+*.-SŠSl-.^  C°'.'i 


C> 


ř 


■  ^*v^-\^ 


W 


.^X 


^o^ 


**0« 


i 


*fev* 


**• 


tf*    •  !••*. '«> 


^ 


%<? 


& 


•      /V  -i 


*+ 


r.>*  ,6 


r0*    *'^^o  1 

i0 


^     o^IS^ 


é"%. 


**é 


/;•• 


í°o         ^        ^ 


1  vjrv<^*' 


.'    v 


"°o 


,'* 


I*        •Is^vt*       ^ 


^-  ^O^  0° 


^°^ 


>^  % 


:" "  \^ '  'ÉM''  X/  SMfc.  \<? 


++Č 


<r%. 


^  0°"°*. 


<„    *^V.«*    4O 


-°       -*l^l% 


ro>" 


^0^ 


% 


<č  .c^ť  ^ 


*b  v*    ; 


^o« 


o  > 


*0^ 


o  V 


4  c^ 


^^ 


vv 


\PV 


«*<?* 


»     o- 


++ 


^' 


«       ^     a*      .Vfilfef.    ^     <£*     ,VV^.      ^     a*       * 


%<+ 


roV 


^o11 


3.^  O, 


roy 


*0^ 


V  .**'^'*     c»  A^ 


0*     .'V'      -> 


r.  ^^  :J»ř:^^  :^Cá:  ^^  'I 


v\v 


^... 


V  -\ 


A  <.    -T^T"    A*"  *>      *o . » -     a  <-. 


^  ^ 

^.< 


V<£&Cn*-y     J«*xC 


Staročeská 


mluvnice. 


~~<^s> 


Sestavil 
Dr.  F.   B.  Květ. 


V   Praze. 

Kober    &     Maikgrnf. 

1860. 


?b 


l 


ťiŠ 


Tiskem  Rohlíčka  a  Sieverse  v  Praze.     186G. 


Předmluva. 


Vydávaje  na  světlo  zvuko-  a  tvarosloví  jazyka 
staročeského ,  jež  jsem  zvláště  pro  studující  mládež 
sestavil,  poněvadž  tato  až  posud  podobné  rukověti,  ač 
jí  nevyhnutelně  potřebné,  nemá,  zvláště  co  prvý  díl  Vý- 
boru z  literatury  české,  v  němž  Počátkové  staročeské 
mluvnice  od  P.  J.  Safaříka  obsaženi  jsou,  rozebrán  jest, 
neuznávám  za  potřebné,  obšírnými  slovy  vykládati,  že 
jsem  se  zásadami  novVších  gramatikův  řídil  a  že  všecka 
zásluha  má,  jestliže  vůbec  jaké  prací  touto  dojdu,  skorém 
výhradně  na  pouhém  uspořádání  a  sestavení  se  zakládá. 
I  jednoho  i  druhého  se  zajisté  každý  ve  spisu  saméift 
dočte.  Jenom  následující  věci,  by  v  úvahu  vzaty  byly, 
zde  zvláště  uvésti  potřebným  býti  mně  se  vidí. 

Přede  vším  jest  mně  omluviti  se,  že  jsem,  ačkoli 
toho  nápis  spisku  žádá,  skladbu  staročeskou  mlčením 
pominul.  Příčina,  za  kterou  jsem  se  viny  této  dopustil, 
je  hlavně  ta,  žeby  za  doby  naší,  kde  skladba  česká 
vůbec  hodnosti  vědecké  sobě  vydobývati  teprve  počíná, 
jednak  ani  radné  ani  na  Čase  nebylo,  již  nyní  se  do 
staročeské  skladby  pouštěti  s  prospěchem,  jakého  každá 
rukovět  škole  pojistiti  má,  jednak  že  studující  mládeži 
hlavně  a  přede  vším  o  to  jde,  aby  tvary  staročeské 
řádně  poznala  a  ocenila.  Že  jsem  i  nauku  o  tvoření 
slov  mimo  se  pustil,  omluví  mne  účel  spisku  sám. 


IV 

S  větší  nesnází  setkal  jsem  se,  maje  se  na  pravopisu 
ustanoviti.  Dosti  dlouho  váhav  rozhodl  jsem  se  konečně 
pro  pravopis,  jejž  p.  prof.  Hattala  u  nás  pro  starou 
češtinu  ponavrhl,  maje  za  zbytečné,  hlásky  l  a  r  před 
i  a  ě  a  před  původným  e  zvláště  obměkčovati,  co  ani 
nová  čeština  u  hlásek  d,  n  a  í,  vyjma  jen  kde  tyto 
před  původným  e  stojí,  nedělá.  Spusob  tento  pravopisu 
vyniká  zajisté  důsledností  svou  nade  všecky  jiné.  Měkké 
«5,  5,  p,  m  a.  é,  š,  z  označil  jsem  jen  tam,  kde  toho  po- 
třeba zvláštní  byla. 

Dokladův,  sebraných  již  pp.  Safaříkem,  Miklo- 
šičem  a  Hattalou,  věrně  jsem  použil.  Přes  to  přes 
všecko  jsem  neopominul  i  sám  z  památek  staročeských 
nových  dokladů  těžiti,  jichž  jsem  ale,  poněvadž  mně 
jen  o  to  šlo,  abych  pravidlům  práva  historického  pojistil, 
od  oněch  zvláštním  spůsobem  označení  nerůznil. 

Prameny  samy  označuje  držel  jsem  se  dílem  skratků 
od  p.    Safaříka    v    prvém    dílu    Výboru  z  literatury 
české  navržených,  dílem  jsem  i  jiné  potřebované  prameny 
podobným  spůsobem  naznačil,  totiž: 
Alb.  =  Alberta  Velikého  knihy  mravní. 

Alx.  =  Alexander  čili  Alexandreis. 

BLob.  =  Bohluslava  z  Lobkovic  na  Hasistejně  list 

ku  Pánu  Petrovi  z  Rožmberka. 
CE.  =  Ctění  z  evangelií. 

Dal.  =  Kronika    česká,    vůbec    Boleslavská     čili 

Dalemilova. 
Des.  Kdz.     ==  Desatero  kázaní  božích. 
EM.  =  Evangelium  sv.  Matouše. 

Ev.  =  Zlomky  z  meziřádkového  překladu  celého 

textu  evangelií    (Zlomky   Svatojanské). 
EV.  =  Evangeliář  Vídenský. 

EZ.  =  Tři  zlomky  básní  cpických. 


Háj.  =  Václava  Hájka  z  Libočan  kronika  česká. 

HG.  =  Homilie  glossované, 

Hod.  =  Hodiny. 

Jimgr.  =  Slovník  česko-německý  Josefa  Jungmanna, 

JMI.  =  Ježíšovo  mládí. 

jEr,  jB.  =  Biblí  bratrská,  vyd.  od  jednoty  bratrské 

v    VI     dílech  v  Kralici  na  Moravě  od 

léta  1579  do  1593. 
KPR.  =  Kniha  starého  Pána  z  Rožmberka. 

List.  =  Listiny. 

LS.  =  Libušin  soud  (Rukopis  Zelenohorský). 

Mast.  =  Mastičkář. 

Modl.  Neub.  =  Modlitby  z  bibl.  p.  J.  rytíře  z  Neuberka. 
MV.  =  Glossy  české  v  latinském  slovníku  Mater 

Verborum,  opsaném  od  mnicha  Vacerada. 
NPB.  =  Nejstarší  překlad  celé   biblí. 

Pass.  =  Passional  aneb  životové  sv.  mučedlníkův. 

PDuch.  =  Písně  duchovní. 

PP.  ~  Pěsnice  pěsní  (v  kr.  veř.  bibl.). 

Pr.  =  Proroci. 

Pulk.  =  Kronika  česká  Přibíka  čili   Přibislava  ze 

Hradenína,  příjmím  Pulkavy. 
RK.  =?  Rukopis  Kralodvorský. 

Roz.  =  Klena    Rozkochaného     slovník    latinsko- 

český. 
R&m.  =  Satyra  o  řemeslnících. 

RPZ.  =  Rád  práva  zemského. 

Srn.  Fl.         =  Spisy  Smila  Flašky  z  Pardubic. 
Sp.  D.  =  Spor  duše  s  tělem. 

SPr.  =  Legenda  o  sv.  Prokopovi. 

St.  Ski.         =  Starobylá    skládánie.      Památka    XII 1     a 

XIV    věku    z    nejvzácnějších  rukopisóv 

vydaná  od  Václava  Hanky. 


VI 

Št.  ==  Spisy  Tomáše  ze  Štítného. 

Trist.  =  Tristram. 

Troj.  let.      =  Trojanští  letopisové. 

Vel.  =  Spisy  Adama  Daniela  z  Veleslavína. 

XII  Ap.       =  Legenda  o  12  apoštolech. 

Zj.  =  Zjevení  sv.  Jana  (v  kr.  veř.  bibl.). 

ZJK.  =  Život  Ježíše  Krista. 

ZG.  =  Žaltář  glossovaný. 

ZK.  =  Žaltář  Klementinský. 

ZSO.  =  Život  svatých  otcův. 

ZW.  =  Žaltář  Vitenberský. 

Jiné  doklady,  úplněji  označené,  samy  sebou  jsou 
srozumitelný;  podobně  i  jiné  skratky  zvláště  zde  vy- 
kládati není  potřeba,  poněvadž  je  čtenář  i  bez  výkladu 
snadno  uhodne. 

Zbývá  mně  konečně  ještě  milé  povinnosti  dostáti^ 
totižto  vděčně  ještě  spomenouti,  že  jsem  u  sestavení 
spisku  tohoto  prací  pp.  Šafařík  a,  Mi  kl  osice,  Hat- 
taly  a  Schleichera  byl  použil,  a  nejvroucnější  díky 
své  jmenovitě  p.  prof.  Hattalovi  veřejně  vysloviti, 
dílem  co  milému  učitelovi  svému,  dílem  proto,  že  ke 
zdokonalení  dílka  toho  po  čas  práce  i  tisku  radou  svou 
přátelskou  dobrotivě  a  starostlivě  přispívati  sobě  neob- 
těžoval. 

V  Praze,  dne  1.  července  1860. 


Dr.  Kvét. 


Staročeská  mluvnice. 


Úvod. 


§.  i. 

Jazyk  slovanský  rozpadá  se  ústrojím  svým  v  době  histo- 
ricko na  dvě  pořadí,  na    nářečí  j  iho  východní  a  západní. 

K  západním  nářečím  spadá  Če  s  k  o  s  1  o  v  e  n  č  i  n  a  (čeština, 
mora  vština,  slovenčina),  polština  a  1  u  ž  i  c  k  á  s  r  b  š  t  i  n  a 
(horní  i  dolní;;  k  jihovýchodním  spadá  bulharští  na  (stará 
čili  cyrillčina  i  nová),  illyrština  (chrvatština,  srbština,  slo- 
vinština)  a    ruština    (velkoruština,    maloruŠtina,  běloruŠtina). 

Co  do  srozumitelnosti  stojí  čeština  k  nářečím  slovanským 
v  rozdílném  poměru.  Tento  dá  se  dvěma  hlavními  pravidly 
naznačiti,  totiž: 

1.  Čeština  je  nářečím  západním  srozumitelnější  nežli  jiho- 
východním.   Polák  porozumí  na  př.  Čechovi    spíše  nežli  Chrvát. 

2.  Čeština  je  bližšímu  nářečí  pořadí  západního  spolu 
i  srozumitelnější  Polák  porozumí  na  př.  Čechovi  spíše  nežli 
Lužický  Srb. 

§■  2. 

»S(;trá  čeština  hájí  rázu  svého  zápndního  již  v  nejstarších 
památkách.  Tím  liší  se  již  v  IX  a  X  století  od  cyrillčiny 
nejen  rázem  západním  všeobecným  než  i  rázem  svým 
zvláštním. 

A)  Ráz  západní  všeobecný: 

1.  Místo  cyr.  razr>  a  i%%  užívá  stará  Šestina  pravidelně 
roz  a  vy,  na  př.  roz-vlajase,  uy-plakavši.  L&.  roz-prnete  sě, 
vy-měte.  Ev.  —  ale  v  cyr.:  raz-von,  (rozvor),  ra/.-vlěšt.i  (roz- 
vléci),  iz-mazati  (vymazati),  iz-vrbg-f,  (vývrh). 

1 


2.  Nevysouvá  jako  cyrillčina  zubnic  d  a  1  před  l,  na  př. 
umyvadlo.  Ev.  vládl.  LS.  —  ale  v  cyr.:  ora-lo  (b-ra-dlo), 
pa-lt  (pad-1),  ple-lt  (pleí-1). 

3.  Nevsouvá  jako  cyrillčina  souhlásky  Z  před  j  po  retni- 
cích,  na  př.  v  zemiu  a  ostaviu.  Ev.  —  ale  v  cyr.  zem-l-ia 
(zemia);  lov-l-ia  (lov-iu;  novoč.  lovím). 

B)  Ráz  češtiny  zvláštní. 

1.  Již  v  nejstarších  památkách  počíná  stará  Čeština  samo- 
hlásku a  jak  zpětně  tak  i  postupně  přehlasovati  (srovn.  §§. 
26,  27),  na  př.  světě  VyŠegradě,  ruka  děvče.  LS.  u  uglie  (m. 
uglia).  Ev. 

2.  Zaměnila  cyr.  nosovky  q  a  e  až  na  nepatrné  zbytky 
v  Ev.  čistými  samohláskami  (srovn.  §.  18.),  na  př.  na  dubě 
(cyr.  d%bě),  přete  (cyr.  prěte/).  RK. 

3.  Zaměnila  sesláblé  cyr.  samohlásky  5  a  b  dosti  zhusta 
plnými  samohláskami  (srovn.  §.  16),  na  př.  tesť  m.  test?'  (cyr. 
ttstb).  Ev.  den  m.  dem  (cyr.  dLnt).  RK.  ot  brd  vlto- 
rěčných  (cyr.  vtatorěčnych^).  LS. 

4.  Má  stará  čeština  v  aoristu  druhém  mezi  kmenem 
a  známkou  aoristu  (s,  ch)  sponu  e,  cyrillčina  sponu  o.  Jenom 
v  Ev.  Čítáme  rek-o-s-ta  m.  reč-e-s-ta.  Tento  zlomek  ale  není 
čistě  česky  psán,  oplývaje  bulharismy  (srovn.  §§.  134,  č.  2; 
138,  č.  2;  152,  a,  čč.  2,  3;  168,  b,  č.  2.) 

5.  V  instrumentalu  jednotném  rodu  mužského  a  středního 
má  stará  čeština  po  tvrdých  souhláskách  příponu  em,  cyr.  omb, 
na  př.  zarve  tur-em  (cyr.  tur-omL).  LS.  (srovn.  §.  74,  b,  č.  3.) 


Díl  prvý. 

Zvukosloví. 

O   písmě    a    pravopisu. 

§•  3. 

Staří  Čechové  znali  již  co  pohané  runám  germánským 
podobný  způsob  psaní.  Máme  toho  důkazy  prostřední 
b  iezprost ře dní. 


A)  Prostředně  se  toho  domnívati  můžeme,  poněvadž 
i  ostatní  Slované  již  co  pohané  zvláštní  své  písmo  měli.  To 
neomylně  vysvítá  z  výroku  Dětmarova  a  Chrabrova.  Dětmar 
Mezil  torský  (naroz  r.  975,  zemř.  r.  1018)  praví  u  popsání 
chrámu  Retranského  :  „interius  Dii  stant  manu  facti  singulis 
nominibus  insculptis."  Mnich  Chrabr  (žil  v  X  a  XE  století) 
praví  ve  své  zprávě  o  písmenech  slovanských:  „Před  tím  Slo- 
vené neměli  kněh,  než  črtami  a  řezami  četli  a  hádali  pohané 
jsouce". 

B)  Bezprostředně  to  vysvítá  z  několika  výrazův,  z  po- 
hanské doby  nás  došlých. 

V  LS.  čítáme:  „  —  dvě  věglasně  děvě,  vyučeně  věŠčbám 
vítězovým:  ujednej  sú  desky  pravdodatné,  u  vtorej  meč  křivdy 
kárujúei."  Mater  verborum,  slovník  to  latinský  s  čes- 
kými glossami  od  r.   1202,  glossuje  ,,čirnoknižníci"  nigromantici. 

Řádné  písmo  přijali  staří  Cechové  teprv  pokřtěni  byvše  ; 
bylo  pak  trojí:  cyrillské,  hlaholské  a  latinské. 


Písma  cyrillského  a  hlaholského  dostalo  se  starým 
Cechům  v  TX  století  apoštoly  slovanskými,  svatými  bratry 
Cyril  lem  a  Met  ho  dějem,  kteří  v  Cechách  slovanské  ob- 
řady, aČ  ne  na  dlouho,  zavedli.  Již  v  X  století  mizely  slo- 
vanské služby  boží.  Jenom  v  klášteře  Sázavském,  Břeti- 
slavem 1  r.  1030  zaraženém,  nalezly  útočiště  na  krátko, 
kde  již  r.    1096  Břetislav  II   německé  mnichy  usadil. 

Od  té  doby  zachovaly  se  nepatrné  zbytky  slovanské  li- 
turgie. Teprv  r.  1349  zavedl  ji  opět  Karel  v  klášteře  „na 
Slovanech/'  brzy  potom  rozvaleném  zlobou  husitskou.  Ze 
ostatně  před  Karlem  IV  hlaholské  písmo  v  Cechách  skutečně 
v  obyčeji  bývalo,  o  tom  svědčí  zlomky  hlaholské,  které  prof. 
Horler  14  listop.  r.  1855  v  knihovně  kapitoly  Pražské  našel 
a  r.  1857  s  bibl.  Šafaří  kem  tiskem  vydal. 


Vedle  slovanské  liturgie  kvetla  již  v  prvé  polovici  X 
století  v  Cechách  i  liturgie  latinská.  Tato  nabývala,  jak 
se  povahou  tehdejšího  věku  vůbec  a  věci  samé  zvláště  snaduo 

1* 


vysvětliti  dá,  čim  dále  tím  větši  rozšířeností,  až  se  konečně 
výhradně  panující  stala.  Naposledy  vytiskla  s  liturgií  slo- 
vanskou i  písmo  slovanské,  které  nepatrné  jenom  stopy 
po  sobě  zůstavilo. 

§•  6. 

Latinské  písmo,  majíc  jenom  24  písmen,  rozmanitost  čes- 
kých zvuků  osobitne  naznačiti  doprosta  nemohlo.  Staří  písaři 
čeští  byli  přinuceni,  nedostatek  tento  písma  latinského  lecjak 
nahrazovati. 

Činili  to  zvláště  způsobem  dvojím  : 

1.  užívali  jednoho  a  téhož  písmene  k  naznačení 
dvou  i  více  zvuků  českých,  na  př.  „uolte  musa  mezu  sobu 
rouna,  ki  bi  uladl  uam  po  selezu  .  .  .  deuce  ruca  na  ui  c  ulade 
zlaba.ís  LS.  „  .  .  uece  se  ieden  iz  učenic  iego,  iudas  scariothis, 
ien  se  běse  iei  predade:  čemu  ta  mast  neprodade  ze,  za  tri 
sta  penaz."  Ev.  „Ai  slauoi  bratrsie !  tudi  spei  lisimi  skoki,  iaz 
poidu  wstrsiecu  iim  wcíelo.  Iwirazi  Zaboi  vprsed  iako  kru- 
pobitie,  iwirazi  slavoi  wbok    iim  iako  krupobitie."  RK. 

2.  užívali  více  písmen  latinských  k  naznačení  je- 
dnoho a  téhože  zvuku  českého  buď  libovolně,  buď  jakési  srov- 
nalosti  se  držíce,  jelikož  pozorovali,  že  v  některém  zvuku 
českém  vlastně  dva  zvuky  splývají,  na  př.  ,,  Krassim  kaza  sie 
liczity,  a  chitrey  rzieczi  sie  vczity,  rzkucz:  tymto  muzow  po- 
lekv,  kdežto  moczu  nedotekv,  trzietym  kaza  sluczisti  gezdity, 
amuze  iako  pssi  bity."  Dal.  „Spatrzí  mne,  hospodine,  y  po- 
kusy mne:  zzy  ledwie  me  y  sirdcze  me.  Nebo  milosirdye  tve 
przied  oczyma  mýma  gest:  y  smylil  sem  sie  v  pravdie  twey." 
ŽW.  „Protož  hlucznye  wolagy  naprwe  hodynye  knyezye  rzkucz  : 
ktoz  kolywiek  chcze  spasen  býti  drzewe  wsseho  potrzyebye 
gest  aby  drzal  obecznu  krziestyansku  wyeru."  St. 

§■  fc 

Nemotorným  tímto  pravopisem  vládne  v  památkách  staro- 
českých náramná  spousta,  zatemňujíc  mnohé  důležité  stránky 
ústrojí  staré  češtiny,  zvláště  nauku  o  kvantitě  (§.  39)  a  o  měk- 
kých souhláskách  vůbec  (§§.  71,  74.) 

Teprv  návrhem   Husovým,    aby  se  prostá  latinská  pís- 


měna,  by  původní  znění  české  naznačiti  mohla,  zvláštními 
znaky,  znaky  to  diakritickými,  označovala,  nastala  pravo- 
pisu českému  doba  utěšenější. 

§.  8. 

Pravopis  Husem  navržený  mohl  spoustě  výše  spomenuté 
konec  učiniti.  Nicméně  nebyl  ode  všech  a  ve  všem  za  příči- 
nami rozmanitými  přijat,  z  nichž  nejhlavnější  v  zhoubné  po- 
vaze tehdejšího  času  vězí. 

Teprv  během  XVI  století  zjednali  bratří  čeští  pravopisu 
Husovu  volnějšího  průchodu,  zvláště  Beneš  Optat  z  Telče, 
Moravan,  aPetrGrzel  z  Prahy,  mluvnici  českou  v  Náměšti 
na  Moravě  r.  1533  tiskem  vydavše.  Podobné  zásluhy  o  pravo- 
pis Husův  získal  si  bratr  Jan  Blahoslav  (naroz.  r.  1523 
v  Přerově  a  zomř.  r.  1571  na  Krumlově  Moravském)  gram- 
matikou  svou  českou,  kterou  Ignác  Hradil  a  Josef  Jireček 
z  rukopisu  bibliotheky  Therisianské  ve  Vídni  r.  1857  tiskem 
vydali.  Překladatelé  Kralické  biblí  (od  r.  1579  —  1593) 
dokonali  konečně  soustavu  Husovu  pravopisnou. 

§.  9. 

V  prvých  dobách  nově  zavedeného  umění  knihtiskařského 
vzniklo  spotvořením  krásných  okrouhlých  tahů  minuskul  latin- 
ských v  uhly  a  majnskul  v  rozmanité  okružiny  zvláštní  písmo 
(pí srn  o  mnišské  čili  Švabach).  Toto  písmo  zavládlo 
v  brzce  až  do  doby  nejnovější  všemi  tiskárnami  Českými. 
Nicméně  honosí  se  již  spomenutá  mluvnice  Beneše  Optáta 
a  Petra  Gzela  antikvou  latinskou,  neb  jsou  v  ní  již  jak 
paragrafy  tak  i  kapitoly  latinkou  vytištěny. 

Rozdělení    hlásek. 

§.  10. 

Staročeské  hlásky  rozpadají  se  jako  hlásky  vůbec  na 
B  a  m  o  h  1  á  s  k y  a  s  o  u  h  1  á  s  k  y.  Ony,  povahy  jsouce  tekutější 
a  plynnější,  rozmanitější  berou  proměny  nežli  tyto,  povahy 
jsouce  pevnější  a  stálejší. 

Zvukosloví,  majíc  jednati  o  zákonech  proměn,  jimž  jak  samo 


hlásky  tak  i  souhlásky  podléhají,  dělí  se  tudíž  na  dva  díly. 
Prvý  díl,  jednaje  o  zákonech  proměn  samohláskových,  sluje 
naukou  o  samohláskách  (samohlasenství);  druhý,  ustano 
vuje  zákony  proměn  souhláskových,  sluje  naukou  o  souhlás- 
kách (souhlasenství). 

A)    Samohlasefisfvi. 

Rozvrh  samohlásek. 

§•  ii. 

Samohlásky  dělíme  ohledem  na  jejich  původ  na  jedno- 
duché a  složené,  na  prvotné  a  podružné;  ohledem  na 
čas,  k  jich  vyslovení  potřebný,  na  dlouhé  a  krátké;  ohle- 
dem na  stroje,  jimiž  je  vynášíme,  na  hrdelně,  podnebné 
a  retné;  ohledem  na  jejich  povahu  podnebnou  zvláště  ko- 
nečně na  měkké  a  tvrdé. 

I.  Samohlásky  jednoduché. 

§.  12. 

P  rvotn  é  samohlásky  má  čeština  tři:  hrdelně  a,  podnebné  i 
a  retné  u.  Všecky  ostatní  samohlásky  vyvinuly  se  z  těchto 
zvláštním  způsobem,  který  lám  áním  jmenujeme.  Vyslovujíce 
totiž  dvě  prvotné  samohlásky  tak  hbitě,  že  každá  polovici  své 
přirozené  krátkosti  utracuje,  dáváme  novým  samohláskám 
vznikati,  které  podružnými  čili  lámanými  slují.  Tak 
vzniklo  e  lámáním  z  ai,  o  z  au  a  y  z  uí.  Z  prvotných  samo- 
hlásek jsou  a  a  u  tvrdé,  i  je  měkké;  z  podružných  jsou  o  a  y 
tvrdé,  e  se  klátí  mezi  měkkými  a  tvrdými. 

