  —  Neplačte,  mamičko,  neplačte  vy  toho  (Suš.  Pis.  573).  — 

v 

Máš  čeho  plakati  (Výb.  I.  904).  —  Židé  plácí  svého  zatracenie  (Výb. 
I.  398).  —  Tristama  ještě  živého  plakachu  viee  než  Kaedina  umrlého 
(Star.  Ski.  IV.  586).  —  Plakala  muže  i  bratra  svých  (Troj.  133).  — 
Kretenští  nesmírně  svých  mrtvých  pláčí  (Har.  I.  71).  —  Knížete  Čecha 
všickni  jako  otce  svého  plakali  (Háj.  2).  Qj  —  Jidáš  často  králova  syna 
kvieleše  (Pass.  229).  —  Kasandra  kvílí  smrti  všech  svých  (Troj.  447). 
—  Boháč  želí  korábu  a  žebrák  mošny  (Mudr.  164).  —  Děvče  žbána 
želelo  (Suš.  Pis.   165).  —  Viz  kterak  tebe  bohové  želejí  (Pass.  35).  — 

v 

Želela  jsem  já  svých  černých  očí  (Suš.  Pis.  547).   — -  Ale  vizmež  také 

v 

čeho  žalostí  Jeremiáš  (Štít.  155).  —  Udá-li  se  vám  zhřešiti,  teskli  duše 
vaše  vašeho  života  (Výb.  I.  506)  —  Mistrové  přišli  ku  panuom  kon- 
šelem, toho  jim  žalujíce  (Let.  151).  —  I  přijížděli  mnozí  ku  králi,  ža- 
lujíce jemu  svých  nehod  (Let.  9).     —     Arcikníže    neráčil    míti  čeho  si 

v  v 

stěžovati  (Zer.  S.  8).  —  Sla  dušička  plakající  a  svých  hříchu  litující 
(Suš.  Pis.  25).  —  Litovali  předků  svých  (Kom.  Lab.  51).  3)  —  Poče 
toho  Tristramovi  srdečně  tužiti  (Star.  Ski.  IV.  268).  —  Tužím  toho,  že 
ne  svú  vinu  zahynu  (Výb.  I.  562).  —  Herkules  ke  všem  králům  i  vé- 
vodám  jezdil,  touže  jim  toho  bezpráví  (Troj.  62).  —  Poče  toho  rytieře 
srdečně  pykati  (Star.  Ski.  IV.  560).  —  Toho  jsem  se  srdečně  rozhně- 
vala (Star.  Ski.  IV.  168).  —  Chceš  sě  hřiechóv  káti?  (Výb.  I.  254). 
Když  sě  poka  svého  hřiecha,  přijde  božie  útěcha  (Dal.  131).  — 
Kajte  sě  hřiechuov  (Pass.  415).   —  Zlodějie  svých  sě  hřiechuov  pokávše 


*)  Pro  lepší  přehled  vytknu  zde  všecky  případy  genitivu  příčiny. 

2)  Dcery  Jeruzalémské,  neplačte  na  mu  smrť  (Pass.  299).  —  Pán  mluvil  fc. 
dcerám  Jeruzalémským,  když  ho  plakaly,  řka:  Dcery  Jeruzalémské,  nechtějte 
plakati  nade  mnou,  ale  na  vás  samy  plačte  (Pref.  361). 

*j  «Litovati  u  starých  nebralo  se  toliko  ve  smyslu  trpném,  ale  časteji  ještě  v 
činném,  t.  j.  hleděti  pomsty  za  křivdu:  Máme  a  slibujem  toho  litovati*  (Pal. 
Radh.  I.  181).  Litovati  pojí  se  též  s  akk.  Ty  to  budeš  lutovaf  (Zpěv.  I.   198). 