§.  13. 

Samohláska  e,  kterou  způsobem  cyrillským  jať  (T>)  jme- 
nujeme, vede  pňvudem  svým  k  prazvuku  ai,  jenž  v  staré 
češtině  rozmanité  proměny  byl  vzal.  Nejdříve  se  přesmykl 
v  ia,  jak  viděti  u  sloves  třetí  třídy,  majících  před  známkou 
třídnou  hustší  sykavky,  na  př.  kričati,  ležati,  slyšřtti  m.  kri- 
k?ati,  lebiati,  slychíati  z  původních  krikaiti,  lehmti, .  slychowti 
(§.    184.)     Později     přehlásila    se    přesmyčka   ia   v   Ze,    na    př. 


imera    m.    miara ,     v/era     m.     ytara;     konečně    se     skrácením 
nalomila  v  e,  n  i  pí\  víera,  ale  věřiti;  míera,  ale  raeriti. 

Samohláska   e  vznikla    nedokonaným     lámáním   zvuku  a«. 
U  samohlásky  e  dokonal  jazyk  lámání  téhož  zvuku. 


§•  14. 

Samohláska  y  odkazovala  v  nejstarší  době  i  zněním  k  pů- 
vodu svému  ni.  Sledy  středního  toho  znění  y  mezi  u  a  i  máme 
u  písařů  latinských  a  řeckých,  píšících  na  př.  Nezamuřslus 
m.  Nezam/yslus.  Čeští  nejstarší  písaři  nerozeznávají  dle  §.  6. 
i  od  y.  Teprv  Husem  a  bratry  českými  aspoň  na  písmě  roz- 
dílu mezi  i  a  y  šetřeno  (§.  8.)  Poněvadž  y  původem  svým 
více  k  u  než  k  i  patří,  mění  se,  kde  co  samohláska  obstáti 
nemůže,  zároveň  s  u  na  v:  ba-v-iti  m,  ba-u-iti  m.  ba-y-iti  od 
by-býti  (§.  37.) 

Samohlásky  zajisté  u  a  i,  stojíce  na  hranici  samohlásek, 
jako  j  a  v  na  hranici  souhlásek  stojí,  přecházejí  v  tyto,  kdekoli  co 
samohlásky  ostati  nemohou,  jmenovitě  mezi  dvěma  samohlás- 
kama  a  na  konci  slov;  na  př.  po-j-iti  m.  po-i-iti  od  pi-píti  •, 
slá-v-a  m.  sla-u-a  od  slu-slúti  (§.  37.) 


§•   15. 

Ačkoli  stará  čeština  aspoň  v  historické  době  cyrillskými 
jery  (t>  l)  sl  nosovkami  (m,  A)  nevládne,  živoří  v  ní  tyto 
i  ony  samohláskami  čistými,  vystupujíce,  ač  v  jiné  podobě,  co 
podstatné  živly  samohlasenství  staročeského. 

a)  5  čili  tvrdé  jer  (jer)  a  h  čili  měkké  jer  (jeřík) 
povstaly  v  cyrillčině  seslabením  plných  samohlásek,  odkud 
i  samohláskami  slabými  slují,  na  př.  mbgla  z  rmgla,  stch- 
nati  ze  such.     r>  znělo    asi    jako  polovice  y,    b    asi  jako    půl  i. 

b)  ití  a  A  povstaly  smoutněním  souhlásek  m  a  n  s  před- 
cházející samohláskou ,  odkud  i  samohláskami  moutnými 
slují,  dň  znělo  asi  jako  francouzské  on  v  bon,  aneb  co  polské 
a  v  dab ;  A  znělo  asi  jako  francouzské  in  v  íin,  aneb  jako 
polské  g  v  reka.  Pro  tuto  výřečnost  slují  rf\  a  A  i  samohlás- 
kami nosovými  čili  nosovkami,  které  my  způsobem  pol- 
ským naznačujeme,  totiž    ífí    =:  a.   A   —   f\ 


8 

Případy  jich   vzniku  jsou  následující  dva: 
1 .  kdeby    m   a    n    před  jinými    souhláskami  státi  mely, 
na  př.  dsmti  —  dáti,  pwiti  —  pěti. 

2.  kdeby  m  a  n  na  konci  slov  státi  měly,  na  př.  sěmew 
(srovn.  lat.  semen)  —  sěm£,  vfcdovam  (srovn.  lat.  akk.  viduam) 
—  vbdova  (česk.  vdovu). 


§.  16. 

Stará  čeština  jinak  nakládala  samohláskami  slabými  cy- 
riilskými  na  konci  slov  a  jinak  v  slovostředí,  a  tu  opět  jinak 
po  í  a  r  a  jinak  po  ostatních  souhláskách. 

1.  a)  T)  (jer)  zaniklo  pravidelně  na  konci  slov.  Jen  po 
předložkách  ožívá  co  e,  po  předložce  k  (ku)  někdy  i  co  u, 
na  př.  syn  —  syni,,  odehnati     -   ot-Lgnati,  ku  (ki.)  pánu  Bohu. 

/?)  b  (jeřík)  na  konci  slov  buď  též  zaniklo  bud  v  před- 
cházející souhlásce  měkké  žije  bytně.  Co  i  objevuje  se  velmi 
zřídka,  co  e  dle  č.  2  zhusta,  na  př.  choti  —  chotb,  jesti  -— 
jestt,  milost  —  miloste,  otec    —  otbCB. 

2.  V  slovostředí  ožívají  jery  pravidelně  co  e,  ale  jen 
tam,  kdeby  vyslovování  jiným  způsobem  bylo  buď  těžké  buď 
nemožné;  jinak  zanikají.  Tuto  samohlásku  e.  jery  zastupující, 
nazýváme  samohláskou  pohyblivou,  na  př.  pátek  (cyr.  peťr.ki. > 
—  genit  pátku,  otec  (cyr.  otLCb)  —  genit.  otce. 

Jeřík  ožívá  v  slovostředí  častěji  i  co  i,  jer  velmi  zřídka 
co  o  a  co  y  jen  jednou,  na  př.  svitnuti  —  svbnati,  mahmiti  — 
mkgn^ti,  tepot  —  t-Lp-LÍT.,  kyzáo   —  krLŽdo  (jen   v  Ev.). 

3.  Po  l  a  r  jery  v  staré  češtině  buď  zanikly,  kde  se  pak 
l  a  r  samohláskami  býti  objevují,  buď  co  e,  i  aneb  u  ožívají, 
totiž  : 

a)  LS.  a  Ev.  mají  pravidelně  e,  na  př.  Vletavo  (cyr.  vh>- 
tava),  s  pleky  (cyr.  ptak?,),  dležno  (cyr.  dtagi^  —  dluh),  pleti 
(cyr.  plTbtL   —   caro)    a  j. 

b)  V  RK.  vystupují  l  a  r  buď  co  samohlásky,  buď  jery 
po  nich  co  e  neb  u  ožívají,  na  př.  črn  (cyr,  črT>m>),  prsy 
(cyr.  pn.si);  blska,  bksk  (cyr.  bli>skT>),  dřeva  (cyr.  drtva;, 
slwnce  (cyr.  sh.ntce),  dlužno  (cyr  dtaŽLno),  dbdio  (cyr. 
dltgo)  a.  j. 


9 

c)  A'  listinách  Xí  a  XII  století  ožívají  jery  obyčejně  co    '. 

na    př.     Crína     —    Crí.na,    Plízefi     —    Ph,zeni>,    Dl/gomil    -~ 
Dlxgomih,,  Dnž/mir  —   Drhžiinirr.    a  j 

d)  V  MV.  setkáváme  se  s  podivnpu  rozmanitostí;  jery 
tu  totiž  vystupují: 

ď)  co  samohláska  e,  na  př.  blekotný  (loquax),  plef  (plť 
—   rates),  skrehet  (cyr.  skrtžeťL,  skr^ži.tij  —  stridort  a   j. 

,tf)  před  l  a  r  velmi  zhusta  co  i,  na  pr.  d/lh.  vilk,  sílzy ; 
d?'rn.  ch/rt,  mířena    a   j. 

Po  /  zastupuje  i  jery  jenom  v:  žhc,    vlkodlaci,    vlzehvec. 

7)  co  samohláska  u  jen  v:  čbmek  (cyr.  čbmtk-L). 

d)  Co  samohláska  vystupuje  r  jen  v:  zrcadlo^  větrník, 
rzáti  (hinnire). 

Ze  všeho  zavírati  můžeme,  že  tam,  kde  l  a  r  co  samo- 
hlásky vystupují,  v  nejstarší  době  jakési  temné  samohlásky 
zněly,  které  písaři  čeští  pro  nedokonalost  pravopisu  rozličnými 
zpňsooy  naznačiti  se  vynasnažovali. 


§•  17. 

Jazykem  staročeským  vládly  v  předhistorické  době  110- 
sovky.  Toho  důkazem  je  dílem  zvláštní  způsob  psaní  v  nej- 
starší památce  písma  českého,  který  se  jen  nosovostí  vysvětliti 
dá,  dílem  některé  tvary,  ve  kterých  se  ještě  nosovky,  ač  sou- 
hláskami nosovými  naznačené,  jeví,  na  př. 

a  1  v  Ev. :  cnaezi  (knězi)  —  cyr.  knězi,  hne  (imě)  —  cyr. 
ime,  osle  (osle)  —  cyr.    oside,  ráme  (rámě)  —  cyr.  ráme     a  j. 

b)  v  listinách:  Venceslaus  —  cyr.  VeŠteslav-L,  Zuentislaus 

-  cyr.  SvetislavT,    a  j. 

§.  18. 

V  historické  době  postoupila  stará  čeština  u  kažení  sou- 
hlásek m  a  n  s  předcházející  samohláskou  ještě  výše  nežli 
cyrillčina;  změnila  totiž  cyr.  a  a  e  v  samohlásky  čisté. 

1.  e  očistila  via,  a,  neb  v  jejich  přehlásky  ie}  e,  e,  na  př. 

V  LS.:  jeja  cyr.  jej  e,  stroj  a    —     cyr.  strojiti.,    svatu 

—  cyr.  světu,    Stiaglav    —    cyr.  Steglavi,,  trasechu  sě  —   cyr. 
tre,soše  se;  světě,  je  se  —  cyr.  sveté,je  se,poče  —  cyr.  poče/ 


10 

V  Ev. :  peniaz  —  pěn§zb,  kniazev  —  cyr.  knezb,  jachu 
sě   —   cyr.  j§s§  s^,  osle  —  cyr.  osbl§,  rámě  —  cyr.  ram§. 

V  listinách :  Načieplk  —  Nač^pltkt,  Cieslav  —  C^slavL,  Na- 
čarat  —  Načernit,  Prějaslav  —  Prějeslavt. 

V  M V. :  jatrvnice  —  j§trc>vb,  tahu  —  t^gn^,  piat  —  p§ťb, 
mesiec  —  měsect,  peniez,  vítěz  —  vitezt,  tětiva  —  tětiva, 
četa  —  cetai. 

V  BK.\  řad  —  red-L,  tažecliu  —  težeš§,  tieže,  —  téže, 
prětě  —  prět§,  zaje  —  zaj§. 

2.  a  očistila  pravidelně  v  u  neb  ú,  na  př.  v  LS. :  ruby 
—  rabx,  pannus;  mutiši  ■ —  matiti,  turbare;  utr  —  atrb,  intus; 
v  Ev. :  dusil  —  cyr.  duŠ%;  ju  —  cyr.  ja;  smucena  —  cyr. 
sxmatiti,  perturbare;  v  MV.:  dubrava  —  cyr.  dabrava,  nemus; 
duha  —  cyr.  díjga,  iris;  pstruh  —  cyr.  pbstragi.;  v  JRK. : 
otsud  —  cyr.  oťbsqd7>;  dub  —  cyr.  dgbt;  úžemi  —  cyr.  aie, 
catena. 

Výnimky  jsou  nepatrné.  Mimo  y,  jež  u  podstatných  rodu 
mužského  kmene  původně  zavřeného  již  v  cyrillčině  nosovku 
zastupuje  (§.   119),  stává  m.  q     zvláště  a: 

a)  v  mužském  přechodníku  přítomného  času,  aby  se  ne- 
stýkal s  určitým  způsobem  (§.  159,  A,  č.  1.),  na  př.  nesa, 
peka  m.  nesu,  peku  —  cyr.  nesy,  peky  m.  nesa.,  peka,. 

b)  v:  kaderie  —  cyr.  kadriavb;  tak  i  v  příslovkách, 
složených  s  kad,    tad,  sad  —   cyr.  k^du,  tadu,  sadu. 

II.    Samohlásky    složené. 
§.  19. 

Samohlásky  složené  vznikají  splýváním  dvou  jednoduchých 
samohlásek  v  jedné  silabě.  Jsou  dvojnásobné.  Buď  splývají 
v  jedné  silabě  dvě  stejné  anebo  dvě  nestejné  samohlásky,  na 
př.  komaar    (komár),  v?era,  p/ati,  zvmiu. 

Složené  samohlásky,  vznikající  splynutím  dvou  jednodu- 
chých stejných  samohlásek  v  jedné  silabě,  jmenujeme  samo- 
hláskami dlouhými;  vznikající  splynutím  dvou  nestejných 
v  jedné  silabě  zoveme  dvojhláskami. 


11 

1.  Samohlásky   dlouhé. 

§•  20. 

Stará  čeština  má  následující  dlouhé  samohlásky:  d,  é,  í, 
o,  ú,  ý.     O  jich  vzniku  může  teprv  v  §§.  34,  40  řeč  býti. 

Majíc  čeština  podružné  samohlásky  e,  ě,  o,  y  dloužiti, 
rozpouští  je  ráda  na  živly,  z  nichž  byly  po\  staly  (§§.  12,  13). 
Tento  způsob  dloužení  oblíbila  si  tak,  že  si  i  u  dloužení 
prvotných  samohlásek  i  a  u  obdobně  počíná.  Jediné  a  ve 
všech  dloužení  podmiňujících  případech  stále  co  a  se  objevuje. 

§•   21. 

U  dloužení  jednotlivých  samohlásek  počíná  si  stará  češ- 
tina dle  rozdílných  prvotných  živlů  těchto  rozdílně,  totiž: 

1.  ě  rozpouští  na  prvotné  živly  ai,  přesmykuje  je  v  ia 
."  přehlasuje  konečně  v  dvojhlásku  ie,  na  př.  věřiti  —  van*a, 
viara,  Wera. 

2.  o  trvá  co  o  až  do  XIV  století,  potom  se  rozpouští  na 
prvotné  živly  au]  cm  se  pak  přesmykuje  v  na,  jehož  a  se 
samohlásce  o  (no)  připodobňuje,   poněvadž  o  dle  §.  12.  původem 

svým  samohlásce  u  blíže  je,  než  a  <o\ 

(u\ 
Tímto    způsobem    vzniklá    dvojhláskn    no    přestává   teprv 
během  XVI    století  u  vyslovení    dvojhláskou    býti.     Na    písmě 
až  posud  trvá,  neb  ů  je  co  do  podstaty  právě   tak  dvojhláska, 
jako  starší  no. 

3.  y  rozpouští  stará  čeština  ku  konci  XIV  století  v  ay, 
na  př.  svata?/  m.  svatý,  hayú  m.  býti.  Št.  Zmatkem  pravopisným 
(§.  6)  povstaly  potom  tvary  svataj,  bajti,  kde  j  předcházející 
a    v  e   přehlásilo  (svatej,    bejtij,  jako  dej,  hejno  m.  daj,  haj  no. 

I  tento  způsob  dloužení  za  navracování  se  podružného 
y  ku  prvotným  živlům  považovati  dlužno. 

4.  i  rozpouští  stará  čeština  dosti  zhusta  v  ie,  na  př. 
slav/eček  m.  slavíček,  komeček  m.  koníček.  Nešetříc  v  nej- 
starších památkách  rozdílu  mezi  i  a  y,  dloužila  omylem  í  co  y 
t.  j.  rozpustivši  i  v  ej  toto  v  ie  přesmykovala;  tak  až  podnes: 
voze/ček,  nože/ček. 


12 

5.  u  trvá  co  u  až  ku  konci  XIV  století ;  potom  ustou- 
pilo ú  dvojhlásce  au  (novoč.  ou),  bezpochyby  vlivem  němčiny. 
Čeština  zaměnila  své  ú  s  au  za  příkladem  němčiny,  jež  své 
ú  dvojhláskou  au  zaměňovala,  na  př.  hus  —  haus,  rum  — 
raum;  sud  —  saud,  nesu,  —  nesau. 

2.    Dvojhlásky. 
§•   22. 

Dvojhlásky  jsou  dvojnásobné.  Bud  se  vyslovují  oba 
živly  jich  bez  přestávky,  časomerou  jedné  dlouhé  samohlásky, 
buď  splývají  v  třetí  od  obou  více  méně  rozdílnou  krátkou 
hlásku.  Ony  dvojhlásky  jmenujeme  opravdivými,  tyto 
dvojhláskami    neoprav di  v ými. 

a)  Dvojhlásky  opravdivé. 
§•  23. 

Čeština  má  až  do  XIV  století  jen  tři  dvojhlásky  oprav- 
divé, totiž:  ia,  ie,  iu,  a  tyto  jen  tam  jimi  býti  se  objevují,  kde 
s  jednou  neb  s  dvěma  předcházejícími  soushláskami  v  jednu 
silabu  splývají.  Jinak  vystupuje  i  co  polosaraohláska  j,  na 
př.  smia-ti  sě,  bo-žie,  ze-miu;  ale  je-len,  Ši-ja. 

Na  konci  XIV  století  přibylo  ještě  dvou  dvojhlásek  oprav- 
divých,  totiž  dvojhlásky  uo,  dlouhé  o  zastupující  (.§.  21,  č.  2) 
a  dvojhlásky  au,  zastupující  dlouhé  u  (§.  21.  č.  5.) 

b)  Dvojhlásky    neopravdivé. 
§■    24. 

V  staré  Češtině  byly  dvě  neopravdivé  dvojhlásky  zvykem : 
y  pokud  se  lišilo  zněním  svým  od  i,  a  ě.  V  nové  češtině 
naopak  jen  toto  patří  k  neopravdivým  dvojhláskám,  znějíc  po 
retnicech  dvěma  hlasy,  avšak  časomerou  jedné  krátké  sa- 
mohlásky. 


13 


Proměny   samohlásek. 

1 .  Přehlasování. 
§•    25. 

Samohlásky  berou  dle  §.  10  rozmanité  proměny,  totiž : 
přehlasování,  stupňování,  dloužení,  obmezování 
hiátu,  střídání  se,  přestrojování,  vysouvání  a  pře- 
smyk  ování. 

Přehlasováním  jmenujeme  proměňování nepodnebných 
samohlásek  a,  o,  u,  ú,  y  v  podnebné,  totiž  a  a  o  v  e,  u  v  i, 
ú  v  í  a  ?/  v  e. 

Příčina  této  proměny  vězí  v  hláskách  podnebných,  které 
buď  předcházejí  Czjevno  m.  zjavno),  aneb  následují  (světice  m. 
svatice).  V  prvém  případě  zoveme  přehlasování  p  o  stu  p  n  ý  m, 
v  druhém  zpětným.  Čeština  vyniká  přehlasováním  vůbec 
nade  všecka  ostatní  nářečí  slovanská  co  nářečí,  jež  na  západ 
nejdále  bylo  postoupilo. 

Neboť  z  historie  jazyků  slovanských  nade  všecku  pochyb- 
nost vysvitá,  že  rozsah  přehlasování  tím  menší  je,  čím  dále 
na  východ  od  západu  a  od  přítomnosti  k  minulosti  postupujeme. 

A)  Přehlasování  zpětné. 
§.    26. 

Přehlasování  zpětné  vládne  výhradně  samohláskou  a, 
a  touto  u  skrovném  jenom  rozsahu. 

V  LS.  (kněžna  m.  kňažna,  světě  m.  svatě)  a  v  Ev. 
(otieže,  tiežeši  a  tieže  sě  vedle  otázal)  máme  pouhé  prvotiny 
přehlasování  zpětného.  V  M  V.  máme  již  více  přehlásek  zpět- 
ných (desietník  m.  desiatník,  ohniščenin,  m.  ohniščanin,  svě- 
tice m.  svatice);  v  RK.  je  však  přehlasování  zpětné  již  dosti 
pokročilé  (Polené  m.  Polané,  křestěné  m.  křestané,  křesfěn- 
ští     m.    křesťanští,    Tateré  m.    Tatare,    taterský    m.    tatarský). 

V  pozdějších    památkách    jsou    přehlásky    zpětné   ještě    hustší. 

V  Pass. :  světí,  křestěné,  Ríiněné,  měŠtěné ;  v  Al.v. :  Hřečenin, 
zemené;  u  Sř.:  světí,  utětě  kriedlě  m.  uťatě  (cyr.  uteté),  za- 
vzěli    m.    zavzali,    smieli  sě  m.  smiali    sě    a  j.     V  památkách 


14 

XTV    století  vyskytují  se  přehlásky  zpětné  nejčastěji  u  příčestí, 
na  př.  leželi,  leželě  m.  ležali,  ležalě  (§.  184.) 

Nejdéle  se  udrželo  původní  a  před  j.  Ještě  na  konci  XVI 
století  čítáme:  daj,  hajno,  jednostajný    a  j. 

B)  Přehlasování  postupné. 
§•  27. 

Přehlasování  postupné  vládne  všemi  samohláskami  ne- 
podnebnými,  totiž :  a,  o,  u,  y. 

Přehlasování  samohlásky  a  v  e  je  v  nejstarších  památkách 
dosti  nedůsledně  provedeno. 

V  LS.  máme  skoro  tolik  přehlásek  postupných,  kolik 
prvotných'  a  po  měkkých  souhláskách  cyr.  e  zastupujících  a, 
na  př.  slyše  m.  slyša.  jeje  ra.  a  v.  jeja  (m.  cyr.  jej§.  §.  141, 
Č.  1),  počechu  m.  počachu  a  j.;  ale  i:  buria,  vlastovica,  muža, 
zmija    a  j. 

V  Ev.  jeví  se  více  šetrnosti  k  prvotnému  a  nežli  v  LS., 
co  se  tím  vyložiti  dá,  že  zlomek  tento  čistě  český  psán  není 
(§.  í.  č.  4),  na  př.  zjevno  m.  zjavno,  i  měj  ech  m.  imějach, 
u  uglie  m.  u  uglia  a  j.;  ale  i  imaja,  slyšachom,  duša,  moja, 
konca,  vědia    a  j. 

V  31  V.  převládá  přehláska,  zvláště  v  příponách,  na  př. 
kozie  (m.  kozia)  brada,  kurie  (m.  kuria)  noha,  vlaštovice,  pra- 
vice, meze    a  j. 

V  RK.  je  přehláska  již  pravidlem,  prvotné  a  po  souhlás- 
kách měkkých  je  jen  výnimkou,  na  př.  púšťáše,  máti  božia, 
meča,  buřa    a  j. 

Během  XIV  století  zavládlo  pak  přehlasování  ave  češ- 
tinou takým  rozsahem,  že  i  po  tvrdých  souhláskách  platnosti 
nabývalo  a  i  do  kořenů  mnohem  dále  proniklo  nežli  to  poz- 
ději za  dobré  umáno;  na  př.  čes  m.  čas,  želář  m.  žalář,  nem 
a  vem  m.  nám  a  vám    a  j. 

Později  vzdala  se  Čeština  přehlásek  v  kořenech  a  kme- 
nech, jenom  několik  jich  podrževši,  na  př.  čekati,  čejka,  čep, 
čepice,  ječeti,  jelen,  jed,  jehně,  jeřáb,  jeskyně,  jesťe,  jestřáb, 
jeviti,  jez,  jezvec,  žel',  žert. 


15 


§■   28. 

Samohláska  o  podléhá  již  v  předhistorické  době  úplnému 
přehlasování.  V  historické  době  navracuje  se  pak  čeština 
k  prvotnému  o: 

V  LS.  není  toho  návratu  ani  stopy,  což  e  jeho  stáří 
zvláště  svědčí.  V  Ev.  a  v  MV.  navracuje  se  čeština  již  k  pů- 
vodnímu o,  na  př.  objasňovach  m.  objasněvach,  kurencom 
m.  kurencem.  V  RK.  máme  též :  kráFovy  m.  král'evy,  a  vedle 
kválevým,   králevých   a  j. 

V  XIV  století  navrátila  se  čeština  skorém  úplně  k  pr- 
votnému o,  jmenovitě  v  koncovkách  óv,  óm,  jež  dle  §.  21,  č.  2. 
konečné  v  &v,  ům  přešly. 

Zdá  se,  že  čeština  skázu,  již  přehlášením  ave  vzala, 
potom  navracením  se  ku  prvotnému  o  m.  jeho  přehlásky  e  na- 
hraditi hleděla. 

§•    29. 

Samohláska  u  závažím  svým  až  do  XIV  století  přehla- 
sování se  ubránila. 

V  nejstarších  památkách  drží  se  původní  u  naskrze.  Tak 
není  ani  v  LS.  ani  v  Ev.  ani  v  MV.  přehlásky  i  m.  původ- 
ního u. 

V  RK.  máme  však  již  prvotiny  přehlásky  i,  na  př.  Sla- 
voji, Zaboji  m.  a  v.  Zaboju,  mečí  m  mečů  a  j.  Ještě  Dale- 
mil  Šetrností  k  původnímu  n  vyniká.  Ale  již  přídavky  kjeho 
kronice  mají  skorém  výhradně  přehlásky,  na  př.  panoši,  litý, 
nechci,  kupci  a  j.  Přehlasování  u  v  i  během  XIV  století  se 
najednou  tak  rychle  zmáhá,  že  původní  u  již  u  konce  XV 
století  je  pouhou  výnimkou. 

§•  30. 

Přehlasování  samohlásky  y  v  e  vládne: 

a)  skloňováním  mužským  a  ženským,  jmenovitě  těmi 
pády  jeho,  ve  kterých  po  měkkých  souhláskách  běžnému  e 
odpovídá  po  tvrdých  ?/,  na  př.  vlky  —  muže,  cyr.  vh.ky  — maže,  ; 
vdovy  —  duše,    cyr.    vtdovy    (m.  původn.    vi.dovam")  —  dnš§. 

b)  přechodníkem  přítomného  času,  kde  v  cyr.  dle  §.  159, 


A,  č.  1  y  m.  nosovky  q  stojí  pek-y  m.  pek-Et.  Stará  češ- 
tina klade  tu  dle  §.  18.  č.  2,  a.  a  ra.  y,  jež  po  živlech  měk- 
kých právě  tak  v  e  přehlasuje,  jako  cyrillčina  y  m.  q  v  §; 
na  př.  chval'e,  cyr,  chvalie,   —  peka,  cyr.  peky. 

2.  Stupňování. 
§•  31, 

Proměňování  samohlásek  lehčejŠích  čili  užších  v  závaž- 
nější čili  širší  jmenujeme  stupňováním. 

Příčina  této  proměny  není  ještě  vyskoumána.  Tolik  jisté 
je,  že  stupňování  jazyky  indoevropejskými  již  za  starodávna, 
ač  způsobem  jiným,  vládlo.  Případnosti,  ve  kterých  čeština 
samohlásky  stupňuje,  zevrubně  udati  je  úloha  nauky  o  tvoření 
slov.  O  několika  takých  případnostech  promluvíme  v  tvaro- 
sloví.    Zde  jenom  připomínáme: 

1.  VyŠŠí  úkony  myslícího  ducha  vyráží  čeština  jakoby 
symbolicky  i  závažnějšími  samohláskami.  Za  touto  příčinou 
vynikají  v  češtině  nedokonaná  a  příčinná  slovesa  samohláskami 
závažnějšími  nad  dokonanými  a  nepříčinnými,  na  př.  téci  — 
točiti  —  otáčeti;  napnu  (cyr.  napím^)  —  napínám. 

2.  Jednoslabičnosť  jeví  jakousi  náchylnost  k  závažnějším 
samohláskám,  na  př.  rok  od  reku,  most  od  metu  a  p.  Však 
jedinou  příčinou  stupňování  zajisté  není,  jinakby  přechodníky 
nes,  rek  tak  slouti  nemohly. 

3.  Závaží  následujících  samohlásek  zdá  se  též  na  stup- 
ňování zvukův  působiti,  na  př.  pojiti  —  napájeti;  btděti  ■ — 
buditi  a  j. 

4.  Castěji  se  zdá  závažnější  zvuk  původním  býti.  Je-ii 
tomu  tak,  můžeme  stupňování  jeho  záporným  čili  negativ- 
ným nazvati.  A  vsak  vyznati  musíme,  že  nesnadno  je  rozhod- 
nouti, který  z\uk  původní  je;  na  př.  sluch  —  slouchati  — 
slýchati  —  slyšeti;  duch  —  dýchati  —  dechnouti  —  dých- 
nouti —   dchnouti  a  j. 

§•  32. 
Závaží  samohlásek  se  dvojako  určuje,  buď  podle  koli- 
kosti čili  kvantity,  bud  podle  jakosti  čili    kvality. 

a)  Podle  kvantity  je    samohláska    dlouhá  krátké    závaž- 


17 

nější,    poněvadž    u    vyslovení   ještě    jerlnou  tolik  trvá,  kolík  jí 
odpovídající  krátká,  na  př.  á=a-j-a. 

2.  Podle     kvality     dá     se    závaží    samohlásek    následující 
stupnicí  vyobraziti:      á,  a,  v,  o,  y,  e,  e,  i,  l,  r,  5,  b. 

§•   33. 

Čeština  stupňuje  tvary  své  spůsobem  trojím,  totiž: 

1.  dloužením  krátkých  samohlásek,  na  př.  klad  —  na* 
klc/dati,  vid  —  vídati- 

2.  zaměňováním    lehčejších    samohlásek    závažnějšími 
dle  stupnice  v  předešlém  §.  udané,  na  př.  lom  —  lámati,  hyb 

—  hobiti,  sěd  —  saditi. 

3.  sesilováním    samohlásek  předrážkou  jiných,  co  jen 
u  samohlásek  i,  u,  y  platnost  má, 

U  l  a  r  nastává  toto  stupňování  jen  tam,    kde  se  tyto  co 
samohlásky  objevují  (§.  16,  č.  3). 

a)  Stupňování   samohlásek    dloužením. 

§.    34. 

Stará  čeština,  stupňujíc  tvary,  dlouží  kmenové  samohlásky 
dle  §.  21,  totiž: 

1.  a  v  á,  na  př.  val  —  vaTeti,  krad  —  okrádati; 

2.  e  v  ie,  někdy    i    v    í,    na   př.  gled  —  přegKedati,    met 

—  imesto,  rek  —  narícati. 

3.  o  v  6,  potom  v  uo,   konečně  v  ii,  na  př.  rošt  —  vzro- 
stati — ■  vzrostati   —  vzrostati. 

4.  u  v  ií,  později    v   au    (novoč.   ou),   na  př,  pud  —  po- 
pwzeti,  pust  —  pústěti. 

5.  i  v  í,  na  př.  vid  —  vídati,  bi  —  bíjeti. 

6.  y  v  ý,  na  př.  kry    —  ukrývati,  slych   —  slýchati. 

7.  e  v  ie,  na  př.  zpěv  —  zpievati,  běh  —  ubtehati. 

b)     Stupňování   zaměňováním   lehčejších    samo- 
hlásek   závažnějšími. 

§.   35. 
Čeština,  stupňujíc  tvary,  zaměnívá  dále    lehčejší   samo- 
hlásky závažnějšími  dle  stupnice  v  §.  32  udané,  v  níž  roz- 

Kvčt:  Staročeská  mluvnice.  2 


18 

dílně  postupuje  oď  nejlehcejšího  b  až  k  nejzávaž- 
nějšímu a;  l  a  r  stupňuje  výhradně  sesilováním  jiných  sa- 
mohlásek (§.  38). 

1.  i  se  mění  v  o,  na  př.  nik  —  v-noč-iti. 

2.  y  v  u,  na  př.  ty  (týti)  —  t?t-k. 

3.  e  v  o,  ie  (í),  ě,  na  př.  břed  —  brod ;  plet  —  plot ;  ret 
(čyř.  rett,  contentio)  --  rot-a,  jusjurandum;  gled  —  prě- 
gl/ed-ati;  rek,  nek-ati,  na-ržc-ati ;  žeh  -~  žiez-ň]  tek  —  ték-ati. 

4.  e  v  a,  d,  na  př.  sěd  —  sad-iti;  vlek  —  vlač-iti,  ob- 
lak (m.  ob-vlak) ;  strěh   —  straž-e. 

5.  o  v  a,  a,  na  př.  lom  —  lámati ;  chod  —  od-cház-eti ; 
ron  —  ran-iti ;  klon   —  klaněti  sě. 

6.  u  se  stupňuje  jen  prvým  (§.  34,  č.  4)  a  třetím  spů- 
sobem  stupňování  (§.  37). 

7.  a  se  stupňuje  jen  spůsobem  prvým  (§.  34,  č.  1). 

§.  36. 
Slabé    samohlásky  5  a  &,    zanikajíce  v  češtině  dle  §.  16, 
ožívají   v  ní  stupňováním    následovně: 

1.  &  co  y,  ý,  o,  u;  na  př.  sT>p-ati —  s?/p-ati;  dtch-nati  — 
d?/ch-ati ;  bxd-ěti  —  bwd-iti ;  gt-nati  m.  gtb-nati  —  hýbati, 
h?(b-iti ;  ztv-ati  —  zov-u. 

2.  b  co  í,  ie,  o;  na  př.  čtn-%  —  po-čín-ati;  pbn-§  — 
o-pon-a,  p^en-ati;  zvLii-ěti  —  zvon. 

c)    Stupňování    sesilováním    samohlásek    před- 
r  á  ž  k  o  u  j  i  n  ý  ch. 

§•   37. 

Před  i,  u,  y  předráží  čeština  bud  a  neb  o,  a  tím  vzni- 
kati dává  dvojhláskám:  ai,  au,  ay]  oí,  ou.  oy.  Nenávidíc  však 
dvojhlásky  tím  více,  čím  ji  dále  v  minulosti  její  známe,  zba- 
vuje se  právě  dotčených  dle  možnosti,  a  to  jinak  v  kořenech 
otevřených,  t.  j.  na  samohlásku  vycházejících,  a  jinak  v  ko- 
řenech zavřených,  t.  j.  na  souhlásku    vycházejících. 

a)  V  kořenech  otevřených  mění  čeština  druhý  živel 
dvojhlásky  dle  §.  14  v  souhlásku,  totiž:  i  v  j,  u  a  y  v  v. 
Tím  vzniká  z  oi  —  oj,  z  au,  ay  —  av  a  z  ou,  oy  —  ov ;   na  př. 

s\  k-v  a  a  sl-o-v-o  m.  sl-a-w-a 


19 

a  sl-o-«-o;     by   —    b-a-u-iti    m.    b-a-?/-iti ;  kry   —  kr-o-v,  cyr. 
krov-i.  m.  kr  o-j-u. 

b)  V  kořenech  zavřených  mění  čeština  dvojhlásku  a>  v  ě 
(§.  13);  dvojhlásky  pak  au,  ay,  ou,  oy  v  av  a  on  dle  §.  14 
proměňuje  a  potom  je  ve  va  a  vo  přesmykujc  ;  na  př.  vid  — 
\-a-i-d,  přesm.  v-i-a-á,  přelil.  v-?-e-d,  skráceiiě:  ved,  věfd-ěti ; 
vis  —  v-a-í-s,  přesm.  v-i-a-s,  přelil,  v-i-e-s,  skrác.  věs-iti ; 
kys  —  k-a-y-s,  přesm.  k-y-a-s,  k-v-a-s-iú. 

§•  38. 

Před  l  a  r  mohou  se  mimo  a,  o  i  ostatní  samohlásky 
předraziti,  jež  potom  čeština  ráda  přesmykuje  •,  na  př.  dr 
(dr-áti)  —  pa-z-d-e-r-y ;  vrt-ěti  —  vr-e-teno,  vr-cí-t-ký;  stl- 
áti —  po-st-e-1';  ml  (ml-ě-ti)  —  m-e-l-ký;  br  (br-áti)  — 
vý-b-e-r;  kri.s  (cyr.  kn>s-ni|ti,  excitari)  —  kr-e-s-ati;  tr  (tr- 
dlo)  —  na-tíe-r-ati ;  br  —  s-b-?W'-ati ;  ml  —  ml-íe-ti ;  mr 
(u-mr-lý)  —  mr-íe-ti;  kl  (kl-áti)  —  roz-k-o-1,  schisma;  str 
(str-ěti)  --  pro-st-o-r ;  hrm  (hřm-ěťi)  —  hr-o-m  m.  h-o-r-m ; 
ml  —  ml-a-t;  mr  — m-a-r-iti;  vlh-núti  —  vl-a-ž-iti ;  pr  (cyr. 
pr-ati,  scindere)  —  p-ct-r-ati;  ti  (tl-ěti)  —  t-a-l-ov.  pus.  sanies  ; 
krT.t  (cyr.  črtt-ati)  —  kr-a-t,  kr-á-tký  a  j. 

3.     Dloužení    samohlásek. 
§•  39. 

Ze  staří  Cechové  dlouhé  silaby  od  krátkých  rozeznávali 
anebo  že  šetřili  kvantity  samohlásek,  to  je  věc  nade  všecku 
pochybnost  vyvýšena.  Zákony  však,  jimiž  se  u  dloužení  sa- 
mohlásek řídili,  nedají  se  pro  zmatek  pravopisný  nejstarších 
památek  (§.  7)  více  určiti.  Jisté  je,  že  tolik  dlouhých  silab 
v  staré  češtině  nebylo,  kolik  jich  v  novější  je,  a  že  ona  nad 
tuto  hybkostí  vynikala. 

Chtíce  přece  kvantitu  staré  češtiny  jaksi  ustanoviti,  musíme 
se  dílem  pozdějšího  spůsobu  dloužení,  jednotlivými  spisy  nám 
zachovaného  (jako  na  př.  v  MV.  komaar),  držeti,  dílem  na 
starou  češtinu  klassické  pravidlo:  „Contractio  facit  sil- 
labam  longam"  obraceti. 

2* 


20 

§.40. 

Kromě  stupňování  (§.  34)  je  v  staré  češtině  stahování 
nejhojnější  pramen  samohlásek  dlouhých. 

Stahování  samé  vztahuje  se  hlavně  k  samohláskám  polo- 
samohláskou  j  odděleným,  a  je  dvojí : 

1.  Bud!  se  j  s  předcházející  samohláskou  vystrkuje  a  po- 
zůstalá samohláska  se  dlouží,  na  př.  stáchu  m.  stojachu,  káti 
m.  kajati. 

2.  Bud  se  samohláska  před  j  stojící  též  vysouvá  a  j  mění 
v  i,  na  př.  božii  m.  božija,  znamenie  m.  znamenije. 

S  oběma  spůsoby  stahování  setkáváme  se  již  v  nejstar- 
ších památkách,  ačkoli  v  nich  důsledně  provedeny  nejsou,  na 
př.  v  LS.  se  zbožiem  m.  zbožijem,  družná  m.  družnaja,  uné  m. 
unyje,  svégo  m.  svojego  ;  ale  i:  vojevodí,  rozvlajaŠe,  moje, 
tvoje  —  v  Eo.  s  nosáše  m.  nosajaŠe,  báti  sě  m.  bojati  sě,  stáše 
m.  stojaŠe,  imáte  m.  imajate,  znamenia  m.  znamenija,  božiu 
m.  božiju ;  ale  i:  mojego,  svoju,  moje  atd. 

§•  41. 

Ačkoli  by  nejen  zajímavé  než  i  pro  samohlasenství  sta- 
ročeské velmi  důležité  bylo,  z  jedné  strany  ráz  přízvuku  sta- 
ročeského naznačiti  a  z  druhé  ukázati,  jak  se  druhdy  ku 
kvantitě  měl:  musíme  se  přece  této  významné  úlohy  vzdáti  a 
doprosta  vyznati,  že  o  staročeském  přízvuku  jakož  i  o  kvantitě 
jenom  zlomkovité  známosti  máme. 

4)     Obmezování  hiátu. 
§.  42. 

Stýkání  se  dvou  samohlásek,  rozličným  silabám  náleže- 
jících, jmenujeme  hiátem  (průzivem,  mezinou).  V  staré 
češtině  kdys  ani  mezi  slovy  samými  nižádného  hiátu  nebývalo. 
Stará  čeština  považovala  tenkráte  velmi  důsledně  a  vším  prá- 
vem větu  za  taký  ukončený  a  neroz metný  celek,  jakým 
každé  slovo  jeJnotlivé  býti  se  vysvědčuje. 

V  této  době  býval  každý  hiát  slovostředným.  Teprv 
později,  když  jednotlivá  slova  samostatnosti,    skladebným  prá- 


21 

vem  jim  nepřináležející,  nabývati  počala,  rozpadl  se  i  hiát  na 
si  ovostředný  a  mezislovný. 

a)  Hiát  slovostředný. 

§•   43. 

Hiátu  slovostředného  zbavuje  se  čeština,  vyjma  tvary  slo- 
žené, spíisoby  rozličnými,    zvláště: 

a)  vsouváním  jiných  hlásek,  jmenovitě  j,  v,  h,  na  př 
pij-u,  bý-r-ati,  isra-/i-el'ský  ZJK.  U  Šiju  a  žiju  vypadlo 
kmenové  v  (živu,  sivu) ;  v  pavuk  je  v  vsuvkou  (MV.:  pauk, 
pauČina),  tak  i  v  pavuž,  pavuza  {MV.:  pauz,  pauza;  u  St.  už 
m.  cyr.  azh  v.  vazt;  v  AJx.  již  pavuž,  pavuza);  v  příbuzný  je 
b  vsuvkou  (MV.  priuzný,  v  JMI   i  privuzný). 

b)  proměňováním  i  v  j,  u  a  y  ve  v ;  na  př.  pq/iti  m. 
poiiti,  slaya  m.  slaua  (§.  37),  kry  (kru)  —  genit.  krve  m. 
krue  (  §.  121). 

c)  stahováním  ve  dvojhlásky  (§.  40,  2). 

b)  Hiát  mezislovný. 

§•  44. 

Ze  hifit  mezislovný  původně  hiátem  slovostředným  je, 
to  kromě   §.  42    vysvitá  ještě  z  následujících  výjevů: 

1.  Setkáváme  se  v  staročeských  památkách  se  tvary:  nu- 
datný  m.  neudatný.  nužil  m.  neužil,  straně  nabě  m.  straně 
na  obě,    prona  slova  m.  pro  ona  slova,  an  m.  a  on  a  j. 

2.  Užívá  čeština,  chtíc  se  náslovných  samohlásek  zbaviti, 
týchže  vsuvek,  jimiž  se  hiátu  slovostředného  zbavuje. 

§.    45. 

Stará  čeština  některé  samohlásky  více,  jiné  méně  ráda 
má  v  násloví. 

1.  Samohlářka  a  objevuje  se  v  násloví  jenom  v  částicích: 
a,  aby.  ač,  ach,  aj,  ale,  aspoň,  asi,  af,  azda  (usque,  saltem), 
potom  ve  slovech  cizích,  na  př.  almužna,  Alžběta,  anjel, 
apoštol,  arcibiskup  a  j.  Jinde  zbavuje  se  náslovného  a  nej- 
častěji  předsuvkou  /,  řidčeji  přcdsuvkami  h  a  r,  někdy  i  pře- 


22 

smyčkou;  na  př.  jáz  m.  cyr.  azi,;  zend.  azem,  skr.  aham,  litv. 
aš;  jes-m,  cyr.  jes-nm  m.  jas-mL  m.  skr.  as-mi;  jeh-la  m. 
jah-la  dle  sanskr.  ag-ra,  acies;  jehně  ni.  jahně  v.  cyr.  agnLCi.. 
lat,  agnus;  jablo  MV.  (jablko)  v.  apfel;  javor  v.  ahorn ;  vejce 
m.  vajce  v.  cyr.  ajce  (jajce),  germ.  ei;  lákati  (esurire  —  lač-ný; 
lako-mý)  v.  cyr.  ah^kati;  kamen  v.  skr.  acman  ra.  atman, 
litv.  akmů. 

2  Samohlásku  e  nenávidí  čeština  v  násloví  ještě  více  než 
a,  znajíc  se  k  ní  v  násloví  jenom  v:  ej;  ejhle,  ež  m.  ježe, 
quod  (že  —  srovn.  §.  223).  Všady  jinde  zbavuje  se  náslo- 
vného  e  bucT  předsuvkou  j  aneb  je  brzy  sesouvá,  brzy  v  sne- 
sitelnější a  proměňuje,  na  př.  jež  (ježek)  m.  litv.  ežis;  jelen 
m.  litv.  elnis;  biskup  m.  episcopus;  almužna  m.  ilsyfjioqvvrj ; 
Alžběta  m.  Elisabetha. 

3.  Samohláska  i  stojí  v  násloví  jenom  ve  spojce  i  a  před- 
ložce iz.  Všady  jinde  čeština  bucT  j  předsouvá  bud  i  v  j 
proměňuje  anebo  konečně  i  sesouvá,  na  př.  jiskra  m.  iskra; 
jizba  m.  izba;  jdu  m.  idu;  jmu  m.  imu ;  j hráti  m.  ihrati ; 
měti  m.  iměti. 

4.  Samohlásky  o  a  u  mají  všecka  nářečí  slovanská  v  ná. 
sloví  více  méně  ráda. 

Obecná  čeština  náslovného  o  se  štítí,  předsouvajíc  mu  oby- 
čejně v,  čehož  i  ve  staré  pozorovati  stopy.  Spisovná  čeština 
trpí  o  v  násloví,  nedůsledně  užívajíc:  voj  (oje  MV.),  vos  (cyr. 
osl),  vosa  (cyr.  osa). 

Někdy  předsouvá  čeština  spůsobem  u  Hanákův  až  po- 
dnes běžným  h,  na  př.  oko    za  hoko.  EM. 

5.  Samohlásky  y  zbavuje  se  čeština  nutně  v  násloví  před- 
suvkou v,  na  př.  v-yk-núti  m.  yk-núti  od  kořene  uk  v  uč-iti, 
na-uk-a  a  j. 

6.  Samohláska  e  se  v  češtině  v  násloví  nikde  neobjevuje. 

5)  Střídání  a  přestrojování. 

§.  46. 

1.  Zaměňování  jedné  samohlásky  s  drouhou,  jehož  příčin 
až  posud  neznáme,  jmenujeme  stři  dání  m  (alternatio),  na  př. 
pa-měť  m.  po-měf ,  pra-věk  m.  pro-věk,  lec-a-1  m.  lec-e-1, 
otsad  m.  otsud   (§.    18,  č.    2,  b);  %ždo  v.  každý  (§.  16?  č.  2), 


23 

syket   v.  sykot  C§.   lí>,  c.   ■}),  ostroha  v.  ostraha,  nabudu  v.  na- 
budu, syrový  v.  surový,  paky  v.  pake,  opěty  v.  opěte  a  j. 

2.  Proměnu  samohlásek  v  souhlásky  jmenujeme  jich  pře- 
strojováním; o  něm  byla  již  řeč  v  §§.  14,  37,  43,  b ;  45,  č.  3. 

6)  P  ř  i  s  o  u  v  á  n  í . 

§•  47. 

Vkládání  samohlásek  v  slova  jmenujeme  jich  přisou- 
váním. 

V  násloví  sluje  samohláska  přisutá  předsuvkou,  vslovo- 
siředí  vsuvkou  a  na  konci  slova  zásuvkou. 

Přisouvání  samé  bývá  dvojaké,  bucT  významné  čili 
dynamické  buď  zvukové  Čili  fonetické. 

a)  Přisouvání  významné  mění  více  méně  význam 
slova.  Podle  §.  33  Č.  3  není  významné  přisouvání  nic  jiného 
nežli  jich  stupňování  (§§.  37,  38). 

b)  Přisouvání  zvukové,  neměníc  významu  slov,  ob- 
jevuje se  dosti  zřídka  jako  ve  všech  jazycích  vůbec,  tak  i  v  staré 
češtině  zvláště,  a  to  proto,  poněvadž  se  každý  útvar  během 
Času  spíše  otírá,  než  aby  ho  přibývalo. 

§•  48. 

Zvukové  přisouvání  samohlásek  v  následujících  případech 
se  objevuje: 

í)  o  je  předsuto  v:  o-brvy  v.  cyr.  bn>VL  ;  o-sidlo  v. si-dlo 
od  koř.  si  (ligare,  cyr.  si-lo,  laqueus);  o-voce  (cyr.  o-vošth) 
v.  srbsk.  votje. 

2.  i,  e,  o,  u  stávají  se  všady  tam  vsuvkami,  kdeby  se 
více  souhlásek  sběhlo,  odporných  vyslovování  českému,  na  př. 
kal-z-  ch  v.  něm.  kelch,  jes-?í-m  v  Ev.  m.jesm,  jisk-e-r  m.  jiskr 
a  iskr  (§.  45,  č.  3)  a  j. 

7)  Vysouvání. 

§•  49. 

Vystrkování  samohlásek  ku  podstatě  slov  patřících  jme- 
nujeme vysouváním. 


24 

V  násloví  vysutou  samohlásku  jmenujeme  sesuvkou, 
ve  slovostředí  výsuvkou  a  na  konci  slova  odsuvkou. 

Podle  §.  47,  b  vládne  vysouvání  starou  češtinou  více 
nežli  přisouvání. 

Nejčastěji  vysouvá  stará  čeština  e  a  i. 

§.  50. 

Samohláska  e  v  následujících  případech  se  hlavně  vy- 
souvá : 

a)  v  násloví  dle  §.  45,  č.  2; 

b)  ve  slovostředí,  totiž: 

1.  ve  tvoření  a  skloňování  slov,  kde  cyr.  5  a  n  zastupuje, 
dle  §.  16,  č.  2; 

2.  kde    l  a    r    co  samohlásky  vystupují,  viz  §.  16,  č.  3; 

3.  kde  se  stará  čeština  hiátu  slovostředného  zbavila,  viz 
§•  44,  č.  i ; 

4.  v  některých  útvarech,  jmenovitě:  č'so  m.  česo,  čse  m. 
češe  (Čeho),  čsti  m.  češti,  Cstmír  m.  Čestmír,  jsů  m.  jes-ú,  jmu 
m.  jemu    a  jinde; 

c)  na  konci  slov  podle  §.  47,  b  nejčastěji,  jmenovitě: 

1.  u  jmen  ženských,  kde  je  přehláskou,  na  př.  húŠč  m. 
húšče,  súš  m.  suše,  žiez  (sitis)  m.  žieze;  tak  i  v  komparativu 
příslovek,  na  př.  driev  m.  drieve,  hlub  m.  hlúbe  a  j. 