—  40  - 

dobří  byli  (Pass.  42).  «)  -  Toho  se  jej  zželi  vepu  (Kat.  34).  — 
I  zžolelo  se  toho  panu  Jiříkovi  (Let.  153).  —  Králi  se  toho  příliš  sli- 
tovalo (Bart.  12),  —  Ó  Bože  slituj  se  tobě  toho  (Bart.  144).  —  Tehdy 
slitovalo  se  toho  a  velmi  zželelo  nějakému  bratru  íMatějovi  (Bart.  i 60). 
—  Nebude  vám  toho  líto  (Let.  367).  —  1  bylo  nám  toho  mnicha  dosti 
líto  (Har.  II.  19).  —  Bud  žel  reku  násile  mého  (Star.  Ski.  V.  36).  — 
Až  mi  je  žel  velmi  toho  (Výb.  I.  200).  —  Bud  toho  bohu  žel  a  dobrým 
lidem  (Výb.  I.  974).  —  Musí  mi  Čechov  žel  býti,  že  dobré  jméno  tak 
ztratichu  (Dal.  136).  —  Až  mi  té  nedbalosti  hněvno  bylo  (Kom. 
Lab.  87).  *)  — 

Poznám.   Časoslovo   mstíti,   pomstiti  (se}   má  tylo  vazby : 

a)  Mstíti  bezbožné  ss  trestati,  pokutovati  (Jung.) 

b)  Mstíti  křivdy,  křivdu,  křivdě,  nad  křivdou,  z  křivdy. 

c)  Mstíti  křivdy  nad  nepřítelem,  na  nepříteli. 

d)  Mstíti  svých  přátel  nad  nepřátely  t.  j.  zjednati  mstou  náhradu 
někomu.  3)  • 

Pomsti    toho    matko  božie    (Výb.  I.  248).    —    Té    veliké    hanby 

v 

pomstil  (Výb.  I.  503).  —  Zeť  Buoh  milostivě  činí,  ne  ihned  mstí  každé 
viny  (Výb.  I.  880).  —  Troilus  chtěl  mstíti  bratra  svého  smrti  i  svého 
bezpráví  (Troj.  378).  —  Chceš-li  křivdy  své  náležitě  pomstiti,  mlč  a 
snášej  (Anth.  II.  222).  —  Nevinu  jejich  Bůh  spravedlivě  pomstil  (Žal. 
35).  —  Mstíti  chtíce  takovému  protivenství  (Jung.)  —  Však  jsem  to 
slýchával,  že  z  hříchu  neb  z  zlého  účinku  dvakrát  nemstíš  (Zikm.)  — 
Hleděla  se  nad  nimi  pomstiti  z  škody  své  (Anth.  II.  361).  —  Kdyby 
Bůh  nad  křivdami  nemstil,  nebyl  by  spravedlivý  (Zikm.)  —  Já  se  nad 
tebou  nemstím  toho  (Anth.  II.  38).  —  Kníže  Vojen  slíbil,  že  chce  toho 


1)  Kajač  sie  znamená  v  polštině  též  « vystříhati  se,  Štítiti  se  něčeho:*  Cz/o- 
wiek  pomierny  buntów  sie  kaje  (Mrówka  XIV.  14).  Taktéž  v  starosl.  Běs§- 
štago  se  vsi  kajuti  (Mikl.  Slov.) 

Odtud  vazba:  Ašte  sja  pokajemí  otú  zůlobú  našich  to  dasti  namů  visja  pro- 
šenija  (Nést.  105).  —  Káti  se  čím  =  vzíti  si  z  něěeho  výstražný  příklad : 
Neměli  bychom  my  cizím  neštěstím  se  kajíc  osidlům  vyhýbati  (Kom.  Did.  149). 

1)  Mrzokowski  czegos  sie.  zarumienií.  —  Czego  to  sie  šmieja.  —  Stanislaw  byl 
czegoš  dziwnie  wesoí  i  szczešliwy.  —  Grzechów  žafujem.  —  Serduszko  jej 
czegos  niepokoič  si§  zaczynařo  (Mrówka  111.  16,  VH.  74,  XI.  243,  XIV.  67, 
XXV.  146)    —   Nam  sia  třeba  hroszy  starati  (o  groše.  V.  z  Oleska  84). 

3)  Vladyko,  místi  otú  krove  pravidnago  sego,  jakože  mistilú  jesi  krove  Jabel- 
jevy  (Nést.  89).  —  Nyní  slýchati:  Však  já  se  ti  za  to  pomstím  a  p.  David 
Saulovi  se  pomstiti  myslil  (Anth.  II.  235). 