2.  v  prvé  osobě  množného  čísla,  řidčeji  v  třetí  jednotného ; 
na  př.  budem  m.  bud-e-me,  pijem  m.  pi-j-e-me,  móž  m.  móž-e, 
toj   m.  to-je,  ktoj  m.  kto-je  (zvláště  u  ŠQ] 

3.  u  zájmen  s  předložkami,  na  př.  oč  m.  oče,  zač  m. 
zače,  tak  i  u  příklonného  že,  na  př.  dajž  m.  dajže,  tehdáž 
m.  tehdáže ; 

4.  u  příslovek :  kam,  sem,  tam,  kak,  tolik  a  p.,  kde  o  nej- 
dříve zaměněno  v  e,  na  př.  semo,  seme,  sem;  tamo,  tame, 
tam  atd. 

§.  51. 

Samohláska  fy  následujících  případech  se  hlavně  vysouvá: 

a)  v  násloví  dle  §.  45,  č.  3 ; 

b)  ve  slovostředí,  jmenovitě : 
i.  v  případech  stahování  dle  §.  40; 


2.  v  imperativu  množnému  i  dvojného  Čísla,  na  př.  veďte, 
suďte  LS.  m.  vol<te,  sudite ;  buřmy,  rozjařte  sě,  vzmužte  sě 
RK.  m.  burany,  rozjarrte  sě,  vzmužíte  sě; 

3.  v  některých  útvarech,  jako:  lačný  m.  lacmý,  vel'ký 
m.  veliký  ;  tak  i  u  kmene  id,  složeného  s  předložkou,  na  př. 
vy-n-d-u  m.  vy-n-i-du ; 

c)  na  konci  slov,  totiž : 

1.  tam,  kde  b  v  staré  češtině  zaniká,  dle  §.   16,  č.  1  ; 

2.  v  instrumentářů  čísla  jednotného,  kde  m  původnému 
mi  odpovídá;  na  př.    synem,   litv.  sunu  -  mi  (srovn.  §.  95,  č.  6); 

3.  u  sloves  bezesponových  (§§.  198,  200,  202,  204) 
v  prvé  osobě  přítomného  času  ;  u  ostatních  sloves  i  v  druhé 
a  ťřetí  osobě  (§.  152,  a,  Čč.  2,  3).  Tak  i  v  imperativu  jednot- 
ném (§.  154,  č.  2),  v  infinitivu  (%.  158)  a  v  přechodníku  žen- 
ského rodu  přítomného  času  (§.  159,  A,  1),  na  př.  jes-m  m. 
původnějŠího  jes-im,  dám  m.  dad-im  (skr.  dadámi  řeck.  Sídcopt), 
pěješ  m.  pě-j-e-š7,  jes-ti  v.  jes-ť,  das-f  m.  das-t/,  (skr.  dadá-ti), 
nevěs-ť  m.  ne-věs-tí  (skr.  vet -ti),  seber  LS.  m.  seber-i;  ber, 
pokroč,  vstaň  RK.  m.  her-i,  pokroč-z,  vstan-z;  iskať  LS.  m. 
iskat?*;  súc    m.  súci. 

4.  Částice  at  stojí  m.  ati,  l'  m.  li,  aií  m.  asi,  s  m.  sí.  Ati 
přichází  v  Ev.;  I'  v  LS.  u  nebudete-/',  v  St.  Ski  u  chcevě-1' 
a  jinde. 

§•  52. 

Ostatní  samohlásky  se  řidčeji  vysouvají,  totiž: 

1.  Samohláska  o  : 

a)  v  násloví,  jako:  radlo,  rol'e,  rataj  a  j.  m.  oradlo, 
orol'e,  orataj ; 

b)  ve  slovo  středí:  u  sloves  chtěti  m.  chotěti  (§.  206), 
obědvati  m.  obědovati.  Tak  i  v  aoristu  dvojného  a  mnoíného 
čísla,  na  př.  bychva  m.  bych-o-va  (§.  204); 

c)  na  konci  slov  u  příslovek:  tam,  kam,  sem,  kak 
a  pod.  dle  §.  50,  č.  4. 

2.  Samohlásky  ií,  u,  y  se  jen  ve  slovostředí  a  na  konci 
slov  vysouvají,  na  př.  v  částicech  složených  s  -tud.  -kud 
a  -sud  m.  cyr.  -tad?t,  -kadí/,  -sadw;  opět,  obak,  pak  m.  opět?/, 
obak?/.  pak?/;  budem  m.bud-e-my;  včul  (včil,  nunc)  ni.  v  čulě 
(přelil,  v  čilo);  mšica  m.   nwšica  (cynomyia) ;  dobrojtro  m.  do- 


26 

brojwtro  ;  kšíti  St.  m.  kz/Šiti,  (kych-nů-ti") ;  lžíce  m.  h/žice  MV., 
spáti  m.  supati  MV.-,   dosti  m.  doseti;  buďme  m.  bud-e-me   aj. 

8)  Přesmykování. 
§.  53. 

Vystupování  hlásek  z  prvotného,  pravidelným  odvozo- 
váním a  ohýbáním  jim  vykázaného  pořádku  jmenujeme  pře- 
smy kováním,  o  němž  již  v  §§.  13,  37,  b,  38  poněkud 
řeč  byla. 

Obšírněji  můžeme  o  něm  teprv  u  přesmykování  souhlásek 
mluviti  (§.  62).  poněvadž  přesmykování  samohlásek  s  pře- 
smykováním  souhlásek  co  nejoužeji  je  spojeno 


B)  SouJttasensivl 

§•  54 
Rozvrh  souhlásek   dá    se    dle  kvality  a  kvantity  jich  ná- 
sledovně vyobraziti: 


Jednoduché 

Složené 

Němé 

Vanuté 

Plynné 

d 

a 

v2 
1 

O 

s 

oj 

1-5 

d 

03 
1-5 

/  Tvrdé 

P 

b 

f 

V 

m 





Retné     ( 

i  Měkké 

P 

b 

— 

v' 

m 

— 

— 

í  Tvrdé 

t 

d 

S 

z 



c 



Zubné    { 

(  Měkké 

C,Č,S,Í5;ť 

ž,ž,dž,ď 

Podnebné 

- 

— 

- 

j 

— 

— 

— 

Í  Tvrdé 









1,  n,  r 



— 

Jazyčné< 

(  Měkké 

— 

— 

— 

— 

1',  ň,  ř 

— 

— 

lir  dělné 

k 

g 

ch 

h 

— 

- 

— 

27 

§   55. 

Vanuté  a  plynné  souhlásky  slují  i  polosamohlás- 
kami  (semivocales),  lišíce  se  od  němých  tím,  že  zároveň  samo- 
hláskám i  samy  o  sobě  znějí  a  sice  potud,  pokud  vyslovujícímu 
je  dech  stačí,  na  pí\  sss  ....  rrr  ....  Němé  naopak 
o  sobě  neznějí  než  jen  tak,  jestli  je  s  nějakým  samohláskovým 
živlem  spojíme. 

Složené  souhlásky  zároveň  samohláskám  vznikají  spoje- 
ním dvou  bud  stejných  bučí  rozdílných.  V  případě  prvém 
slují  zdvojenými,  na  pí\  kk,  tt ;  v  druhém  složenými 
v  užším  smyslu,  na  př.  ks,  pš,  ts.  Tyto  jsou  zase  dvojaké: 
buď  záleží,  jako  opravdivé  dvojhlásky,  ve  dvou  rozdílných 
souhláskách,  z  nichž  každou  slyšeti,  jako  u  ks,  ps  a  pod.,  bud 
obě  splývají  v  jeden  od  obou  víc  anebo  méně  odchodný  zvuk 
tak.  jako  v  neopravdivých  dvojhláskách  dvě  samohlásky  v  jednu 
krátkou,  na  př.  fs=c ,  fcc  atd.  Tyto  slují  smížděni- 
nami  (Quetschlaute),  ony  skupen  i  námi. 

Souhlásky  m  a  n  slují  jinác  i  nosovými;  c,  s  a  z  pak 
s  přiměřenými  měkkými  jsou  sykavé  anebo  sykavky. 

Proměny  souhlásek. 
§.  56. 

Všecky  proměny  souhlásek  dějí  se  bud?  ve  skupeninách 
t.  j.  kde  se  jich  dvé  neb  i  více  sbíhá,  bud  o  samotě,  t.  j, 
mimo  spojení.  Ony  proměny  jsou  těchto  rozsáhlejší  a  pra- 
videlnější. 

Skupeniny  souhláskové  mluvidlu  odporné  jsou  dvojaké: 

1,  bud  se  uspořádání    mluvidla  vůbec  na  odpor  staví, 

2.  bud  jsou  jen  uspořádání  mluvidla  národa  českého 
protivné. 

Proměny,  kterým  skupeniny  prvého  druhu  podléhají, 
slují  proměnami  souhlásek  všeobecnými;  proměny,  u  sku- 
penin  druhého  druhu  platnost  mající,  slují  proměnami  sou- 
hlásek zvláštními. 


28 

I)  Proměny    všeobecné. 

%■  57. 

Aby  národ  český  skupeniny  mluvidlu  vůbec  odporné 
svým  zvláštním  pronášeti  mohl,  uchopil  se  toho  samého  pro- 
středku, kterým  se  i  ostatní  národové  téhož  cíle  dosíci  snaží, 
měníce  spomenuté  skupeniny  tím  spůsobem,  který  neouplným 
čili  kvantitativným  spodobováním  sluje. 

Kvantitativné  spodobování. 

§•  58. 

Kvantitativné  spodobení  skupenin  souhláskových  zakládá 
se  na  následujícím  zákoně:  Před  temnými  souhláskami: 
k,  t,  p,  ch,  f,  s,  (š,  š);  f,  c  (č,  č) 
a  na  konci  slov  mohou 
jen  temné,  před  jas- 
nými souhláskami  g,  d,  b,  h,  v,  z,  (ž,  ž);  d,  dz  (dž,  dž) 
jen  jasné  státi. 

Dle  toho  zákona  proměňují    se  u  vyslovení: 

1.  jasné  souhlásky  před  temnými  v  temné,  na  př,  včera 
zní  co  fčera,  obchod  co  opchod,  sladký  co  slatký  atd. 

2.  Temné  souhlásky  proměňují  se  u  vyslovení  před  jas- 
nými v  jasné,  na  př.  s  v  z  u  prosba,  t  v  d  u  modlitba  atd. 

3.  Na  konci  slov  podobají  se  jasné  souhlásky  temným, 
na  př.  dub  zní  asi  tak  jako:  dup,  Bůh  co  Bůch  atd. 

§.  59. 

Bídí-li  ?e  jazyk  zákonem  kvantitativného  spodobení  i  v 
písmě,  jmenujeme  jeho  pravopis  zvukovým  čili  f  o  n  e  t  i  c  k  ý  m. 
Opak  toho  je  pravopis  slovozpytný  Čili  ety m  ologický. 
Onen  se  zakládá  na  zásadě:  piš  jak  mluvíš,  tento  velí  slova 
tak  psáti  jak  vznikla. 

Pravopis  řecký  je  na  př.  fonetický,  žádaje:  XsXsxtki 
m.Xéhyrai,  títQiJiťtti  m.  lírQi^rai.  Latinský  naopak  je  dílem 
fonetický,  maje  scripsi  ni.  scribsi,  lectus  m.  legtus  a  j., 
dílem  ety  mol  ogický,  na  př.  u  obtineo  ,  obsequor  a  ]. 
znějících :  optineo,  opsequor. 


29 

§.  60. 

Ráz  pravopisu  českého  v  nejstarší  době  pro  zmatek  jím 
vládnoucí  (§.  6)  určiti  se  nedá: 

O  pravopisu  pozdější  doby  tvrditi  můžeme,  že  je 
v  hlavní  cli  věcech  a  větším  dílem  na  etymologii  osnován, 
a  že  jen  v  několika  nepatrných  případnostech  pravidla  spo- 
dobení  kvantitativného  se  drží,  totiž: 

1.  u  slov  zatemnělého  původu,  na  př.  tohoř  m.  dchoř 
od  dch-nú-ti,  cyr.  ďi>eh-na-ti ;  mast  m.  mazC  od  maz-a-ti;  po- 
vneslo  m.  povriezlo  od  cyr.  vrtz  —  povrtz^,  pováži;  mázdra 
m.  mas-dra  od  maso;  nozdry  m.  nos-dry  od  nos; 

2.  ve  slovech,  pošlých  od  kmenů  na  h,  ch,  k,  c,  s,  z  a  pod. 
příponami  ský  a  stvie,  cyr.  Lski,  a  Lstvije,  na  př.  otec- 
kými RK.  m.  oteč-skými,  vícestvie  RK.  m.  vicez-stvie, 
mnostvie  m.  množ-stvie  a  jinde  ; 

3.  v  číslovkách  od  11 — 20,  na  př.  jedenáct  m.  jedenást 
a  jedenadst  z  jeden  na  deset  (§.  132,  č.  1). 

II)  Proměny  zvláštní. 
§.  61. 

Zvláštní  proměny  souhlásek  vznikají  nenávistí  češtiny 
dílem  ku  skupeninám  souhláskovým  mluvidlu  jejímu  nesne- 
sitelným, dílem  k  úplnému  čili  kvalitativnému  spodobení  sou- 
hlásek, kterým  zdvojené  souhlásky  vznikají,  jako  na  př.  v  lat. 
an-nuere,  flam-ma  a  jiných  pošlých  z  ad-nuere  a  flag-ma. 

Zvláštní  tyto  proměny  jsou  následující  :přesmykování, 
kažení  souhlásek  ra  a  n,  přisouvání,  vysouvání, 
rozlišování  a  obměkčování. 

1.   Přesmykování. 

§.  62. 

Přesmykování  souhlásek  objevuje  se  nejhustěji  v  násle- 
dujících případech : 

1.  u  skupcnin  s  l  a  r  na  prvém  místě  čili  Ik,  rk,  hn,rm 
a  pod.  Srovnej  na  př.  piek,  novočesk.  pluk,  cyr.  ph,ki,  s  něm. 
Volk    a    lat.    vulgus,    krátký     s    curtus,    třetí    s    tortius,  brada 


30 

s  něm.  Bart,  chladný  s  kalt  a  j.  Výnimky  od  pravidla  toho 
objevují  se  jen  u  slov  cizích  ,  jako  oltář  z  altare  a  ortel' 
z  Urtheil,  a  tam,  kde  po  /  a  r  kdysi  »  a  o  (§.  16)  byly 
v  užitku,  na  př.    v    gen.  stolce  a  orla  m.  cyr.   stoitca  a  ortla. 

I  a  r  se  i  jinak  dosti  zhusta  přesmykují,  na  př.  ratolest 
m.  lětorosť  Eó.)  manžel  v.  omlžen;  habr  v.  hrab,  provaz  v. 
povraz  MV.  Tristr.,  povlovný  v.  povolný  MV. 

2.  Jinými  skupeninami  souhláskovými  přesmykování 
zřídka  vládne,  jmenovitě:  km,  ks,  vs,  vt,  vp\  na  př.  kamy 
(kamen)  v.  litv.  akmen,  skr.  a9man  m.  akman ;  kamna  v.  skr. 
acmanta  m.  akmanta-,  vosk  v.  litv.  vaškas,  něm.  wachs;  kvas, 
chvat,  kvap  m.  kavs,  chavt,  kavp  od  kořenů  kys,  chyt,  kyp 
(§.  37,  b) 

2.  Kažení  nosových   souhlásek  m  sl  n. 

§.   63. 

O  kažení  souhlásek  m  a  n  ve  skupeninách  md,  nd;  mk, 
nk;  mp,  np ;  mt,  nt  a  j.  v  cyr.  nosovky  q  a  q,  a  o  zaměňo- 
vání těchto  v  stan;  češtině  samohláskami  čistými  byla  již  řeč 
v  §§.  15,  b ;  18.  Jako  l  a  r,  tak  i  m  a  n  objevují  se  před 
jinými  souhláskami  nejčastěji  též  v  cizích  slovech  a  tam,  kde 
po  nich  cyr.  3  a  b  vypadly  (§.  16,  č.  1)  ;  na  př.  u  kompas, 
tancovati,  konca  m.  cyr.  kontea,  zamknuti  m.  cyr.  zamtknati. 

3.   Vysouvání. 
§.   64. 

Z  neoblíbených  skupenin  souhláskových  vysouvá  stará 
čeština  nejčastěji  prvou  souhlásku,  zřídka  druhou;  z  více- 
oudých  skupenin  obyčejně  druhou. 

Proměně  této  podléhají  zvláště  následující  skupeniny : 

1.  dl9  dm,  dn  a  ds,  na  př.  dám  m.  dad-m;  věm  m.véd-m, 
dasi  m.  dad-si  (dáš),  věsi  m.  věcZ-si  CvíŠ),  kuželník  m.  kužel- 
ník, jel  m.  jedl,  šel  m.  šedl,  prázný  m.  prázdný,  ztvrný 
m,  ztvrdný; 

2.  stbl,  slkl,  sil,  skt,  na  př.  slup  m.  sílup,  cyr.  stťLpx; 
sláma  m.  s/láma  od  koř.  stl-áti ;  sklu  m.  sčklo,  cyr.  sttklo  ; 
trestati  m.  třesktati   a    j. 


31 

3.  O  h  viz  §.  62,  č.  2.  Kromě  toho  vysouvá  se  z  ks 
prvá  souhláska,  na  př.  os,  cyr.  onu  m.  oka  v  něm.  achse  ;  šest 
m.  še/st  v  řeck.  tž  \  iz  m.  iZ;z,  iks  v  lat.  ex,  řeck.   é£. 

4.  6w,  pn,  /V,  vn,  vt ;  na  př.  kynuti  m.  kyv-nůti,  hynuti 
m.  hyč>-núti,  tonuti  m.  to/>-núti,  sen  m.  se^-n,  usnutí  ni.  u-sp-» 
nú-ti,  klec  m.  klejí-te,  neti  m.  nejj-ú  v.  lat.  neptis,  žíti  ni.  žiy-ti, 
síti  m.  šif-ti    a  j. 

5.  Stojí-li  předložka  ob  před  retnicí  v,  vysouvá  se  tato 
dosti  zhusta,  na  př.  obeeati,  oběť  m.  ob-yecati,  ob-i?ěť ;  obaliti 
m.  ob-t?aliti;  obrátiti  m.  ob-urátiti  a  j. 

4.  Přisouván  í. 

§.  65. 

Stará  čeština,  chtíc  se  zbaviti  nenáviděných  skupenin 
souhláskových,  d  v  oj  a  k  ý  c  h  vsuvek  užívá,  totiž  samohlásek 
i  souh 1 áse  k  . 

O  přisouvání  samohlásek  byla  již  řeč  v  §.  48,  č.  2. 
Zde  nám  zbývá  ještě  promluviti  o  přisouvání  souhlásek. 

§•  66. 

Ze  souhlásek  vsouvají  se  v  staré  češtině  k  odstranění 
nenáviděných  skupenin  souhláskových  následující: 

1.  sykavka  s  do  skupenin  bt  a  pt  v  inf.  sloves  prvé  třídy 
(§.  167,  č.  1),  na  př.  tep-s-ti;  dlb-s-ti,  cyr.  dh>pstij; 

2.  zubnice  d  a  i  do  skupenin  sr  a  zr,  na  př.  pes-í-rý 
(cyr.  phstrt)  a  ps-í-ruh  (cyr.  pBstr^gTb),  s-í-riebro  m.  sriebro 
LS.)  vs-í-rět  m.  vsrět  Ev.,  s-í-ředa  m.  srěda;  máz-cř-ra,  noz-cř-ry 
(dle  §.  60,  č.  1  raas-d-ra,  nos-d-ry)  m.  masra,  nosry  ;  Jin-cř- 
řich  v.  lat.  Henricus  a  něm.   Heinrich  ; 

3.  nosovka  n  do  skupenin  dj,  k),  sj}  tj,  zj  a  jiných  u  pádů 
zájmena  třetí  osoby  řízených  předložkami,  na  př.  k  wěmu 
m.  k  jemu,  od  něho  m.  od  jeho,  u  slov  pošlých  složením 
z  kořenů  id,  im  a  jed  a  z  předložek,  na  př.  v»ido  m.  vide, 
sítem  m.  sjem,  suatek  m.  sjatek,  poučtie  m.  pojetie,  snídati 
m.  sjídati.     Tak  vzniklo  i  nenie  z  neje. 


32 

5.  Rozlišování. 

§.  67. 

Stará  čeština,  netrpíc  spodobení  úplného  čili  kvalita- 
tivného,  činí  spíše  opak  toho,  aby  se  nemilých  skupenin 
zbavila,  t.  j.  rozlišuje  skupeniny. 

Rozlišování  (dissimilatio)  samé  je  dvojí.  Bud  se  jen 
jedna  souhláska  v  skupenině  mění,  bud  se  celá  skupenina 
v  nový  zvuk  sráží.  Prvý  spůsob  rozlišování  jmenujeme  roz- 
lišováním slabším,  druhý  silnějším,  zkrátka  směžďo- 
váním    (§.  55). 

Mimo  to  proměňují  se  souhlásky  tvrdé  působením  polo- 
hlásky  j  a  její  střídnice  i  v  měkké.  Tato  proměna  sluje  o  b- 
měkčováním  a  může  za  nejnižší  stupeň  rozlišování  pova- 
žována býti. 

a)  Rozlišování    slabší. 


Rozlišování  slabší  má  v  staré  češtině  u  následujících 
skupenin  platnost: 

1.  U  skupenin  dt  a  it  rozlišují  se  d  a  t  na  prvém  místě 
v  s,  na  př.  plés-ti  m.  plét-ti,  vlas-ť  m.  vlad-ť  od  vlád,  mos-t 
m.  mot-t  od  met. 

2.  U  skupeniny  cht  rozlišuje  se  ch  v  s,  na  př.  prs-t  m. 
prch-ť  od  prchnuti,  tes-ť  m.  tech-ť  od  tch  (cyr.  tech)  v  tchán. 

V  aoristech  před  t  vystupující  s  nevzniklo  rozlišováním 
ch,  než  naopak  ch  se  později  vyvinulo  z  s  (§.  156,  a),  na  př. 
bych-te  z  bys-te    a  ne  naopak. 

3.  U  skupenin  dl,  ti  rozlišují  se  zubnice  v  s,  ale  jen 
v  některých  odvodech,  jako  hús-le  m.  hůd-le  od  hud  v  hús-ti  ; 
jas-le  (přehl.  jes-le)  m.  jad-le  od  jad,  přehl.  jed  v  jies-ti; 
čís-lo  m.  čít-lo  od  čt  (cyr.  čtt)  v  čís-ti. 

4  U  skupenin  hr,  gr,  kr  a  p.  rozlišují  se  hrdelnice  v  sy- 
kavky,  na  př.  červený  v.  krev,  zrno  v.  granum. 

5.  U  skupenin  zs,  žž  rozlišují  se  zhusta  z  a  z  na  prvém 
místě  v  j,  na  př.  mla/sí  m.  mlazší  od  mlad;  sla/ší  m.  slazší 
od  slad;  se/žeš  m.  sežžeŠ  od  žhu  m.  žehu. 

6.  U  skupeniny  nr  rozlišuje  se  n  v  m  u  mravy  v.  nravy. 


33 

b)  Rozlišování    silnější. 

§.  69. 

Rozlišování  silnější  má  v  staré  Češtině  platnost  u  násle- 
dujících skupenin  : 

1.  dj  a  tj  rozlišují  se  v  z  a  c,  na  př.  hráza  m.  hradja, 
svieca  m.  svietja; 

2.  kt  a  gt  (hť)  rozlišují  se  v  c,  na  př.  péci  m.  pékti,  moc 
m.  mogtL,  dci  m.  ďi>hti; 

3.  es,  ds,  ts  rozlišují  se  v  c,  na  př.  čest  genit.  cti  m. 
čsti  m.  češti;  nic  m.  ničs  (§.  141,  č.  4,  a); 

4.  skupeniny  kj,  gj  (hj),  chj  rozlišují  se  buď  v  řidší 
buď  v  hustší  sykavky,  jak  v  následujícím  §.  udáme; 

5.  skupeniny  sk,  ck,  zg  (zh)  rozlišují  se  v  čč,  se,  žz  aneb 
čč,  Si,  žž,  jak  z  následujícího  §.  vysvitne. 

§.  70. 

O  rozlišování  hrdelnic  v  sykavky  hustší  a  řidší  zname- 
nati sluší: 

1.  Před  a,  e,  u  rozlišují  se  jen  tam  v  hustší  sykavky, 
kde  tyto  samohlásky  k  pňvodnejším  ja,je,  ju  odkazují,  na  př. 
péca  ra.  pekja,  stráva  m.  strahja,  duša  m.  duchja,  pasu 
m.  pachjú. 

U  sloves  páté  třídy  rozlišují  se  hrdelnice  i  v  c,  s,  z,  na 
př.  narícati  m.  naríkjati,  mlsati  m.  mihjati; 

2.  před  c  původním  a  cyr.  f  zastupujícím  rozlišují  se 
v  hustší  sykavky;  jinak  zůstávají  beze  vší  proměny,  na  př. 
móz-eš,  peč-eŠ  m.  moh-eš,  pek-eŠ,  vlcr-e  (cyr.  vHče)  m.  vlk-e ; 

3.  před  «  a  a,  zastupujícím  e,  rozlišují  se  v  tvoření  slov 
v  sykavky  hustší,  v  ohýbání  pravidelně  v  řidší,  na  př. 
kričati  od  křik,  slysati  od  slych,  d  rzáti  od  drh ;  velice,  tuze,  tise ; 

4.  před  i  se  rozlišují  v  tvoření  v  hustší,  v  ohýbání 
v  řidší  sykavky,  na  př.  bozi,  mniši;  ale  druzica,  mršina, 
bučina ; 

5.  před  souhláskami  jinými  a  na  konci  slov  rozlišují  se 
v  hustší  sykavky,  kde  cyr.  n  odpadlo,  na  př.  družba  ni. 
druh-tba,  značný  m.  znak-i>ný,  česský  (dle  §.  60,  č.  2  český) 
m.  čech-Lský,  pláč  m.  plak-i.,  řeč  m.  řek-i.. 

Kvét:  Staroícská  mluvnice.  '' 


34 

Jen  kněz  a  peniez  (cyr.  kne^L,  pen^zt)  a  několik  pod- 
statných, na  ec  v.  ek  vycházejících,    se  tohoto  pravidla  nedrží. 

c)     Obměkčování. 
&  71. 


Stará  čeština  obměkčovala  druhdy  i  retnice  p,  b,  v,  m 
v  p,  b,  v,  ik.  To  neomylně  z  celého  jejího  ústrojí  vysvítá, 
ačkoli  dle  §.  7  v  nejstarších  památkách  ani  se  stopou  takého 
obměkčování  se  nesetkáváme. 

V  pozdější  době,  za  níž  se  pravopis  český  ustaloval 
(§§.  7,  8),  nešetřeno  více  rozdílu  mezi  tvrdými  a  měkkými 
retnicemi.  České  tvary  pozbývají  vůbec  tím  více  měkkosti, 
čím  dále  v  čase  postupujeme. 

§.  72. 

Zubnice  d,  t  obměkčují  se  před  původnými  e,  í,  i,  pak 
před  e,  ě,  í,  a,  á,  cyr.  e  zastupujícími   (§.  18). 

Před  ia,  ze,  iu  a  před  e,  e,  i,  í,  jež  z  těchto  povstaly, 
rozlišují  se  (§.  69,  č.  1.),  na  př.  světě,  hradě,  chucčie,  řal  (cyr. 
teh>),  dieíě  (cyr.  dět§) ;  ale  vizu  (m.  vidju),  chycu  (m.  chytju), 
rozen  (ra,  rodjen)  a  p. 

§•  73. 

Rozdíl  mezi  řidšími  a  hustšími  sykavkami  v  Češtině  velmi 
časně  počal  zanikati.  Již  hlaholské  zlomky  Pražské,  spome- 
nuté  v  §.  4,  obsahují  několikkráte  s  m.  s  u  zájmena  veš,  na  př. 
vxši  m.  vsi  Čili  vsi  (Glag.  Fragmente  S.  48).  Latinkou  psané 
památky  naše  o  ten  a  jiné  podobné  rozdíly  příliš  málo  dbají. 
Pročež  o  obměkčování  sykavek  ve  staré  češtině  s  jakou  takou 
jistotou  jen  toto  lze  říci: 

1.  s  a  z  měnila  v  s  a  z  vůbec  tam,  kde  dle  předešlého 
§.  d  a  t  v  ď  a  f  /  v  š  a  z  naopak  tam,  kde  d  a  t  v  z  a  c  ; 

2.  s  m.  s  častěji  se  v  ní  objevilo  a  více  rozmohlo,  nežli 
z  m.  ž,  čehož  iiiakavým  důvodem  je  posud  ta  okolnost,  že  ch 
i  tam  rozlišujeme  v  š,  kde  h  v  z  a  k  v  c; 

3.  sykavka  o  ani  ve  staré  češtině  nebyla  obměkčována 
dle  obdoby  dvou  předešlých,  přecházejíc  v  č  i  tam,  kde  s  a  z 


35 

tvrdými  zůstávaly  anebo  v  s'  a  z  se  měnily,  na  př.  ve  vok. 
jedn.  jmen  mužských:  otč-e,  ujč-e  a  jiných,  u  středních  jmen 
na  e  m.  cyr.  f,  jako:  ovč-e  m.  cyr.  ovLČ-e,    atd. 

§•  74. 

O  obměkčování  jazyčnic  znamenati  sluší: 

1 .  n  se  mění  v  ň  všady  tam,  kde  daí  v  ďaf  i  za  r; 

2.  ř  co  rz  anebo  rs  objevuje  se  na  písmě  teprva  ve 
XI I T  století  ;  ve  mluvě  ústné  nejméň  o  tri  století  dříve  bylo 
již  zvykem,  jak  z  griebě  v  Ev.  dostatečně  vysvítati  se  zdá. 
Slovo  to  totižto  nejspíše  proto  má  g  m.  cyr.  z  v  násloví,  aby 
se  tak  v  něm  dvě  zněním  svým  podobné,  takořka  zdvojené 
souhlásky  čili  ž  a  ř  nestýkaly,  co  slovančina  vůbec  a  čeština 
zvláště  nenávidí. 

3.  Rozdíl  mezi  I  a  I'  Cechové  velmi  časně  počali  zane- 
dbávati, zvláště  v  městech.  Pražanům  na  př.  už  M.  Jan  Hus 
vytýká  nedbalost  tu.  Biblí  Kralická  se  ho  ujala,  značíc  ho 
nepřiměřeně  ostatním,  t.  j.  tak,  že  tvrdé  l  spůsobem  polským 
opatřuje  znakem. 

4.  Jak  ?•,  tak  i  l  měnili  staří  Čechové  v  ř  a  V  nejen  tam, 
kde  d,  t  v  ď,  ť  a  z,  c  a  n  v  ň,  než  i  před  prvotním  e,  na  př, 
bratř-e  proti  had-e,  mř-eš  proti  ved-eŠ  atd.  Měkké  l  kromě 
toho  bylo  u  nich  všady  tam  slýchati,  kde  nyní  po  něm  pře- 
hlásky e,  i  a  í  z  «,  o,  u  a  ú  jsou  v  užitku,  jako  v  rol' -a  ni. 
rol-e,  1'úbiti  m.  líbiti  atd. 


6.     Další  proměny    souhlásek. 

§.   75. 

Souhlásky  podléhají  dále  i  proměnám,  s  kterými  jsme 
se  již  u  samohlásek  byli  setkali  (§.  46),  t.  j.  častěji  se  jedna 
souhláska  druhou  jaksi  libovolně  zaměňuje  a  to  spůsobmi 
dvojakým.  Bud  se  totižto  zatemňují  souhlásky  jednoho 
a  té  ho  že  stroje,  bud  rozličným  strojům  náležité  vespolek. 
Prvá  proměna  sluje  střídáním  souhlásek,  druhá  jich  pře- 
strojováním. 

3* 


36 

a)     Střídání   souhlásek. 

§.   76. 

Střídání  souhlásek,  které  se  jako  střídání  samohlásek  až 
posud    vysvětliti  nedá  (§.    46),  podléhají  následující  souhlásky: 

1.  retnice,  na  př.  prí&uzný  m.  príímzný  (§.  43,  a) 
smiťný  m.  viYnf  (lascivus),  pobonek  m.  Soboněk,  máry  m.  páry 
Mast.,  píse&ný  v.  písemný ; 

2.  zubnice,  na  př.  načby  v.  nadby  (nenadále)  TrisL, 
ot  v.  od,  broťiti  v.  broditi,   čriesky  v.  íčriezhy  EK. ; 

3.  jazyčnice,  na  př.  peřestý  v.  peřestý  MV.,  bč'esk 
v.  bresk,  Zeda  v.  weda  Št,  milerka  v.  milenka; 

4.  hrdé  lnice,  na  př.  cArbet  (cyr,  chrtb-LtL)  v.  &rbet, 
cAorúhev  v.  Zsorúhev,  c/iatrč  v.  ftatrč,  mozk  v.  moz/i  (mozg) 
MV.,  cyr.  mozgT>. 

Hrdelnice  h  vystupuje  m.  staršího,  původnějšího  g  teprv 
v  památkách  XII  století,  ačkoli  se  domnívati  můžeme,  že  jako 
ř  (§.  74,  2)  již  dříve  v  Cechách  vyslovováno  bylo. 

b)     Přestrojování  souhlásek. 

§.  77. 

Nejzajímavější  přestrojování  souhlásek  je  přestrojování 
ret  nic  v  hrdelnice,  na  př.  ust&nútí,  ustiknúti  m.  a  v. 
uštipnúti,  farepelica  a  ^repelica  MV.,  Zcaprať  a  joaprať  (filix) 
MV.,  ftluzký  (cyr.  ktazki.)  v.  plžký. 

Mimo  to  setkáváme  se  i  s  přestrojováním  jiných  souhlá- 
sek, na  př.  octnuti  v.  ocčnúti,  Zedva  v.  /edva,  krahuZec  v.  kra- 
hujec (cyr.  kraguj),  řeřicha  v.  sericha  a  j. 

Díl  druhý. 

Tvarosloví. 
Úvod. 

§.  78. 

Kořenem  jmenujeme  na  prvky  více  nerozlucitelnou 
částici  slova,  na  kterou  se  přirážky  přivěšují.     Vychází-li  tato 


37 

na  samohlásku,  sluje  kořenem  otevřeným;  končí-li  souhlá- 
skou, zavřeným.  K  těm  patří  na  pí\  mrz  ve  mrz-nú-ti, 
vid  v  zá-vis-ť  m.  zá-vid-t,  met  v  mos-t  m.  mot-t  a  j.  Kořen 
otevřený  je  např.  pi  vpi-1,  my  v  u-my-vadlo  aj. 

Z  uvedených  příkladů  již  viděti  jest,  že  se  přirážky  bud 
na  nezměněný  kořen  přivěšují  aneb  že  kořen  sám  zvlást- 
n  í  m  proměna  m  dříve  byl  podlehl. 

Tvary  z  kořenů  samých  vzniklé  jmenujeme  kmeny  čili 
pně  mi,  tak  je  na  př.  mot  peň  kořene  met,  vzniklý  stu- 
pňováním e  v  o  a  změněný  v  m  o  s  u  slova  mos-t.  Mají-li  se 
kmeny  čili  pně  státi  členy  vět,  přijímají  brzy  prostředně 
brzy  bezprostředně  jisté  přípony,  na  př.  věs-f  povstalo 
bezprostředně  přirážkou  přípony  t  ku  kmenu  věd ;  věd-ě-t1 
povstalo  prostředně  přirážkou  přípony   ti  ku  kmenu  věd. 

§•   79. 

Proměňování  kořenů  na  pně  a  pnů  na  slova  Čili  Členy 
vět  jmenujeme  tvořením  slov  v  nejširším  smyslu. 
V  užším  smyslu  sluje  tvořením  slov  odvozování  a  skládání 
jich,  t.  j.  také  proměny  kořenů  a  pnů,  jimiž  slovníčky  ustálené 
tvary  povstávají,  na  př.  z  kořene  ot  —  otčina,  otcovský ; 
z  pně  bor,  vzniklého  stupňováním  z  kořene  br  —  rozbor,  výbor. 

Proměny,  jimiž  kořeny  a  pně  Členy  vět  se  stávají,  jme- 
nujeme dále  ohýbáním  slov. 

§.  80. 

Nauka  jednající  o  tvoření  slov  a  o  jich  ohýbání  zvláště 
sluje  tvar  o  slovím.  Tvarosloví  rozpadá  se  tudíž  na  dva 
díly :  prvý  jedná  o  t  v  o  ř  e  n  í  s  1  o  v,  druhý  o  jich  ohýbání. 
Zde  jen  o  tomto  bude  řeč. 

§•  81. 

Ohýbáním  slov  jmenujeme  dle  §.  79  všecky  proměny, 
jež  tvary  slovnicky  ustálené  co  členy  vět  berou.  Tyto  pro- 
měny dějí  se  p  řis  tavo  v  á  ní  m  rozličných  přípon  bud 
na  kořen  samý  aneb,  co  se  hustěji  stává,  na  peň,  celému 
ohýbání  vůbec  za  základ  sloužící. 


38 

Kořeny  a  pně  naznačují  ponětí  co  taká,  t.  j.  myšlená 
beze  všeho  spojení  s  jinými  ponětími.  Teprv  příponami 
vystupují  ponětí  co  částky  vět,  t.  j.  v  poměru  k  jiným  poně- 
tím, vysloveném  myšlénkou,  kterou  věta  naznačuje. 

§.  82. 

V  prvotné  době  jazyka  českého  bylo  jen  takých  tvarů, 
které  se  skutečným  ohýbáním  byly  vyvinuly,  čili  tvarů 
ohebných.  Teprv  později,  kde  vědomí  jazykové  poněkud 
již  se  zatemnilo,  považovaly  se  některé  tvary  za  prosté  všeho 
ohýbání    čili  za   neohebné. 

Rozvrh  Částek  věty  v  ohebné  a  neohebné  je  jen 
pozdější  době  jazyka  českého  přístojný. 

Majíce  o  jazyku  staročeském  této  doby  jednati,  dělíme  i 
my  tvarosloví  staročeské  na  dvě  částky:  prvá  jedná  o  tva- 
rech ohebných,  druhá  o  neohebných. 

Prvá  částka. 

Tvary   ohebné. 

§.  83. 

V  obor  tvarů  ohebných  spadají  jména  podstatná  a 
přídavná,  zájmen  a,  číslovky  a  slovesa;  v  obor  neohebných 
Částek  příslovky,    spojky,    předložky   a   citoslovce. 

Ohýbání  tvarů  rozpadá  se  na  skloňování  a  časo- 
vání. Skloňováním  jmenujeme  ohýbaní  jmen  podstatných 
a  přídavných,  zájmen  a  číslovek;  časováním  sluje  dosti  ne- 
důsledně ohýbání  sloves,  neboť  nevládne,  jak  u  infinitivu,  u 
příčestí  a  u  přechodníků  viděti  jest,  slovesy  výlučně. 

A.     Skloňování. 

§.  84. 

Skloňování  je  proměňování  ohebných  částek  řeči  dle 
sedmi  pádů,  dle  tří  rodů  v  a  dle  tří  čísel.  V  starých 
památkách  je  číslo  dvojné  důsledně  provedeno ;  kdy  zaniklo, 
zevrubně  udati  se  nedá.  Se  vsí  jistotou  jenom  tvrditi  můžeme, 
že  již    spomenutí    dva    bratři    čeští,  Beneš    Optat   a    Petr 


Gzel,    brojivše    ve  své    mluvnici  proti  užívání  všech  starších 
forem,  i  k  tomu  nemálo  přispěli,  že  číslo  dvojné  zaniklo. 

Nicméně  setkáváme  se  s  číslem  dvojným  ještě  dosti  zhusta 
u  spisovatelů  XVI  století,  zvláště  tam,  kde  se  u  jmen  podstat- 
ných přívlastky  „dvě"   a  „obě"    vyskytují. 

§.  85. 

Proměny,  jichž  skloňování  požaduje,  daly  se  v  prvotné 
době,  jak  nám  srovnávací  jazykověda  ukazuje,  přirážením 
stejných  přípon.  Všecken  rozdíl  skloňování  zakládal  se 
výhradně  na  rozdílnosti  kmenů.  Teprv  v  historické  době 
sluší  jak  v  slovančině  vůbec  tak  v  staré  češtině  zvláště  tré 
skloňování  rozeznati :  skloňování  jmenné,  zájmenné 
a   míchané     čili  ze  dvou  předešlých   složené. 

Historie  slovančiny  vůbec  a  češtiny  zvláště  dále  uka- 
zuje, že  se  meze  mezi  jmenným  a  zájmenným  skloňováním 
tím  určitěji  objevují,  čím  dále  nazpět  do  minulosti  po- 
stupujeme a  že  se  skloňování  míchané  během  času  stále 
rozmáhá. 

I.     Skloňování    jmenné. 

§•  86. 

Skloňování  jmenné  liší  se  již  v  staré  češtině  v  historické 
době  značně  od  skloňování  zájmenného.  Zvláště  patrný  je 
rozdíl  tento  v  jednotném  genitivě,  dative  a  lokálu, 
pak  v  množném  genitivě.  V  těchto  pádech  liší  se  totiž 
zájmena  trojího  rodu  schopná  v  mužském  a  středním 
rodě  významnými  příponami  —  ho,  —  mu,  —  m,  —  ch  od 
podstatných.  Skloňování  jmenné  vládne  podst  atnými, 
přídavnými,  přechodní  ky,  příče  stí  mi,  některými 
číslovkami  a  konečně  i  zájmeny  osobnými  jaz,    ty,   se. 

1.  Jména    podstatná. 

§.    87. 

V  čísle  dvojném  u  staročeských  jmen  podstatných  pozoro- 
vati   jest    zajímavou    shodu.      Nominativ,     akkusativ   a 


40 

vokativ  u  jmen  ženského  a  středního  rodu  shodují  se  totižto 
docela  s  lokálem  jednotným,  na  př.  rybě,  duši,  kosti; 
slově,  líci,  rameni. 

U  mužských  jmen  vycházejí  nominativ,  akkusativ  a 
vokativ  po  tvrdých  souhláskách  na  y,  po  měkkých  na  a  neb 
na  přehl.  e;  na  př.  krásná  parohy.  SK.  rodná  bratry.  LS. 
v  črná  ščity.  UK.    oba  Klenovica.    LS.  ta    muže  zrádná.  Alx. 

V  Pass.  dočetl  jsem  se  i  a  po  tvrdých:  „poče  mysliti, 
byloliby  sě  hořem  utopiti,  svá  milá  syna  ztrativši.'' 

Genitiv  a  lokal  všech  tří  rodů  vycházejí  stále  na 
ú,  dativ  a  instrumental  na  ma,  před  kterouž  příponou 
samohláska  v  dativu  množném  před  m  se  objevující  stává; 
na  př.  chlapů,  mužů,  rybu,  dušů,  kosťú,  slovu,  líců,  ramenu  — 
chlap-o-ma,  muž-e-ma,  ryb-a-ma,  duš-a-ma,  slov=o-ma,  líc-e-ma, 
ramen-e-ma. 

Odchylky  od  vytčeného  pravidla  nebývají  časté,  a  mají  se 
bud  pozdějším  zmatkům  bud  vystrkování  kmenových  samohlásek 
před  příponou  ma  připisovati  ;  na  př.  žen-o-ma  m.  žen-a-ma, 
kosf-ma  m.   kost-e-ma. 

Zbytky  čísla  dvojného  podnes  žijící  zabíhají  do  čísla 
množného.  Organicky  by  se  mělo  skloňovati:  ruce,  noze,  ocě, 
usě ;  ruku,  nohů,  okú,  uchu ;  rukama,  nohama,  okoma,  uchoma 
(§.  109). 

§•  88. 

Skloňování  podstatných  jmen  nedá  se  dle  §.  85  jinak 
nežli  dle  kmenů  rozvrhnouti.  Rozpadá  se  jako  kmeny  samé 
(§.  78)  na  skloňování  kmenů  otevřených  a  zavřených. 

Majíce  udati,  které  kmeny  otevřené  a  které  zavřené  jsou, 
musíme  řádný  zřetel  ku  kmenům  prvotné  doby  bráti. 

Během  času  podlehly  kmeny  takým  proměnám,  že  se 
nám  původně  zavřené  z  nich  otevřenými  a  naopak 
kmeny  původně  otevřené  zavřenými  býti  zdají,  na 
př.  kmen  imě  zdá  se  otevřeným  býti  a  je  přece  původně 
zavřený,  totiž:  imen,  cyr.  dle  §.  15,  b  im<j;  chlap  zdá  se 
kmenem  zavřeným  býti  a  je  přece  otevřený,  jak  už 
z     cyr.  chlapi,  dostatečně  vysvítá. 


41 


A.  Skloňování  kmenů  původně  otevřených. 

§•  89. 

Kmeny  sem  spadající  vycházely  v  prvotné  době  bud  na 
a  bud  na  i  aneb  na  u,  na  př.  chlap,  cyr.  chlapi.,  kde  se  r,  z 
původného  a  vyvinulo;  ryba  prvotně  ryba;  dělo,  kde  o  dle 
zákonů  zvukoslovných,  slovančinou  vládnoucích,  z  a  vzniklo  ; 
kosť,  cyr.  kostb,  kde  b  z  prvotného  i  pošlo;  syn,  cyr.  synx, 
kde  se  5  někdejšímu  u  rovná. 

§.  90. 

Kmenův  otevřených  na  u  vyškytá  se  v  slovančině  vůbec  a 
ve  staré  češtině  zvláště  velmi  málo.  Sem  spadá  neomylně  syn, 
jako  jeho  vokativ  ukazuje,  tak  i  dům:  k  domovi.  Trist. 
domov  jide.  Alx.  domov  jíti.  JMI.  U-kmeny  se  v  staré 
češtině  s  a  -  k  m  e  n  y  tak  úplně  stýkají,  že  u  skloňování  kmenů 
původně  otevřených  jenom  a  -  k  m  e  n  y  a  i  -  k  m  e  n  y  roze- 
znati   sluší. 

Vedle  kmenů  u  skloňování  i  ku  rodu  zřetel  bráti 
slušno,  poněvadž  i  v  nejstarších  památkách  českých  rod  plat- 
nosti již  nabývá. 

a)    Skloňování   a-kmenů. 

a)     Rod    mužský. 

§•  91. 

Kmeny  sem  spadající  vycházely  prvotně  na  a.  V  histo- 
rické době  končí  se  souhláskami  :  b,  d,  h,  ch,  k,  l,  m,  n,  p,  r, 
s,  t,  v,  z.  Předchází-li  podnebný  živel  j  (prvotně  ja,  cyr.  jb, 
dle  §.  25  jb),  na  b,  d,  c,  c,  V,  m,  ň,  p,  ř}  Š,  f,  v\  z  aneb 
na  pouhé  j. 

Musíme  tudíž  pro  skloňování  a-kmenů  dva  vzory 
vystaviti,  jeden  pro  skloňování  a-kmenů  tvrdých,  druhý  pro 
skloňování  a-kmenů  měkkých. 


42 


§.  92. 
Oboje  kmeny  skloňují  se  následovně: 


Vzor 

Vzor 

Číslo 

a-kmenů 

a-kmenů 

tvrdých 

měkkých 

Jednotné    N. 

chlap 

muž 

G. 

chlap-a 

muž-a 

D. 

chlap-u,  -ovi 

muž-u,  -evi 

A. 

chlap 

muž 

V. 

chlap-e 

muž-u 

L. 

chlap  ě 

muž-i 

I. 

chlap-em 

muž-em 

Dvojné    NA  V. 

chlap-y 

muž  a 

GL. 

chlap-ú 

muž-ú 

DL 

chlap-oma 

muž-ema 

Množné   N. 

chlap-i,  -ové 

muž-i,  -evé  (-ie) 

G. 

chlap,  -óv 

muž,  -ev 

D. 

chlap-óm,  -ovóni 

muž-em 

A. 

chlap-y 

muž-e 

V. 

chlap-i,  -ové 

muž-i,  -evé 

L. 

chlap -ech 

muž-ech 

I. 

chlap-y 

muž-i 

§.   93. 

Skloňování  a  -  km  enů  měkkých  liší  se  od  skloňování 
a-kmenů  tvrdých  pouhým  přehlasováním,  ač  i  toto 
v  staročeských  památkách  důsledně  provedeno  není.  Pravi- 
delněji  vystupuje  přehláska    e   m.  o  (§.  28)  a  m.  y  (§.  30,  a). 

Mimo  to  vystupuje  u  skloňovaní  a-kmenů  měkkých  i  m. 
e,  a-kmenům  tvrdým  vlastního ,  a  m.  y  v  instrumentalu 
množném  též  i. 


43 
§.  94. 

Příponu  ov  a  její  přehlásku  ev  považovati  možná  za  stu- 
pňované kmenové  u  (§.  37),  na  př.  domoví  CE.  stojí  m. 
dom-o-u-i. 

Přípona  ov  je  původně  u -kmenům  vlastní.  Teprv  po- 
zději, když  u-kmeny  s  a-kmeny  dle  §.  90  splynuly,  zavládla 
ač  neustrojně  i  a-kmeny.  Přípona  ov  nenaznačuje  tudíž  v  nej- 
starších památkách  ani  životnosti  ani  osobnosti. 

§•   95. 

Poznámky  o  jednotném  čísle: 

1.  Genitiv  má  bez  ohledu  na  tvrdosť  a  měkkost,  na  ži- 
votnost a  osobnost  a,  na  př.  s  otna  štola,  chlmca.  LS.  pogreba, 
ploda,   konca.     Ev.    hroma,    Ščita,    vrcha,  Kublajevica.  RK. 

Teprv    později    vyskytuje    se  u  u  tvrdých,   na  př.  od  vz- 
chodu.    ŽS.    od    hněvu.     ŽK.   v    RK.  jen   jednou:    v   slupech 
dýmu.     O  přehlásce  e  m.  a  u  kmenů  měkkých  srovnej  §.  27. 
O  pohyblivém  e  v  genitivu,  jakož  i  u    veškerém  skloňo- 
vání, srovn.     §.  16,  č.   2. 

2.  Dativ  má  pravidelně  u,  teprv  později  ovi  (§.  94) 
u  kmenů  tvrdých.  O  přehlášeném  evi  ra.  ovi  u  kmenů 
měkkých  srovn.  §.   28. 

3.  Akkusativ  je  pravidelně  roven  nominativu,  na  př.  po 
Svatoslav,  po  L'utibor.  LS.  uvedi  Petr.  Ev.  pohaně  Neklaň 
kněz,  na  Kru  voj.  RK.  za  muž.  Dal.  před  král'.  Alx.  běs 
máš.     CE. 