41 


skutku  nad  Bohovicem  pomstiti  (Háj.  38).  —  Orestes  nad  mateří  mstil 
smrti  otce  svého  (Troj,  486).  —  Mstí  nepravosti  otců  na  dětech  (Jung.) 
—  Pomsti  svatej  Kateřiny  nad  nevěřícím  pohanstvem  (Kat.  82).  — 
Hospodin  vás  nad  vašimi  protivníky  pomstí  (Pass.  484).  —  Tu  ciesař 
Niemcóv  chtě  mstíti  poče  s  silu  do  Cech  jíti  (Dal.  118).  —  Já  se  nad 
vámi  pomstím,  jako  nad  zjevnými  nepřátely  (Pass.  427).  — 

Poznám.  Příčinným  jest  též  genitiv  pojící  se  s  časoslovem  závi- 
děti :  Záviděl  jsem  jim  toho  (Anth.  II.  201).  —  Záviděti  bude  muži 
svému  masa  (Jung.)  —  Má  však  časoslovo  záviděti  ještě  tyto  vazby: 
Vždy  vám  z  toho  závidíme  (Pass.  495).  *)  —  Záviděchu  jej  bohactvo 
(Výb.  I.  44).  —  Otcovským  chválám  záviděl  (Jung.) 

2.  S  přídavnými:   radosten,  vesel,  zarmoucen,  vděčen: 

Toho  běchu  velmi  radostni  (Star.  Ski.  IV.  188).  —  Ižádný  neby 
veseleji  jeho  příště  nežli  Volivan  (Star.  Ski.  IV.  239).  -—  Dávamet  vě- 
děti, že  jsme  toho  nemálo    zarmúceni    (Arch.    I.   35).    —    Zlí  křestěné 

v 

nikdy  vdečni  nebyli  toho  (Štít.  23).  —  A  to  se  stalo  proto,  že  jsou 
učitelů  a  kazatelů  věrných  nebyli  vděčni  (Bart.  171).  —  Budeme  toho 
vždycky  vděčni    (Výb.  I.  857).    —    Vděčni  budeme  té  milostivé    lásky 

v 

(Zer.  S.  4).  —  Píše  mi  o  strejcech  našich,   jak  velmi   jich  tam  vděčni 

v 

jsou  (Zer.  L.  I.  129).  —  Toho  Bohu  vděčni  buďte  (Pass.  156).  — 
Jsme  velmi  vděčni  od  tebe  toho  (Arch.  I.  13). 

3.  S  podstatnými :  strach,  teskno&f,  lítosť,  žalosť,  radosf : 

Arcibiskup  Milice  do  žaláře  vsadil,  potom  však  pro  strach  lidu 
zase  vypustil  (Prot.  18).  —  Pro  strach  svých  vrchních  nic  proti  nám 
před  se  bráti  nesměli  (Har.  II.  84).  —  Strachem  smrti  tak  zmámeni 
byli,  že  živ-li  jest  čili  mrtev  žádný  nevěděl  (Mitr.  112).  —  Tou  řečí 
se  kníže  velice  potěšil,  strach  smrti  od  sebe  pustil  (Har.  I.  7).  —  Ve- 
likú  tesknost  toho  jest  měl  (Star.  Ski.  IV.  124).  —  Panoše  lítost  měl 
svého  přirozeného  jazyka  českého  (Let.  195).  —  Měl  toho  žalosť  veli- 
kou (Troj.  284).  —  Toho  velikú  žalosť  otec  a  matka  jmějechu  (Pass. 
499).  —  Pro  velikou  radosť  toho  pokladu  jde  (Výb.  I.  545).  —  Budeš 
toíti  radost  sebe,  žes  přišel  v  nebeskú  chválu  (Výb.  I.  860).  —  Té 
řeči  Kaedin  mě  hoře  (Star.  Ski.  IV.  332). 


l)    H  Se  ccl£  cpftovríoa6cc  tgÍ  ovjj  dici  to  Tteoiooóv  trjg  tQocprjg  Usyev  (Fab, 
Aes.  18.  Halm.) 