Vedle  tohoto  akkusativu  setkáváme  se  již  v  nejstarších 
památkách  s  genitivem  m.  akkusativu  na  př.  vol'te 
muža.     LS.  abychu  poznali  tě  Boga.     Ev.  zbi  tura.     RK. 

O  přehlásce  e  m.  a  srovn.     §.  27. 

4.  Vokativ  má  u  kmenů  tvrdých  pravidelně  e  i  tam, 
kdebychom  ho  nyní  naskrze  užívati  nemohli.  Rozlisování 
předcházejících  souhlásek  děje  se  dle  §.  70,  č.  2,  na  př.  vraže. 
RK.  duše  svatý.     St.  kněze.     RK.   panice.  Trist. 

Teprv  později  objevuje  se  u;  syn  mívalo  ale  povždy  u 
dle  §.  90,  na  př.  junochu.  CE.  Ozicpe,  synu  Davidov.  EM. 
O  přehlásce  i  m.  u  u  kmenů  měkkých  srovnej  §.  29. 


44 

5.  Lokal  vychází  pravidelně  u  kmenů  tvrdých  na  e,  u 
měkkých  na  i;  rozlišování  předcházejících  souhlásek  děje  se  dle 
§.  70,  čč.  3,  4. 

Teprv  v  XIV  století  počíná  se  i  u  objevovati,  na  př. 
v  hlucě,  na  vrsě,  v  borecě.  RK.  v  hluku.  ŽG.;  ale  i 
v  předu.     RK. 

6.  m  i  n  s  t  r  u  m  e  n  t  a  1  u  má  se  považovati  za  měkké  (m  ) 
odpovídajíc  cyr.  -rab  m.  mi,  zastupujícího  původně  bi,  které  v 
lat.  ti-bi   žije. 

§.  96. 

Poznámky  o  čísle  množném: 

1.  Nominativ  má  pravidelně  i;  později  u  kmenů  tvrdých 
-oué  (§.  94),  u  měkkých  -evé  (§.  28).  Rozlišování  a  obměk- 
čování  předcházejících  souhlásek  dějí  se  dle  §.  §.  70,  č.  4; 
72,  74;  na  př.  lěsi.   LS.  bozi,  vrsi,  mraci,  králi,  meči,  kyji-  RK. 

Některé  kmeny  přeskakují  brzy  do  skloňování  a-kmenů 
středního  rodu,  jako:  oblaka,  borka.  RK.,  brzy  do  skloňování 
i-kmenů,  jako:  mužie,  mecie,  Cesie,  Taterie;  ale  i:  Tateré, 
křestěné  (§.  26).    RK. 

2.  Genitiv  je  roven  nominativu  jedn.;  později  zhusta  u 
kmenů  tvrdých  vychází  na  -od  (§.  94),  u  měkkých  na  -ev 
(§.  28) ;  na  př.  bogóv.  LS.  junóv,  lěsóv.  RK.  —  Judev, 
kniazev.     Ev.  meče  v,  háje  v,  vojev.    RK. 

3.  V  dativu  vedle  óm-  u  kmenů  tvrdých  i  -ovóm,  u 
měkkých  v.  -em  -evóm  (§.  28),  na  př.  bohovóm,  Tatarovóm. 
RK.  obyčej  óm,  penězóm  ješté  v  Pass. 

4.  Lokal  vychází  pravidelně  na  -ech)  souhlásky  před- 
cházející rozlišují  se  dle    §.  70,  č.  o. 

V  listinách  z  XI  ■ —  XIII  století  (zvláště  v  zakládacích, 
jako  v  Litoměřické,  v  Boleslavské,  v  Opatovické,  ve  Vyše- 
hradské a  v  Olomoucké)  čítáme  u  jmen  na  -any  vycházejících 
lokaly  na  -ds,  na  př.  Polás  m.  Polanech,  Dolás  m.  Dolanech, 
L'ubčás  m.  L'ubčanech   a  j. 

Dle  těchto  útvarů,  jakož  i  dle  obdoby  ostatních  jazyků 
indoevropejských,  máme  s  za  původné  považovati,  ch  pak  za 
pozdější  obměnu  jeho  právě  tak,  jako  dle  §.  156  i  v  aoristech. 


45 

0)     Rod   ženský. 
§•  97. 

Sem  spadají  kmeny  původně  na  a  vycházející ;  před  a  stává 
bud  tvrdá  aneb  měkká,  dle  §§.69  a  70  působením  původného 
ja  rozlišená  souhláska,  na  pí*,  ryba,  voda,  duŠa  m.  duchja, 
svieca  m.  svietja,  bura  m.  burja. 

Poněvadž  měkké  tyto  souhlásky  na  nepodnebné  samohlásky 
přehlasovací  svou  mocí  působí,  musíme  i  u  a-k menu  ženského 
rodu  dva  vzory  pro  jich  skloňování  vystaviti:  jeden  pro  kmeny 
tvrdé,  druhý  pro  měkké. 

§.  98. 


Oboje  kmeny  skloňují  se  následovně: 


Vzor 

Vzor 

Číslo 

a-kraenů 

a-kmenů 

tvrdých 

měkkých 

Jednotné  N. 

ryb-a 

duš-a 

G. 

ryb-y 

duš-e 

D. 

ryb-ě 

dus-i 

A. 

ryb-u 

duŠ-u 

V. 

ryb-o 

duš-e 

L. 

ryb-ě 

duš-i 

I. 

ryb-ú 

duŠ-ú 

Dvojné   NAV. 

ryb-ě 

duš-i 

GL. 

ryb-ú 

duš-ú 

DI. 

ryb-ama 

duš-ama 

Množné  N. 

ryb-y 

duš-e 

G. 

ryb 

duš 

D, 

ryb-ám 

duš-ám 

A. 

ryfc-y 

duš-e 

V. 

ryb-y 

duš-e 

L. 

ryb-ách 

duš-ách 

I. 

ryb-ami 

duš-ami 

46 

§.  99. 

Skloňování  kmenů  měkkých  lisí  se  od  skloňování  kmenů 
tvrdých  jako  u  a-kmenů  mužského  rodu  pouhým  přehla- 
sováním a  samohláskou  i,  jež  e  u  tvrdých    zastupuje  (§.  93). 

Ostatně  sem  spadá  vedle  ženských  podstatných  i  množství 
mužských,  která  se  docela  pravidelné  jako  ženská  skloňují, 
poněvadž  staří  Cechové  u  skloňování  na  zakončení  ohledu 
výhradného  nebrávali;  na  př.  sluhám.  St.  Aleksandru,  sluzě 
svému.  Alx.  Jakubovi  patriarse.  ZSO.  Podobně  se  skloňují : 
pastucha,  junoša,  súdca,  správca,  Škódca,  prijemca,  bojca  a   j. 

§.   100. 
Mužské  a  ženské  kmeny  na  -ija  vycházející,  jako:  sudija, 
bratrijaap.,  stahují  se  dle  §.  40,  č.  2  v  sudia,  bratria  a  pře- 
hlasují se  pak  v  sudie,  bratrie. 

Jich  skloňování  lisí  se  od  skloňování  měkkých  kmenů 
jen  tím,  že,  vyjma  samohlásku  u,  u  přehlasování  těchto  dále 
postoupily  a  dalšímu  stahování  podlehly. 

Majíce  je  od  kmenů  měkkých  vůbec  rozeznati,  jmenujeme 
je  kmeny   měkkými   staženými. 

§.  101. 
Ku  právě  dotčeným  kmenům  patří  i  kmeny  ženské  na 
ynia,  jako:  bohynia,  kněhynia,  skráceně  kni-nia,  hospodynia 
a  jiné,  lišíce  se  od  nich  ve  skloňování  jen  tím,  že  v  nom.  a 
vok.  i  yni  m.  ynia,  ynie  a  yně  dopouštějí,  na  př.  L'ubusa 
prorokyni  bieše.  Dal. 

§.    102. 
Poznámky  o  čísle    jednotném: 

1.  V  o  kati  v  jmen  cizích  je  často  roven  nominativu,  na 
př.  Nežasaj  sě  Anna.  JMI.  Izalda,  jáť  pomohu  tobě.  Trist. 
Marku,  mój  evangelista.    Pass. 

2.  Instrumental  má  pravidelně  ú,  povstalé  stažením 
(§.  40)  z  oju  m.  cyr.  ojq  u  kmenů  tvrdých  a  z  eju  m.  cyr. 
ejq  u  kmenů  měkkých,  na  př.  rybu  z  ryboju  m.  cyr.  rybojq ; 
dušú  z  duseju  m.  cyr.  dusej %.  U kmenů  měkkých  stažených 
přechazívá  iú  přehlasováním  a  skracováním  v  í,  na  př.  po  řebrí 
(m.  řebriú).     Pass.  se  svú  knězi  (m.  kněziú)     St. 


47 

§.   103. 
Poznámky  o  čísle  dvojném: 

1.  Instrumental  a  dativ  u  Veleslavína  a  u 
jiných  na  oma,  jako:  stranoma,  pannoma,  súdcoma  a  j.  ni. 
stranama,  pannama,  súdcama,  je  nepravý.  U  starších  spiso- 
vatelů vyškytá  se  oma  jen  u  kmenů  neustáleného  rodu,  jako: 
osob  a  osoba,  spósob  a  spósoba  i  j.  Tak  na  př.  u  St.  čteme: 
pod  oběma  spósoboma  od  mužs.  kmene  spósob,  běžného  vedle 
spósoba,    na  př.  v    Trisfr.,   kde  se  čte  :  dvorná  spósoba. 

2.  U  kmenů  měkkých  stažených  vzniká  v  dativu  a  in- 
strumentalu  z  původního  -ijama  přehlasováním  a  skraco- 
váním  -tma,  na  př.  mezi  niraažto  řebríma  (m.  řebrijama).  Pass. 

§.  104. 
Poznámky  o  čísle    množném. 

1.  V  genitivu  obyčejně  m.  cyr.  rybí,  a  dušt  dle  §.  16,  Č.  1 
ryb,  dus.  Vznikají-li  skupeniny  češtině  neoblíbené,  kazí  se 
dle  §.  48,  č.  2. 

Mezi  oblíbené  češtině  skupeniny  tu  počítati  sluší  zvláště 
skupeniny  trojudé,  v  jichžto  středu  se  I  a  r  co  samohlásky 
objevují,  na  př.  vln,  srn.  Dále  sem  spadají  skupeniny:  st, 
zd,  cl,  čt,  vd,  sk,  zh;  říději:  jd,  nd,  nt  a    Im,  mp  u  jmen  cizích. 

U  měkkých  kmenů  vyškytá  se  časně  již  i  i,  na  př.  chovaj 
sě  junoŠí.  RK.  vedle:  vel'e  duš.  RK.  panoší.  Trist.  vedle: 
oči  panoš.     ZK. 

2.  Dativ  u  kmenů  měkkých  má  dle  §.  27  vedle  a  i  pře- 
hlásku e,  na  př.  panošem.     Des.   Káz. 

3.  V  lokálu  u  měkkých  vedle  ach  i  iech;  u  měkkých 
stažených  i  ích,   na  př.  na   nožiciech.    RK.  po  řebrích.     ZSO. 

4.  V  instr.  u  měkkých  kmenů  vedle  -ami  dle  §.  27 
i  -emi ;  u  měkkých  stažených  i  -hni,  na  př.  děvicemi.  RK. 
hřebími.  Pass. 

7)     Rod   střední. 
§.  105. 
Kmeny   sem    spadající   vycházejí  dle    §.  89   původně    na 
-am,  v  cyr.  i  v  čest.  na  o,  které  se  po  podnebném  j   v  e  pře- 
hlasuje, na  př.  pol'e  m.  polie  z  polio  (původně:  poliam).  Vysta- 
víme tudíž  i  pro  skloňování  a-kmenů   středního  rodu  dva 


48 


vzory  :  jeden  pro  tvrdé,  druhý  pro  měkké  kmeny.  Tyto 
liší  se  od  oněch  též  jen  přehlasováním  a  střídáním-se  samo- 
hlásky i  s   e. 

§.  106. 

Kmeny  původně  na  -ijam  vycházevší  objevují  se  v  histo- 
rické době  s  přehláskou  ije  m.  i  jo,  u  nás  pak  staženě  s  ie 
m.    ije,    na    př.    zbožie   zdravie,    volanie.  Jich    skloňování 

srovnává  se  v  hlavních  věcech  se  skloňováním  kmenů  měkkých. 

Majíce  i  tyto  kmeny  od  kmenů  měkkých  rozeznati,  jme- 
nujeme je  jako  podobné  a-kmeny  mužského  a  ženského  rodu 
(§.  100)    kmeny    měkkými   staženými. 

§•    107. 
Kmeny  jak  tvrdé,  tak  i  měkké  skloňují  se  následovně: 


Vzor 

Vzor 

Číslo 

a-kmenů 

a  -  kmenů 

tvrdých 

měkkých 

Jednotné  N. 

děl-o 

líc-e 

G. 

děl-a 

líc- a 

D. 

děl-u 

líc-u 

A. 

děl-o 

líc-e 

V. 

děl-o 

líc-e 

L. 

děl-ě 

líc-i 

I. 

děl-em 

líc-em 

Dvojné   NAV. 

děl-ě 

líc-i 

GL. 

děl-ú 

líc-ú 

DI. 

děl-oma 

líc-ema 

Množné  N. 

děl-a 

líc-a 

G. 

děl 

líc,  líc-í 

D. 

děl-óm 

líc-em 

A. 

dě-la 

ííc-a 

V. 

děl-a 

líc-a 

L. 

děl-ěch 

lících 

I. 

děl-y 

líc-i 

49 

§•    108. 

Poznámky  o  čísle  jednotném  a  dvojném: 

1.  V  lokálu  jedn.  kmenů  měkkých  vyškytá  se  i  u} 
na  př.  v  srdcu.  ZK.  v  druhém  kázaniu.  Des.  Káz.  na  zbo- 
žiu.      KPR. 

2.  V  dative  a  instr.  dvoj  n.  jeví  se  u kmenů  měkkých 
dosti  veliká,  ač  i  neústrojná  rozmanitost;  vedle  pravidelného  -ema 
(§.  87)  i  nepřehl.  -oma,  někdy  i  -ima  neb  skrác.  -ma,  na  př. 
se  dvěma  stádcoma.  Dal.  širokýma  plecema.  RK.  svýma  ple- 
címa.    ZK.   plecma.     ZW. 

§.   109. 

Slova   oko,    ucho   nedrží  se  již    v  staré  češtině  pravidel- 
ného   skloňování    (§.    87),    zvláštním    vládnouce  v  čísle  dvojn. 
skloňováním,  totiž: 
NAV.  oči,  uši; 
GrL.  očiu,  ušiu  aneb  očú,  ušú,  přehl.  očí,  uší ; 
DI.  očima,  ušima, 

na  př.  oči  učistěně.  St.  ušima.  ZW.  uši.  St.  nevidia 
očima.  Ev.  oči  tvoji.  ZW. 

§•  no. 

Poznámky  o  čísle    množném: 

1.  V  nominative  a  akkusativě  přeskakuje  sem 
mimo  a-kmeny  mužského  rodu,  v  §.  96,  č.  1  již  uvedené, 
i  a-kmen  ženského  rodu:  doba;  na  př.  v  ta  doba.  Trist. 
Ale  i :  v  ta  doby.  RK. 

2.  Grenitiv  drží  se  pravidel  v  §.  104,  č.  1  již  spomenu- 
tých,  na  př.  od  brd.  LS.  z  mračen,  z  hrdl,  mužie  bratrských 
srdec,  pět    sluncí.     RK. 

3.  V  dative  u  kmenů  měkkých  dle  §.  28  vyškytá  se  i 
-om  vedle  -em;  u  kmenů  měkkých  stažených  vedle  -zem  i  -ím, 
na  př.  srdcem.    RK.  plavišťóm.     CE.  k  nalezením.     ZG. 

4.  Instrumental  kmenů  tvrdých  mívá  vedle  y  i  nesprávně 
-mi;  u  měkkých  vedle  i  přichází  i  -emi,  po  retnicích  -jemi;  u 
měkkých  stažených  i  -ími,  na  př.  před  letmi.  JMI.  nad  ne- 
biemi  (sic!).     Modl.   Neub. 

Květ:  Staročeská  mluvnice. 


50 

5.  Lokal  mívá  rozmanité  přípony.  U  kmenů  tvrdých 
vedle  pravidelného  -ech,  zvláště  po  hrdelnicích  běžného,  i  -ech, 
někdy  -dch-  u  kmenů  měkkých  -ích,  někdy  -ech;  u  měkkých 
stažených  -iech  i  -ích.  Proměny  souhlásek  dějí  se  tu  dle 
§§.  70 — 74;  na  př.  v  rúšech  m.  rúsěch,  v  třevech.  Hod.  na 
nosidlách.  EZ.  na  lícech,  na  plecech.  RK.  u  porokováních. 
ŽK.  na  kopiech.  RK. 

b)     Skloňování  i -kmenů. 

§.   111. 

I-kmeny  vycházely  prvotně  na  i,  které  v  cyr.  v  &  skleslo, 
v  staré  češtině  pak  bud  do  předcházejících  souhlásek  vniklo, 
čím  tyto  změkly,  aneb  se,  ačkoli  velmi  zřídka,  udrželo,  na  př. 
hosť  a  kost,    cyr.  gostb  a  koste  m.     původných   gosti    a    kosti. 

I  se  zachovalo  u :  host,  choť  a  laň,  znějících  v  nom.  je- 
dnotném i  host-i,  chot-i  a  lan-i ;  na  př.  po  řeči  znáte,  ež  si  hosti, 
novopřišlá  hosti.  Pass.  I-kmeny  vládne  jen  rod  mužský 
a  ženský. 

«)     Rod  mužský. 
§•    112- 

Sem  spadají  kmeny  vycházející  bud  na  ti,  v\  ď,  ť,  s,  řid- 
čeji na  V,  ň,  ř,  bud,  ač  veimi  zřídka,  na  původně  i;  na  př. 
koráb',   črv',  hospod,  tesť,  prš,  mol',  kón,  vepř,  hosti  a  j. 

Paměti  hodné  je,  že  i-kmeny  mužského  rodu  již  v  starší 
době  do  skloňování  a-kmenů  jak  tvrdých  tak  i  měkkých 
přeskakují. 


51 


§■    H3. 
I -kmeny  mužského  rodu  skloňují  se  následovně: 


Číslo 


Vzor 

i  -kmenů 

mužského  rodu 


Jednotné    N, 

kosť,  hosti 

G. 

host-i 

D. 

host-i 

A. 

host 

V. 

host-i 

L. 

host-i 

I. 

host-em 

Dvojné    NAV. 

host  i 

GL. 

host-iu  aneb  host- ú 

DI. 

hosť-ma 

Množné   N. 

host-ie 

G. 

host-í 

D. 

host-em 

A. 

host-i 

V. 

host-ie 

L. 

host-ech 

I. 

hosť-mi 

§•  114. 

Poznámky  o  čísle  j  ednotném  : 

1.  V  genitivě  vedle  i  přichází  i  e;  někdy  e  m.  ie, 
a-kmenůra  měkkým  vlastního ;  na  př.  u  komoně.  Alx.  lokte 
tvého.  ZW  kmete.  Pass. 

3.  Dativ  a  lokal  vedle  i  mívají  i  u,  a-kmenům 
vlastní,  na  př.  zeťů.  Dal.  v  loktu.     ŽW. 

3.  Akkusativ  je  roven  nominativu,  později  vyškytá 
se  místo  něho  genitiv,  na  př.  povědě  svój  zeť.  Dal.  nalezli 
kmete  starého.     Pass. 

4* 


52 

§.  115. 

Poznámka  o  čísle  dvojném: 

V  dative  a  instrumentalu  přichází  i  -ema  a  -oma 
dle  a-kmenův,  na  př.  loktoma.  Pass.  s  dvěma  koňoma.  List 
r.  1410. 

§.   116. 

Poznámky  o  čísle  množném: 

1.  V  nominative  stahuje  se  někdy  ie  v  <?',  na  př. 
kmete.   KPR.  kmetstí  1'udé.     RK. 

Že  sem  některé  a-kmeny  přeskakují  spomenuto  již 
v  §.  96,  č.  1. 

2.  V  genitivě  vedle  í  čte  se  i  óv  a-kmenů,  někdy 
i  kmen  přípony  ov  prostý;  na  př.  dvú  stů  loktóv.  ŽW.  pro- 
vázek dvanácti  loket.     Benátská  biblí  r.  1506. 

3.  V  akkusativě  přeskakují  i-kmeny  zvláště  do  a- 
kmenů,  na  př.  kmety.     KPR.  vedle:  kmete.     ŽW. 

4.     Lokal    vedle    -ech    dopouští   i  -ech,    na  př.    na  kme- 
tech.    Dal. 

/?)  Rod  ženský. 
§•    H7. 

Sem  spadají  i-kmeny  rodu  ženského,  zakončené  měkkými 
souhláskami,  jako :  obuv',  leb',  otep',  žeň,  sól',  tvář,  měď,  nif, 
rez,  veá,  lež,  myš,  žlč  a  j. 

Skloňování  kmenů  těch  liší  se  od  skloňování  i-kmenů 
mužského  rodu  jenom  instrumentalem  jednotného 
a  nominativem  množného  čísla ;  tento  vychází  u  nich 
na  i,  onen  na  iu  aneb  ú,  čili  skráceně  z  iju  m.  cyr.  íjq,  na  př. 
kostiu  m.  kostiju  a  kosťú,  přehl.  kostí,  cyr.  kostij%.  Jinde 
drží  se  vzoru  host  stále  i  ve   spisech  dosti  pozdního  původu. 

B.     Skloňování      kmenů      původně     zavřený  ch. 
§.  118. 

Stará  čeština  má  dosti  kmenů  původně  zavřených,  které 
sice   v  nominative  jednotného  čísla  kmeny    otevřenými   se 


53 

objevují,  ale  ve  všech  ostatních  pádech,  kde  se  k  nim  přípony 
samohláskou  se  počínající  přirážejí,  u  své  původnosti 
vystupují,   na  př. 

kamen  —    nomin.  kamy  ;  genit.  kamen-e, 

mater    —         „        máti ;  „      mateř-e, 

robět     —         „        robě;  „      roběVe, 

ramen  —         „        ráme ;  „      ramen-e, 

nebes    —         „        nebe;  „     nebes-e. 

Kmeny  ty  rozpadají  se  dle  rodu  na  tři   oddíly. 

«)  Rod  mužský. 
§.  119. 

Kmeny  původně  zavřené  rodu  mužského  vycházely 
prvotně  na  an  (en),  které  dle  §.  18,  ě.  2  v  cyr.  v  y  přešlo, 
jež  se  i   v  češtině  zachovalo. 

Sem  spadají  kmeny:  kamy,  plamy,  jačmy,  kory,  remy, 
křemy  a  pod.  Den  (cyr.  dbm),  ač  sem  nepatří,  drží  se 
přece  téhož  skloňování. 

Původný  kmen  před  samohláskou  ve  všech  pádech  ožívá 
(§.  118);  někdy  vystupuje  i  v  nominative,  ale  rozšířený  samo- 
hláskou ?',  která  cyrillsky  v  b  sklesla  a  v  staré  Češtině  do  n 
vnikla,  čím  toto  změklo.  Tak  na  př.  cyr.  kament,  plamenL, 
j^čtrneni,  a  j.  znějí  čes.  kameň,  plameň,  jačmeň,  s  přehl. 
ječmen.  Ostatně  se  kmeny  tyto  až  na  genitiv,  kde  stále  do 
skloňování  a-kmenů  brzy  měkkých  brzy  tvrdých  zabíhají, 
pravidelně  jako  i-kmeny  skloňují  (§.  113),  i  tu  vrtkavosť 
s  nimi  dělíce,  že  jako  tyto  (§.  112)  do  skloňování  a-kmenů 
zhusta  přeskakují,  na  př.  ku  kmenu.    Si.  z  kořen.    Fass. 

/?)  Rod  ženský. 

§.   120. 

Kmeny  ženského  rodu  původně  zavřené  vycházely  prvotně 
bud  na  ú    bud  na  tar  (ter). 

Rozpadají  se  tudíž  na  dva  oddíly :  na  kmeny  p  ň- 
vodně  na  ú  a  na  kmeny  původně  na  tar  (ter)  vy- 
cházející. 


54 

a)   Kmeny  původně   na  ú  vycházející. 

§■    121. 

U  kmenů  těch  prvotné  ú  sesláblo  v  y  anebo  se  sesilnilo 
samohláskou  i,  která  v  cyr.  nominative  jednotném  co  &  se 
objevuje  a  v  češtině  do  předcházejícího  v,  pošlého  tu  i  tam 
dle  §.14  z  y  aneb  u,  vniká,  čím  v  měkne.  Tak  na  pí\  někdejší 
hríi  přešlo  u  nás  předně  ve  kry,  potom  ve  krev?  m.  cyr.  krvrb. 
Kromě  toho  sem  náleží  ještě:  koty,  svekry,  chorúhy  a  j.  běžné 
vedle  kotev',  svekrev',  chorúhev'. 

Jednotně  skloňují  se  dle  i-kmenů  (§.  117)  dosti  stále. 
Dopouštějí  však  v  gen.  jednotném  i  e:  krv-e  v.  krv-i.  V  množ- 
ném čísle  naopak  některé  z  nich  rády  zabíhají  do  a-kmenů 
tvrdých,  jako  kdyby  v  jednotném  nominative  na  ta  vychá- 
zely, na  př.  církv-ám,  -ách  atd. 

6)  Kmeny  původně   na  far  (jer)  vycházející. 
§.  122. 

Kmeny  neomylně  sem  spadající  jsou:  máti,  neti  a 
dci  (cyr.  ďtšti)  m.  původných  mater,  neteř  a  dcer.  V  posled- 
ním vzniklo  c  a  cyr.  st  dle  §.  69  z  gt,  žijícího  posud  co  cťt 
v  něm.     Tochter.     Šesti    m.  a  v.   sestr-a   vytýká   jen  MV. 

Skloňují  se  dle  i-kmenů  (§.  117)  vyjma  jen  jednotný 
a  celé  množné  číslo.  Onde  jest  e  m.  i  v  užitku:  mateř-e, 
dceř-e,  neteř- e.  Jako  tu  tak  i  v  jiných  ožívají  kmenové  živly 
před  příponami  samohláskovými.  V  množném  čísle  pak  patří 
k  a-kmenům  tvrdým,  na  př.  dceř  jedinu.  RK.  stolec  ma- 
teře božiej.  RK.  dceř  krásnu.  Des.  Ká%.  jen  těl  jsú  matery. 
St.    mé  dcery.     Pass.    kdož  ěstie  otce  i  matery.     Des.  Káz. 

7)  Rod  střední. 

§•  123. 

Kmeny  středního  rodu    původně  zavřené  vycházejí : 

a)  na  men,  co  cyrillčina  zmoutila  dle  §.  15,  b  v  me}  a 
čeština  dle  §.  18,  č.  1  v  mě  změnila,  na  př.  semen  —  cyr. 
sěm§,     česk.  siemě ;  cyr.  im§,  česk.  imě ; 

b)  na  ent,  co  cyrillčina  zmoutila  dle  §.  15,  b  v  ei 
a  pak  t,  poněvadž  se  veškerá  její  slova  samohláskami  končiti 
mají,  odvrhla.  Čeština  změnila  dle  §.  18,  Č.  1  pozůstalé  cyr. 
§  v  čistou    samohlásku,    brzy    v  e  brzy    v  ě  dle  povahy  před- 


5ó 


cházející  souhlásky;  na  př.  pacholent  —  cyr.  pachole^  česky 
pachole;  žrebent  —  cyr.  žrěbe,  čes.  hriebě; 

c)  na  es,  kde  s  dle  zákonů  zvukoslovných  slovančinou 
vládnoucích  na  konci  slov  jednoduše  odpadá,  na  pí\  nebes  — 
nebe,  cyr.  nebo. 

Nebe  je  ostatně  jedinký  kmen  toho  druhu,  který  se 
v  češtině  nejdéle  a  nejstáleji  skloňuje  prvotným  spůsobem. 
Zabíhá  však  též  často  do  a-kmenů,  na  př.  v  Modl.  Neub. 
čteme:   rjsú  nad  nebiemi"  ;  u  Si. :  „oněch  nebí"  v.  „běh  nebes." 

Od  ostatních  druhdy  sem  spadavších  kmenů  vyškytají  se 
jen  jednotlivé  pády  i  v  nejstarších  památkách  českých,  zejména: 
slovesy  a  dřeves.  RK.    kolesa    St.  Ski. 

§•  124. 
I  ve  skloňování  kmenů  těch  ožívají  všecky  živly  jich  před 
příponami  samohláskovými,  jak  z  následujících  vzorů  vysvitne: 


Kmeny 

Kmeny 

Kmeny 

Číslo 

na 

na 

na 

men 

e  n  t 

es 

Jednotné  N. 

rámě 

robě 

nebe 

G. 

ramen- e 

robět-e 

nebes-e 

D. 

ramen-i 

robět-i 

nebes-i 

A. 

rámě 

robě 

nebe 

V. 

rámě 

robě 

nebe 

L. 

ramen-i 

robět-i 

nebes-i 

I. 

ramen-em 

robět-em 

nebes-em 

Dvojné    NAV. 

ramen-i 

robět-i 

nebes-i 

GL. 

ramen-ú 

robět-ú 

nebes-ú 

DI. 

ramen-ema 

robět-ema 

nebes-ema 

Množné  N. 

ramen-a 

robat-a 

nebes-a 

G. 

ramen 

robat 

nebes 

D. 

ramen-em 

robat-em 

nebes-em 

A. 

ramen-a 

robat-a 

nebes-a 

V. 

ramen-a 

robat-a 

nebes-a 

L. 

ramen-ech 

robat-ech 

nebes-ech 

I. 

ramen-y 

robat-y 

nebes-y 

56 

§•  125. 

Poznámky  o  jednotlivých  pádech: 

1,  Z  kmenů  na  -men  přeskočily  do  a-kmenů  tvrdých 
semeno,  rameno,  břemeno,  jméno  i  v  jednotném  čísle, 
v  množném  i  ostatní ;  na  př.  semena.  St.  jméno.  Trist.  dvě 
jméně.    EM. 

2)  V  genitivě  jednotného  čísla  u  kmenů  na 
-men  vedle  e  přichází  i  i;  v  dative  a  lokálu  téhož  čísla 
vedle  i  i  eniu,  na  př.  jmeni  tvého  —  jmeniu  tvému  —  ve 
jmeniu  Boha.    ZK. 

3.  Ve  dvojném  čísle  jeví  se  u  všech  tří  kmenů 
hojná,  ale  neústrojná  rozmanitost. 

Kmeny  na  -ent  mají  v  NA  V,  vedle  i  i  e  a  v  OL.  vedle 
e(ě)tú  i  atií,  na  př.  obě  dietětě,  tě  kniežetě.  Pass.  dvě  lanětě 
a  dvě  srnětě.  Pass,  obú  dietatú.  Pass. 

V  dat.  a  instr.  u  všech  tří  kmenů  vedle  ústrojného  -ema 
(§.  87)  i  neústrojné  -oma  a  skrác.  -ma,  na  př.  ramenoma,  ra- 
menma;  nebesoma,   nebesma;  dietatoma,  dietatma. 

4.  V  množném  i  v  jednotném  čísle  objevuje  se  vedle 
kmenů  na  -ent  i  tvar  na  -enec,  spadající  v  obor  a-kmenů,  na 
př.  ptencem.  LS.  ptence,  kurencóm.  MV.  štěnec.  Alx.  mezi 
kurenci.   Trist.  ščenci.  ZK. 

5.  V  dative  množného  čísla  u  kmenů  na  -ent  vedle 
-em  i  -óm,  na  př.  jalovatóm.  ZK. 

6.  Dietě  má  v  množném  Čísle  děti,  které  sedle  §.  117 
skloňuje. 

2.     Jména  přídavná. 
§.  126. 

Z  přídavných  jmen  spadají  v  obor  jmenného  skloňování 
přídavná  neurčitá,  t.  j.  vycházející  v  mužském  rodě  na 
tvrdou  neb  měkkou  samohlásku,  v  ženském  na  a} 
v  středním  na  o  aneb  přehl.  e;  na  př.  cist,  člověč ;  cista, 
Člověča;  čisto,  Člověče. 

Přídavná  neurčitá  vládla  úplně  v  nejstarší  době  jazykem 
českým.  Teprv  během  času  počínala  dle  §.  85  přídavným 
určitým    ustupovati,    na  př.   na  Radbuze   chladně,    ot  Liubice 


57 

bielé.  LS.  vlasa  bělá  učiniti.  EM.  (vlasu  učiniti  bílého.  Kr.  B.) 
kak  jsi  křivý.  Alx.  kde  smy  tě  viděli  lačného.   EV. 

K  vůli  skloňování  oba  druhy  přídavných  jmen  rozeznati 
sluší,  jak  tvrdého  tak  i  měkkého  zakončení. 

«)     Přídavná  jména  neurčitá  tvrdého  zakončení. 
§•  127. 

Skloňování  přídavných  jmen  neurčitých  tvrdého  zakon- 
čení je  úplně  jmenné,  t.  j.  každý  rod  skloňuje  se  docela 
pravidelně  jako  jméno  podstatné  odpovídajícího  zakončení 
a  rodu. 

Tak  se  skloňuje  cist  dle  vzoru  chlap  (§.  92),  čistá 
dle  vzoru  ryba  (§.  98)  a  čisto  dle  vzoru  dělo  (§  107). 
V  staré  Češtině  dají  se,  vyjma  lokal  a  dativ  množného 
čísla  (již  v  BK.  král'evýni  vrahóm,  Neklanových  a  j.); 
všecky  pády  doložiti,  ač  nestejným  rozsahem. 

1.  Nominativ  jednotný  a  množný,  je dnotný 
genitiv,  dativ,  lokal  a  akkusativ  i  jednotný  i 
množný  velmi  zhusta  v  staročeských  památkách  se  objevují 
na  př.  ščit  črn.  RK.  šírá  neba.  LS.  z  Črna  lesa,  RK.  ke  dniu 
slavnu.  Ev.  běda  mně  hubeně.  Trist,  viz  kakf  jmá  pečenu 
kóru.  Bern.  Josef  káza  ji  s  veliký  noci  žieti.  JMI.  vzkazuje 
jim  tu  řeč  zvěstu.  Alx.  matery  prostovlasy.  Pass.  měsiec  je 
v  plně.  Šl.  stáchu  na  mělč  dvě  stě  korábóv.  Alx.  po  velice 
noci.     Pulk. 

2.  Z  následujících  pádů  se  jenom  nepatrné  zbytky  za- 
chovaly : 

a)  v  o  kat  i  v  bud  na  prosto  bud  před  jmény  podstatnými, 
na  př.  převysoce,  přesilne.  ZW.  o  milostivé  Bože.    Pass. 

Ostatně  je  roven  nominativu,  na  př.  Oziepe,  synu  Da- 
vidóv,  EM.  slavná  kněžno.  LS. 

b)  instrumental  jednotného  čísla:  přede  dnem 
slavném.  Ev.  s  Bohem  Abrahomovem,  nad  domem  Davidovem. 
ZW.  promluvením  dosti  malém  s  sobů  l'ud  z  města  vylúdi.  Alx. 

c)  genitiv  a  instrumental  množného  čísla:  desěf 
vietězov  korun.  Zj.  umyju  mezi  nevinny  ruce  svoji.  ZW. 

Jinak  zabíhají  pravidelně  do  skloňování  složeného  (§.  142). 


58 

$)    Přídavná  j  mén  a  n  eurčitá   měkkého   zakončení. 

§•  M 

I  přídavná  jména  neurčitá  měkkého  zakončení  jsou  u 
skloňování  rázu  úplně  jmenného,  t.  j.  člověč  skloňuje  se 
dle  vzoru  muž  (§.  92),  člověča  dle  vzoru  duša  (§.  98)  a 
člověče  dle  vzoru  líce  (§.  107).  Skloňování  jmen  neurči- 
tých měkkého  zakončení  lisí  se  tudíž  od  skloňování  přídav- 
ných neurčitých  tvrdého  zakončení  tak,  jako  skloňování  měk- 
kých a-kmenů  podstatných  od  skloňování  tvrdých  a-kmenů 
(§.  §.  93,  105). 

Ostatně  je  skloňování  těchto  přídavných  jenom  jednot- 
livými, nepatrnými  zbytky  v  starých  památkách  zachováno. 

Dvojného  čísla  nemáme  pražádných  dokladů. 
Množného  Čísla  dočetl  jsem  se  jen  u  Dal.:  pěše  u  boj  jdě- 
chu  (dívky).  Jednotné  Číslo  dá  se  několika  příklady 
doložiti,  mate  se  však  dílem  přehlasováním  dílem  usta- 
vičným  zabíháním  do  skloňování  složeného. 

Skloňování  těchto  přídavných  je  vůbec  jedna  z  nejzá- 
hadnějších a  z  nejtemnějších  stránek  mluvnice  staročeské  a 
to  proto,  že  u  kmenů  samých  již  v  nejstarší  době  náramný 
zmatek  byl  nastal. 

O   jednotlivých    pádech    spomenouti    sluší: 

1.  V  nominative  jednotném  ženského  rodu 
je  přehláska  e  obyčejná,  např.  děvče  ruka.  L S.  pěše  šla.  ZJK. 

2.  V  genitivě  jednotném  mužského  rodu  nedá 
se  a  doložiti;  všady  jeví  se  přehláska  e,  na  př.  ot  nynějše 
času  ŽW.  Tak  i  v  rodě  středním,  na  př.  lěta  páně.    Rkp. 

3.  V  dative  jednotném  mužského  i  středního 
rodu  je  přehláska  i  velmi  hustá,  na  př.  proto  nás  spasitel  naj- 
prvni  blahu  o  pokoře  uči.  ZSO. 

4.  Příslovky:  méňe,  lepe,  viece,  hlúbe,  blíže,  snáze, 
přeze,  tvrze,  dráže,  tuže  a  p  můžeme  za  zbytky  přídavných 
neurčitých  měkkých  středního  rodu  považovati,  totiž  z  dráž, 
dřáža,  dráže ;  méň,  méňa,  méňe  a  t.  d.  (§.  220,  a). 


59 


3.     Příčestí    a   přechodníky. 
§.   129. 

Skloňování  jmennému  podléhají  dle  §.  86  i  příčestí  a 
p  ř  e  ch  o  d  n  í  k  y. 

A.  Příčestí  trpná  přítomného  i  minulého 
času  skloňují  se  pravidelně  dle  přídavných  neurčitých  tvrdé- 
ho zakončení  (§.  127),  na  př.  křestěm  sem.  Pass.  naplněma 
by  hora  —  srazem  šípem  —  do  nedozíráma  daleka.  UK.  po 
bratry  rozvaděma  LS.  ruce  uhlazeně.  PP.  samému  ciesari 
Theodosio  řeČenu.  ŽSO.  vedle  práva  odsúzenu  býti  a  krivu 
zóstati.      Všhr. 

B.  Přechodníky  přítomného  a  minulého  času 
skloňují  se  bez  rozdílu  dle  přídavných  měkkého  zakončení 
(§.   128). 

V  staročeských  památkách  zachovalo  se  nám  jenom  ně- 
kolik pádů,  jimiž  náramný  zmatek  vládne;  o  nich  spomenouti 
sluší : 

1.  Nominativ  ženského  rodu  mívá  obyčejně  i  místo 
a,  na  př.  žena  žebří ci.     Pass.     saň    rozčesši    ústa.      Pass.  a  j. 

Přechodníky  minulého  času  středního  rodu  mívají 
vedle  přehl.  še  (tn.  so)  v  nominat.  jednotném  i  kmen  nomi- 
nativu rodu  mužského,  na  př.  zrno  padše.  Ev.  zarodiv  sě 
sěmě  i  uvadlo.     CE.  to  řek  dietě  i  zmisalo.     Pass. 

2.  Genitiv  na  a  nedá  se  doložiti.  Místo  něho  stále 
přehláska  e  se  vyškytá,  na  př.  ot  zástupa  stoje ce.  CE.  Hospo- 
dina hněvajíce  sě  nečijú.  Pass.  Hospodina  vstávše  neviděl. 
Pass  by  byli  neviděli  z  jednoho  Člověka  vyšedše  stáda  ve- 
přóv.     ŽSO. 

3.  Dativ  jedn.  mužského  rodu  mívá  přehlásku  i, 
někdy  docela  nesprávně  i  e,  na  př.  lovci  honieci.  ŽSO.  jesť 
tobě  u  věčný  život  vjíti  mdlu  jsúce.     ŽJ  K. 

4.  Akkusativem  jednotným  vládne  zvláště  náram- 
ný zmatek: 

a.  U  mužských  přech odníků  bývá  akkusativ  bud  ro- 
ven nominativu,  na  který  se  někdy,  zvláště  u  neživotných,  e 
přivěšuje,    buď  bývá  zastoupen    přehlášeným    genitivem,  na  př. 


60 

slyšachu  jej  činiůc  se  známě.  Ev.  zaslyšachu  hlas  s  nebes 
řkúc.  Pass.  kněze  za  železným  stolem  jedúce  uzříte.  Dal.  vi- 
děl jsem  satana  jako  blesk  s  nebe  padnúce.  Hod.  viděli  jej 
běchu  z  mrtvých  vstávše.  ZJK.  tvého  bratra  po  jeho  vieře  po- 
stúpivše  srny  nalezli.     Zj. 

b.  V  akkusativě  ženských  pře  chodníků  místo 
u  neb  přehl.  i  skorém  pravidelně  e;  někdy  odpadává  i  u  (?'), 
na  př.  videch  ve  sně  dievku  krev  loěúce  a  po  vsej  zemi  jako 
vzteklú  běhajúce.  Dal.  nalezli  kotvu  ležiece.  Pass.  tu  je  sto- 
jece  nalezl.  XII  Ap.  uzrista  ženu  s  svatým  Petrem  stojiece. 
Pass.  vida  ji  porodivše.  EM.  jakž  ji  uzřel  plačíc.  ZJK. 
kázal  ji  za  vrkoěe  oběsiec  bičovati.     Fass. 

5.  Dvojné  číslo  zastupuje  obyčejně  číslo  množné; 
jenom  nominativu  dvojného  máme  několik  spolehlivých  dokladů, 
na  př.  ta  muže  ležeta  mluviece  (přehl.  m.  mluvieca).  Alx.  dva 
odsúzena  padse  (přehl.  m.  padša)  umřela.     Pass 

6.  V  nominative  množném  rodu  mužského  pra- 
videlně e  m.  i;  někdy  i  odpadává,  na  př.  prosichu  jej  rekúce- 
Ev.  ščenci  lvoví  řujúc  (m.  řujúce,    řujúci).     ZK. 

7.  V  nominative  a  akkusativě  středního  rodu 
m.  a  pravidelně  přehláska  e,  na  př.  vidiec  mrtva  těla  ležiece 
(m,  ležieca).     Pass, 

4.  Číslovky. 
§.  130. 

Skloňování  jmennému  podléhají  následující  číslovky: 

1.  řadové  číslovky  jen  v  čísle  jednotném  a  tu  nej- 
hustěji v  nominative,  řidčeji  v  jiných  pádech,  na  př.  by  Cech 
sám  sedm.  Dal.  sám  desát.  Kr.  B.  než  poně  pól  desátý  ho- 
diny. Trist.  krása  zvláště  záleží  ve  čtveře  věci.  Si.  pól  čtvrtý 
míl'e.     Trist. 

2.  rodové  číslovky  v  několika  pádech,  na  př.  ty  jsi 
sedmer.  Hod.  proti  sedmeré  svátosti.  St.  chtěl  čtvero  to  na- 
vrátiti. ŽSO.  mám  čtverý  škorně.  Řem.  šestera  kriedla.  Zj 
mohu  živí  pomoci  mrtvým  čtverem  činem.     St. 

o.  obecné  číslovky:  mnoho,  málo,  několik,  tolik, 
druh,  sám,  jeden,    ves  a  p.  v  několika  pádech,  na   př.  nemohl 


61 

prorok  tolikem  vyřéci  pověděnie.  St.  po  několicě  časech. 
Pass.  málem  živiti.  Des.  Káz>.  druha  druzě.  RK.  druh 
druha  taješe.  St.  Ski.  oslavi  sě  sebe  sama.  Ev.  boj  málu 
proti  mnohu  Pulk,  ve  mnoze.  SPr.  s  mnohem  lidí.  Pulk. 
ze  mnoha.  Des.  Káz.  po  několicě  dnech.  Pass.  ze  vša 
lesa.     RK. 

§.  131. 

Základné  číslovky,  vyjma  jeden,  dva  a  oba,  o  nichž 
viz  §.  138,  č.  3,  následovně  se  skloňují: 

1.  trie  a  čtyři  c  dle  i-kmenů  mužských  (§.  113);  vedle 
genit.  čtyrie  m.  čtyrí  i  čtyř,  skrč.  čtř  a  vedle  instr.  třemi 
skrč.  třmi,  na  pr.  čtyrie  hlukóv.  RK.  ze  čtyř  vrahův.  Zj.  čtř 
mezi  dcěťma.     Zj.  třmi  potoky.     Pass. 

2.  pěf,  šesť,  sedm,  osm,  devět  skloňují  se  pravi- 
delně dle  i-kmenů  ženských  (§.  117). 

5.  desěť  skloňuje  se  v  jednotném  čísle  též  dle  i-kmenů 
ženských  (§.  117),  ve  dvojném  a  množném  čísle  ale  spťisobem 
zvláštním,  cyrillskému  skloňování  obdobným,  totiž: 


Číslo 


Ski  oňo  vání 
základné    Číslovky    desěť 


Tvary   české 

Tvary    cyrillské 

Dvojné  NA. 

desěť,  desěte 

deseti 

GL. 

desětú 

desetii 

DI. 

desěťma 

desetinná 

Množné  N. 

deseti,  desiete 

deseti 

a. 

deset 

deseťT> 

D. 

desětem 

desetemt 

A. 

deseti,  desiete 

deseti 

L. 

desětech 

desetecln. 

I. 

desěty 

desátý 

Vgenitivě    množném    vedle     desěť  i  desáť,    dsáf , 
dcáť    (§.  60,  č.  3);  tak  i    ve    dvojném:    dsátú,  dcátú,  cátú. 


62 

Ostatně  bývá  dvojné  číslo  dosti  zhusta  zanedbáno,  na  př.  dvú 
cát  (m.  cátú)  dní.  ŽSO.  do  dvů  dcát  lět.  Pass.  dvěma  dcátú 
tisícem  lidem.     Pass. 

4.  sto  skloňuje  se  dle  a-kmenů  středního  rodu  (§.  107); 
dativ  a  instrument  a  1  dvojného  čísla  bývají  zaned- 
bány, na  př.  se  dvěma  set  rytieri.  Pass.  mezi  stoma  lět.  Pass. 

5.  tisíc  (cisůc)  skloňuje  se  pravidelně  dle  a-kmenů 
měkkých  (§.  92),  genitiv  množný  je  posud  roven  nominativu 
jednotnému. 

§.  132. 

0  složených  číslovkách  základných  znamenati 
sluší : 

1.  U  číslovek  od  „jeden  na  desěť"  až  do  "devěť  na 
desěť"  skloňuje  se  jen  prvá,  druhá  číslovka  se  rozmanitě 
skracuje,  totiž:  ná-dsť,  ná-sť,  nácť,  (§.  60,  č.  3),  na  př.  v  dru- 
hém nádsf  létě.  JMI.  po  pěti  ná-dsť  stupních.  ZJK.  dvěma 
ná-sť  mužem.     Pass. 

2.  U  týchže  číslovek  je  v  staročeských  památkách  i  jiný 
spůsob,  až  posud  v  Cechách  zvláště  u  rybářů  běžný,  v  oby- 
čeji, totiž:  „jeden  mezi  desěťma"  až  do  ,,devěť  mezi  desěťma." 

1  tu  se  skloňuje  jen  prvá  číslovka;  instrumental  dvojný 
pak  se  rozličně  skracuje,  totiž:  mezdesěťma,  dcěťma,  mez- 
cěťma  a  konečně  mecíťma,  na  př.  pod  jednu  mezcieťma  tisíc 
hřiven.     Pulk.  až  do  šestého  mezi  dcieťma  lěta.     ŽSO. 

3.  U  číslovek  od  „dva  desěť"  až  do  „pěť  desěť" 
skloňují  se  dle  §.  131  pravidelně  obě  číslovky,  někdy  však 
jen  prvá;  na  př.  s  třmidcáť  sluhami.  Pass.  po  čtyřech  dcáť 
lět.     Pass. 

4.  U  desítek  od  „pěť  des  ěť"  až  do  „de věť  desěť" 
skloňuje  se  jen  prvá  číslovka,  druhá  zůstává  v  genitivě  ne- 
proměnnou, na  př.  stár  let  pěti  dcáť  nebo  nejvíce  šesti  dcáť. 
Alx. 


63 


5.     Zájmena    osobná    bezrodá. 
§.  133. 

Zájmena  osobná  já  z,  ty,  sě,  neznajíce  rozdílu  v  rodě, 
skloňují  se  spůsobem  jmenným.  Jednotlivé  pády  jich 
jsou  na  rozličných  kmenech  osnovány,   totiž: 


Skloňování 

Číslo 

z  á  j  m  e  n    o  s  o  b  n  ý  ch    b  e  z  r  o  d  n  ý  ch 

Já  z 

Ty 

., 

Jednotné  N. 

jáz 

ty 

._ 

a. 

mne 

tebe 

sebe 

D. 

mně,  mi 

tobě,  ti 

sobě,    si 

A. 

mě 

tě 

sě 

L. 

mně 

tobě 

sobě 

I. 

mnú 

tobú 

sobů 

Dvojné    N. 

va,  vě 

va,  vě 

A. 

na 

v  a 

GL. 

najú 

vajú 

DI. 

náma 

várna 

Množné  N. 

my 

vy 

G. 

nás 

vás 

D. 

nám 

vám 

A. 

ny 

yy 

L. 

nás 

vás 

I. 

námi 

vámi 

§.  134. 

Poznámky  o   jednotlivých    pádech: 
1.    Nominativ  jáz    přichází    ve  všech    starých    památ- 
kách až  do  XIV  století;   jen  jednou  v   RK.    (ve    Zbyli.)    „já 


64 

sem  lovec  bludný"  a  to  asi  jen  proto,  aby  se  dvě  sykav- 
ky  nestýkaly  (jáz  sem). 

2.  Genitiv  mene  přichází  jen  v  Ev.,  na  př.  mene  ne 
vsegda  imáte;  mene  sleduj.  Je  to  makavý  bulharismus 
(§.  2,  B,  č.  4). 