4-2  - 


rLIBRARY   OF   CONGRESS 
Poznám.    V    následujících  větách  označ>      0  002  4391  461   fi 
nějaký  stav  vzniká    (gen.  originis);    v  nynější  řeči  přičiňují  se  k  tako- 
vým genitivum  pravidelně  předložky  od  a  z. : 

Živi  býti  mohli  bez  překážky  každého  člověka  (Anth.  II.  234).  — 
Pro  nebezpečnost  nepřítele  tu  cestu  jsme  před  sebe  vzíti  museli  (Anth, 

v 

11.  3JÍ$).    —    Nevím    jaký   zisk   toho  míti  budete  (Zer.  L.  1.  150).    — 

v 

Malé  škody  jak  veliký  zisk  (Zal.  130).  —  Který  toho  užitek  má  člověk 
(Pass.  511).   ') 

4.  U  výkřiku,  ve  spojení  s  citoslovci  aneb  i  bez  nich: 

0  muže  nikdy  dosti  nechváleného,  jako  zrcadlo  se  stkvějíeího,  ó 

v 

muže  právě  pokorného,  paprsky  pravé  pobožnosti  svítícího!   (Zal.  111). 

»  v 

—  O  té  nehody!  (Jung.  I.  51).  —  Aj  té  lahody  toho  světa!  (Štít. 
271).  —  Ach  mého  hoře!  (Kom.  Lab.  88).  —  Ach  muže  hanebného, 
který  v  této  zemi  splodí  mnoho  zlého!  (Háj.  14).  —  Ach  nemúdrého 
dopuščenie !  (Dal.  138).  —  Ach  nešťastného  daření!  (Kom.  Did.  IX). 
Ach  ouvej  bídného  tohoto  života!  (Kom.  Lab.  89).  —  Auvech  nám  otce 
takého!  (Výb.  I.  204).    —    Ach  nastojte  mého  hoře!    (Kom.  Lab.  61). 

—  Nastojte  hoře  mého,  velikého  nemalého  (Výb.  I.  422).  —  Králi,  viz 
jeho  skutkóv  !  (Star.  Ski.  V.  34).  —  Vizte  světa  .obludného  !  (Star.  Ski. 
I.  115).  —  Běda  skutku  mého  (Dal.  7).  —  Běda  krále  šlechetného! 
(Dal.  152).  —  Běda  mně  těch  pověstí!  (Star.  Ski.  IV.  ,114).  —  Běda 
nám  tebe,  milý  otče!  (Pass.  521).  —  Běda  mně  tebe,  synu  muoj  milý 
(Pass.  504).    —    Ó  žel  radosti,  ó  žel  žalosti!  (Mudr.  195).    —    Skoda 

v 

toho  druha  dobrého!  (Dal.  26).    —    Skoda  jest   takého  diela!    (Výb.  I. 

v 

140).  —  Skoda  krásy,  kde  rozumu  není!  (Mudr.  304).  —  Věčný  milý 
Bože!  toho  mého  těžkého  hoře  (Star.  Ski.  V.  120).  —  O  milý  Bože! 
blázna  takového!  (Star.  Ski.  V.   114). 


« 


')  Pán  Búh  sám  nás  té  zlé  příhody  od  ohně  uchovati  ráčil.    —    Tu  dobře  zů- 
stati nemůžeš  pro  déšť  a  prudkosf  o  d  větru  (Pref.  534-.  553). 

Stará  slov.,  ruština  i  stará  čeština  kladou  druhdy  pouhý  genitiv,  k  nazna- 
čení místa  odkud  kdo  pochodí:  Janatolij  Césara  Grada,  Jagathon  otů  Rima 
(Nést.  70).  —  Surovec  bogatyr,  po  rodu  goroda  Suzdalja  (Čel.  Slov.  Pis.  II. 
80).  —  Svatý  Dominik  hispánské  země  rodem  byl  (Pass.  643).  —  Sv.  Va- 
vřinec rodem  hispánské  země  (Pass.  677). 


LIBRARY  OF  CONGRESS 


!  I  INI  MM  I 

0  002  391  461  fi 