3.  Plný  dativ  je  důrazný,  sesláblý  (mi,  ti)  více  enkli- 
tický.  Zvláště  u  Štítného  má  dativ  mravný  (ti,  t)  význam, 
úplně  enklitický,  na  př.  nestihnutým  jest  Buoh  v  sobě  —  ne 
takť  jest  Buoh  dobrý,  byť  jiné  byla  dobrota,  jiné  on    —    a  j. 

4.  Akkusativ  bývá  již  v  dosti  staré  době  genitivem 
zastoupen,  na  př.  kto  tebe  sázel.    RK. 

5.  Instrumentaly  mnú,  tobú  povstaly  stažením 
z  cyrillských  nn>noja,  toboja  —  česk.  mnoju,  toboju. 

6.  Nominativ  dvojného  čísla  (va,  ve)  nedá  se 
doložiti.  V  staročeských  památkách  zastupuje  jeho  místo  no- 
minativ množného  čísla,  na  př.  když  vy  jediná  sama  spolu 
sedeta.  Pass. 

7.  Akkusativ  dvojného  čísla  (va,  na),  ačkoli  jich 
obdoba  s  cyrillčinou  (cyr.  na,  va~)  žádá,  nedá  se  též  doložiti. 
V  staročeských  památkách  zastupuje  jeho  místo  obyčejně  ge- 
nitiv dvojného  čísla;  na  př.  nají  obů  svieže.  Trist.  tu  nají 
nalezu.     Pass. 

8.  Dativ  množného  čísla  přehlasuje  se  dosti  zhusta 
během  XIV  s-toletí  v  n  e  m,  v  e  m,  zvláště  u  Dal.  a  v  Alx. 
(§•  27). 

9.  V  akkusativě  množné  ho  čísla  ve  všech  starších 
památkách  ny,  vy ;  teprv  později  nás,  vás,  na  př.  rozprášil  si 
ny.  ZW.  Bóh  prolil  krev  svú  za  ny.  Ěem.  vzbuď  ny.  St.  kto 
vy  je  sěm  poslal.  SPr.  budu  na  vy  svědčiti.  JMI. 

10.  Sebe  přijímá  enkliticky  i  ukazovací  zájmeno  si, 
(sien,  s)  cyr.  sb  (§.  139),  na  př.  iz  sebe-si,  k  sobě-sim.  Ev. 

II.     Skloňování    zájmenné. 

§.  135. 

Skloňování  zájmenné  je  na  kmenech  otevřených,  původně 
bucT  na  -a  neb  -ja  vycházejících,  osnováno   (§.  91). 

Kmeny    v    mužském    rodě     původně    na    -a     vycházející 


65 

(v  cyrillČině  na  s;  v  čest.  pak  dle  §.  16,  c.  1  na  pouhou  sou- 
hlásku), jmenujeme  kmeny  tvrdými;  vycházející  původně 
na  ja  (v  cyr.  na  i>  (i),  v  češtině  pak  bud  na  měkkou  sou- 
hlásku neb  na  i)  zoveme  kmeny  měkkými. 

A)     Kmeny  tvrdé. 

§.  136. 

Vzorem  skloňování  kmenů  zájmenných  tvrdých  uvádíme 
ukazovací  zájmeno  ten,  ta,  to,   které  se  následovně  skloňuje: 


Číslo 


Skloňování 
kmenů   z  á  j  m  e  n  n  ý  ch  tvrdý  ch 


Rod 


mužský 

ženský 

1         střední 

Jednotné  N. 

te-n 

ta 

to 

G. 

to-ho 

te-j,  té 

to-'. o 

D. 

to-mu 

te-j,  té 

to-mu 

A. 

te-n 

tu 

to 

L. 

tom 

te-j,  té 

to-m 

I. 

tie  -m 

tú  m.  to-ju 

tie-m 

Dvojné   NA. 

t-a 

tě 

tě 

GL. 

tú  m.  to-ju 

tú  m.  to-ju 

tú  m.  to  ju 

DI. 

tě-ma 

tě-ma 

tě-ma 

Množné  N. 

t-i 

ty 

ta 

G. 

tě-ch 

tě-ch 

tě-ch 

D, 

tě-m 

tě-m 

tě-m 

A. 

ty 

ty 

ta 

L. 

tě-ch 

tě-ch 

tě-ch 

I. 

tě-mi 

tě-mi 

tě-mi 

Kvét:  Staročeská  mluvnice. 


66 

§.  137. 

Poznámky  o  jednotlivý ch  pádech: 

1.  Nominativ  jednotný  mužského  rodu  měl  by 
z  cyr.  ís  dle  §.  16,  č.  1  t  slouti.  Prvotnější  tento  tvar  vy- 
stupuje ještě  v  příslovce:  vetčas  t.  j.  ve  t  čas  (cyr.  vl  ťL 
časT>  —  v  ten  čas,  hned,  illico),  ve  zdvojeném  tet,  tento  m.  cyr. 
ťsťs  a  v  mezislovci  vet,  en,  ecce  (vlastně  ve  t,  t.  j.  čas,  v  ten 
čas,  rusk.  vott),  na  pí\  vetčas  Jesus  Kristus  k  hospodyni  Martě 
mě  vedl.  Pass.  Vetčas  svatý  Petr  a  sv.  Pavel  vesla  sta  do 
města.  Pass.  Zameská-li  sě  tet  pověděti.  KPE.  Naň  pohon 
prošel  tet  póvod.  KPE.  Vet  ti  zbraně!  RK. 

Ostatně  se  v  staré  češtině  n  pravidelně  přisouvá:  te-n ; 
e  zastupuje  cyr.  r>. 

2.  Grenitiv  jednotný  ženského  rodu  má  pravidelně 
ie-j  m.  cyr.  to-je.;  e  zastupuje  dle  §.  16,  č.  1  cyr.  z  a  e  m. 
cyr.  g  odpadlo.  Ku  konci  XIV  století  skracuje  se  te-j  v  té; 
dativ  a  lokal  jedn.  ženského  rodu  le-j  povstaly  z  cyr.  to-j  dle 
§.  16,  č.  1. 

0.  Instrumental  jedn.  ženského  rodu  tú  po- 
vstal stažením  (§.  40,  č.  1)  z  cyr.  tojq,  které  dle  §.  18,  č.  2 
strč.  toju  sluje.  Nestažený,  ale  přehlášený  instr.  žije  v  pří- 
slovce mezitoji  m.  mezitoju,  t.  j.  mezi  toju  dobu. 

§.  138. 

Dle  vzoru  ten,  ta,  to  skloňují  se  dále: 

1.  Ukazovací  zájmena:  on,  ona,  ono;  o  v,  o  v  a,  o  v  o. 
Zájmeno  on,  ona,  ono,  stojící  po  spojce  a,  utracuje  dle  §.  44, 
č.  1  o,  na  př.  mníš  trávu,  ano  zelie.  Sm.  Fl.  (m.  a  ono  zelie). 
Tak  vzniklé  tvary  an  (a  on),  ana  (a  ona),  ano  (a  ono)  po- 
kládali někteří  gramatikové  omylem  za  zvláštní  zájmena. 

.  2.  Tázací  zájmeno  k-to  (cyr.  k-L-to),  jen  že  přísuvka 
io  ve  všech  pádech,  vyjma  nominativ,  odpadává.  Ostatně  se- 
tkáváme se  i  s  přísuvkou  te,  na  př.  k-te-j  (m.  k-to  je)  jeho 
otec.  St. 

PňvodnějŠí  ko  m.  cyr.  ko,  kde  o  cyr.  b  zastupuje,  je 
velmi  řídké;  y  m.  r>  jen  jednou  v  Ev.,  které  však  za  bulha- 
rismus  považovati  můžeme  (§.  2,  B,  č.  4),  na  př.  ko-ž  (m.  cyr. 
k%-že)  svítěze.  Zj.  jeden  ky-ž-do  (m.  cyr.  ki>-ždo).  Ev.  Složené 


67 


tvary:  n  ěkto,  nik  to  (někte,  nikte),  ikto,  leckto, 
(lecikto.  Pass.)  a  p.  skloňují  se  jako  prosté:  klo ;  na  př. 
nikte  tu  dědiny  nemá.  KPR.  nikte  ho  neviděl.  SPr.  nikte 
nesměl.     Pass. 

3.  Číslovky:  druh,  dva,  jak,  jeden,  jedin,  jeli  k, 
jin  (cyr.  in7>),  kak,  kolik,  kterak,  kter,  něter,  oba, 
sám,  vsak,  všelik.  Ze  i  do  skloňování  jmenného  zabíhají, 
spomenuto  již  v  §.  130,  č.  3. 

B)    Kmeny   měkké. 

§.  139. 

Vzorem  skloňování  kmenů  měkkých  zájmenných  uvádíme 
ukazovací  zájmeno  sien,  sia,  sie,  které  se  od  skloňování  kmenů 
tvrdých  pouhým  přehlasováním  lisí. 


Skloňování 

kmenů 

á  á  j  m  e  n  n  ý  ch 

měkký  ch 

číslo 

Rod 

mužský 

ženský 

střední 

Jednotné  N. 

sie-n 

s-ia  m.  si-ja 

sie 

a. 

sie-ho 

sie-j  m.  sie-je 

sie-ho 

D. 

sie-mu 

sie-j 

sie-mu 

A. 

sie-n 

s-iu  m.  si-ju 

sie 

L. 

sie-m 

sie-j 

sie-m 

I. 

sí-m 

s-iú  m.  se-ju 

sí-m 

Dvojné   NA. 

s-ia  m.  si-ja 

si 

si 

GL. 

s-iú  m.  si-jú 

s-iú  m.  si-jú 

s-iú  m.  si-jú 

DI. 

si-ma 

si-ma 

si-ma 

Množné  N. 

si 

s-ie  m.  si-je 

s-ia  m.  si-ja 

a. 

1     si-ch 

si-ch 

si-ch 

D. 

si-m 

si-m 

si-m 

A. 

s-ie  m.  si-je 

s-ie  m.  si-je 

s-ia  m.  si-ja 

L. 

i     si-ch 

si-ch 

si-ch 

I. 

si-mi 

si-mi 

si-mi 

68 

§•  140. 
Poznámky  o  jednotlivých   pádech: 

1.  Původný  nominativ  jednotný  mužského  rodu 
si  (m.  cyr.  si)  máme  ještě  v  Ev.  („si  syn  člověč").  Co  akku- 
sativ  přichází  s'  v  příslovkách:  dnes  m.  cyr.  dtnt  sl,  (den 
ten)?  večeros  m,  cyr.  večert  sl  (večer  ten),  letos  (to  léto). 
Srovn.  §.  2 i 9. 

Ostatně  se  pů vodné  si  jako  pů vodné  U  (§.  137,  č.  1) 
přisouváním  n  rozšiřuje. 

2.  V  nominative  jedn.  vyškytá  se  v  ženském 
rodě  vedle  sta  i  přehláska  sie,  na  př.  sie  chasa,   smrť  sie.  RK. 

3.  Gen  i  ti  v  jedn.  ženského  rodu  trvá  co  siej  slz 
do  konce  XIV  století,  pak  pravidelně  skrácený  (sie);  tak  i 
dativ  a  lokal  téhož  rodu. 

4.  Vystupuje-li  sie  s  jménem  podstatným  co  pří- 
slovkové  určení,  sklesává  i  v  pouhé  s\  na  př.  s'noci  (m.  siej 
noci,  sie  noci),  Rass. 

5.  Neústrojné  s  í  ž,  siáž,  siéž  liší  se  od  prostého  sien, 
s  i  a,  sie  u  skloňování  pouhým  dloužením. 

6.  Stiročeské  onseh  (onsah  —  quidam)  stojí  asi  m. 
původného  on -si.  Skloňování  je  jmenné,  na  př.  ot  onseha 
Jindřicha.  KPR.  onseže  !  Št. 

§•  141. 
Dle  vzoru  sien,  s  i  a,  sie  skloňují  se  dále: 
1.     Zájmeno  ukazovací:    j  i  (j  en),  j  a,  j  e ;    o  něm  zna- 
menati sluší : 

a)  Nominativ  zastupuje  pravidelně  on,  ona,  ono 
(§.  138,  č.  1). 

b)  V  akkusativě  j  ed  n.  mužského  rodu  vystupuje 
vedle  ji  i  jej  aneb  genii  jeho  (ho).  Po  předložkách  při- 
souvá  se  tu  i  v  ostatních  pádech  n  (§.  66,  č.  3),  na  př.  naň 
(m.  na  ni),  z  něhož  vše,  skrzeňž  vše,  v  němž  vše.  St.  pro 
niž.  JMI. 

c)  V  genitiv  ě  j  edn.  ženského  rodu  čítáme  v  sta- 
ročeských památkách  vedle  jej,  je  i  jeje  neb  s  přísuvkou  j: 
jejej;  jednou  i  jeja  m.  cyr.  genit.  jeje,  na  př.  výpovědi  jeje, 
bratry  jeja  oba.  LS,  na  jejej  šiji,  na  jeje  (skály)  vrchu.     RK. 

Na    tomto    genitivě    přestávala   čeština   i   za  historických 


69 

dob  ještě  dosti  dlouho.  Asi  ku  konci  XIV  století  utvořila  si 
nynější  její  z  genit.  jeje  m.  cyr.  jeje,  jako  slov.  jej-in} 
srb.  njej-in  i  njez-in,  na  př.  jejie  vina,  Št.  ovoce  jejého 
Bibl  r.  1436. 

d)  Dativ  a  genit.  jedu.  mužského  a  středního 
rodu  sklesávají  (srovn.  §.  50  b,  ě.  4)  i  v  jho  m.  jeho,  jmu  m. 
jemu,  na  př.  jmu  rozum  dávaje.  SPr.  dá  jmu.  Des.  Kaz.  bu- 
deme lid  boží  v  svatem  Jerusalémi,  doňhož  (m.  do  jhož)  ne- 
vejde i  jeden  nečistý.     67. 

2)  Přisvojovací  zájmena:  m  ój,  moja,  moje;  tvój, 
tvoja,  tvoje;  svój,  svoja,  svoje  vznikla  z  někdejších 
ablativů  mo,  tvo,  svo  a  ze  zájmena  j,  ja,  je.  Kromě  toho  zna- 
menati sluší  o  nich : 

a)  že  se  již  v  nejstarších  památkách,  ač  dosti  nedůsledné, 
dle  §.  40.  č.  1  stahují,  na  př.  rozenia  dl'e  svégo  (m.  svo- 
jego)  vedle:  poganěnie  moje.     LS. 

b)  že  se  v  gen  i  ti  v  ě  jedn.  ženského  rodu  vedle 
svojej  i   svoje  vyškytá,  na  př.  kto  nenávidí  duše  svoje.     Št. 

3)  Přisvojovací  zájmena:  náš,  naša,  naše;  váš,  vasa, 
vaše  jsou  zase  složeniny  z  genitivů  množných  nás  a  vás 
a  ze  zájmena  j,  ja,  je,  jehož  prvý    živel  čili  j  s  s  splynul  v   s. 

4)  O  tázacím  zájmeně  če  m.  čo  znamenati  sluší : 

a)  Staří  Cechové  užívali  vedle  genitivů  č  e-h  o  i  če-so, 
č-s  o,  č-s  e.  Poslední  tvary  byly  i  co  nom.  a  akk.  běžné,  na 
př  Č'so  divíte  sě.  ZK.  č'so  mi  učinil.  ZW.  To  patrně  viděti 
z  nynějších  co  a  nic,  kde  c  z  čs  dle  §.  69,    Č.  3    se   vyvinulo 

b)  Složené  tvary:  niče  (niče  s  o,  n  i  č  '  s  o,  n  i  Č  s), 
n  é  č  e,  lečo,  lecČe  skloňují  se  jako  prosté  č  e,  na  př.  ničs 
nepricinil.  St.  ničse  nepomáhají.  Des.  Kaz.  ničs  nemoha  dě- 
lati.    Pass. 

5)  Číslovka  ves,  vsia,  vsie  jenom  samohláskou  e  se 
odchyluje  v  instr.  jednot,  mužského  a  středního  rodu,  pak 
v  dat.  a  instr.  dvojn.  a  konečné  v  genit.,  dat.,  lok.  a  instr. 
množn.  od  vzoru,  na  př.  vsie  moře.  Alx.  vsie  šlechty  předci 
—  u  vieře  vsi  —  dostúpím  vsie  škody.     Alx. 

Dle.    §.    130,    č.    3    zabíhá    zájmeno    to    i    do    skloňování 
jmenného 

6)  číslovky:  oboj,  tvój,  troj. 


70 


III.     Skloňování   složené.. 

§.    142. 

Skloňování  složené  čili  mí  chán  é,  jež  mimo  slovan- 
činu  ještě  i  litvančinou  a  germančinou  vládne,  vzniklo  ze 
tvarů  skloňování  jmenného  a  ze  zájmena  j,  ja,  je  (§.  141,  č. 
1).  Toto  skloňování  je  pro  mluvnici  staročeskou  zvláště  tím 
významné,  že  moc  a  působení  zákona  snětí  (synthesí),  jež  celý 
jazyk  český  proniklo,  patrně  ukazuje. 

Skloňováním  tímto  řídí  se  zvláště  jméno  přídavné  ur- 
čité, t.  j.  vycházející  v  jednotném  nominat.  mužském  na  ý 
neb  í,  v  ženském  na  á  neb  ia  (přehlášené  ie)  a  ve  středním  na  e 
neb  ie;  na  př.  čist-ý,  čist-á,  čist-é;  pěš-í,  pěs-ia  (přehl.  -ie), 
Pěš-ie. 

Přídavná  určitá  jména  nejsou  v  skutku  nic  jiného,  než 
přídavná  neurčitá  se  zájmenem  ji,  ja,  je  v  jeden  celek  srostlá, 
a  dělí  se  jako  přídavná  neurčitá  na  přídavná  tvrdého  a 
měkkého  zakončení.     (§.  126). 

A)  Jména  přídavná  určitá  tvrdého  zakončení. 

§•    143. 

Za  příčinou,  že  jméno  přídavné  určité  z  přídavného  ne- 
určitého a  ze  zájmena  j,  ja9  je  vzniklo,  byly  za  starodávna 
oba  živly  pravidelně  skloňovány. 

Toho  stopy  viděti  jest  ve  více  pádech  cyrillských.  Teprv 
později  srazily  se  brzy  spodobováním  neb  stažením, 
brzy  skrácením  neb  odmíšením  v  jeden  tvar. 

By  se  o  tom  čtenář  sám  přesvědčil,  uvádíme  i  původné 
živly  jak  jmenných  tak  i  zájmenných  tvarů. 


71 


Skloňování 

Číslo 

jmen  přídavných   určitých  tvrdého  zakončení. 

Rod 

mužský                  ženský 

střední 

Jedn.     NV. 

dobrt    -|-  j     = 

dobra   -f-  ja    = 

dobro    -|-   je  zz, 

dobrý 

dobrá 

dobré 

a. 

dobra  -f-  jeho  = 

dobry  4- jej,  je  = 

dobra  -f-jeho  =: 

dobrého 

dobrěj ,  dobré 

dobrého 

D. 

dobru -f- jemu 

dobrě    +  jej  = 

dobru  +  jemu  = 

dobrému 

dobrěj,  dobré 

dobrému 

A. 

dobři.  -{-  j     — 

dobru    -f"  ju  zz. 

dobro    -{■"  je    = 

dobrý 

clobrú 

dobré 

L. 

dobrě  -|- jem  — 

dobrě  -f-jej7  je  = 
dobrěj,  dobré 

dobrě  -f-  jem  = 

dobrém 

dobrém 

I. 

dobrem  +  jím  = 

dobru  -|-  jú    == 

dobrem  -{-  jím  = 

dobrým 

dobru 

dobrým 

Dvoj.  NAV. 

dobra   -|-   ja  = 

dobrě    -f-  ji     z= 

dobrě    -|-  ji    — 

dobrá 

dobrěj 

dobrěj 

GL. 

dobru   -j-  jú  = 

dobru   -|—   jú  = 

dobrň   -|-   ju  — 

dobru 

dobru 

dobru 

DI. 

dobroma  -j-  jima 

dobrama  -j-  jima 

dobroma  -f-  jima 

—  dobrýma 

=  dobrýma 

=  dobrýma 

Množ.  NV. 

dobři    — | —    j  i    = 

dobry   +  je   = 

dobra    -f"  ja  == 

dobří 

dobré 

dobrá 

G. 

dóbr-L  -|-  jich  = 

dobrrr,  -f-  jich  =r= 

dobn>  -f"  jich  zz 

dobrých 

dobrých 

dobrých 

D. 

dobróm  -{-jim  = 

dobrém  -j-jim  =- 

dobróm  -J-jim  — 

dobrým 

dobrým 

dobrým 

A. 

dobry    +   je  == 

dobry    +  je  = 

dobra    -|-  ja  zz 

dobré 

dobré 

dobrá 

L. 

dobrech  — |— jich= 

dobrách    -\-  jich 
=  dobrých 

dobrech -f-jich  = 

dobrých 

dobrých 

I 

dobry  -|-  jimi  = 

dobraná   -j-  jimi 

dobry  — | —  j  í  rrii  = 

dobrými 

—    dobrými 

dobrými 

72 


§.  144. 

Přídavná  určitá  tvrdého  zakončení  skloňují  se  někdy 
v  dative  jedn.  ženského  rodu  a  v  lokálu  všech  tří 
rodů  zvláštním,  cyrillČině  obdobným  spůsobem,  který  ar- 
chaickým nazýváme,  přijímajíce  ěj,ěm-  na  př.  k  velicěj  prosbě 
—  světěj  Martě.  Pass.  na  vysocej  stolici.  ZW.\  kaple  světěj.  BK. 

§.  145. 

Dle  vzoru  dobrý,  dobrá,  dobré  skloňují  se: 

1)  všecka  přídavná  jména  určitá  tvrdého  zakon- 
čení, t.  j.  vycházející  na  ý,  á,  e; 

2)  číslovky  řadové,  druhové,  násobné,  a  všeobecné, 
které  však  dle  §.  §.  130,  č.  3;  138,  č.  3  jak  do  jmenného 
tak  i  do  zájmenného  skloňování  zabíhají; 

3)  zájmena:  ký,  něký,  týž,  každý  a  který.  I 
nikdo  a  niče  (§.  §.  138,  č.  2;  141,  Č.  4,  b)  k  vůli  důrazu 
dativem  a  genitivem  sem  spadají,  na  př.  nikomému  neškoďte. 
SPr.  více  nikomému  neŠkoděte.  JMI.  z  ničehéhož  sem  tebe 
nikdy  nevinil.     Trist.  nikohéhož  sě  neboje.     Trist. 

B)  Jména  přídavná  určitá  měkkého  zakončení. 
§.  146. 

Vznik  a  ráz  jmen  přídavných  měkkého  zakončení  má 
se  dle  §.  §.  142,  143  vykládati.  Nicméně  tu  náramné  těž- 
kosti nastávají,  poněvadž  se  dle  §.  128  původný  kmen  pří- 
davných určitých  měkkého  zakončení  více  udati  nedá. 

Tak  na  př.  naskrze  nevíme,  máme-li  tvar  člověčieho 
považovati  za  povstalý  z  člověča  -j-  jeho  (a-kmen)  čili 
z  člověčí  +  jen0  (i- kmen). 

Jen  to  se  vsí  jistotou  tvrditi  můžeme,  že  většina  těchto 
tvarů  na  prvém  spůsobu  stahování  se  zvláště  zakládá  (§.  40, 
č.  1),  kdežto  skloňování  přídavných  určitých  tvrdého  zakon- 
čení druhého  spůsobu  stahování  se  drží  (§.  40,  č.  2),  a  že 
přehlasování  celým  jeho  skloňováním  vládne. 


73 

§.   147. 

Spomenutým  spňsobem  skloňování  se  řídí: 

1)  všecka  jména  přídavná  určitá  měkkého  zakončení, 
t.  j.  vycházející  na  i,  ia  (přelil,  ie),  ie,  na  př,  vel'e  moc.  Alx. 
délí  den.  Št.  pecen  velí.  Bal.  vóTe  božie.  Des.  Káz.  pro 
boží  (m.  božiu)  smrt.  Alx.  hlava  tuří  (m.  turia,  přelil,  turie) 
RK.  u  pěŠiej  zbroji.     Alx.    a  j. 

2)  přídavná  vzniklá  z  přechodníků  přítom- 
ného i  minulého  času  (§.  129,  B)  a  ze  zájmena  ji,  ja}  jet  na 
př.  proti  mečem  tesajúciem.  RK.  postelka  naše  ktvúcie  (přhl. 
m.  ktvúcia).     PP.    byvsie  (přhl.  m.  byvšia)  blahost.     RK. 

3)komparativy  a  superlativy  jmen  přídavných, 
na  př.  bieda  tužsia.     RK.  najvěčšie  šlechta,  chuzŠím.     Alx. 

Srovnávání  jmen  přídavných. 

§.  148. 

Komparativ  staročeský  vzniká  trojím  spůsobem, 
totiž : 

1)  přiráží  se  přípona:  ěji,  ěja  (přehl.  ěje),  ěje.  Před  e 
se  souhlásky  obměkčují;  zubnice  d,  t  se  v  z  a  c,  hrdelnice 
v  hustší  sykavky  (§.  70,  č.  3)  rozlišují,  na  př. 

hrdý  —  hrz  -eji,  -ěja,  -  ěje  ; 

mladý  —  mlaz  -eji,  -ěja,  -ěje; 

1'utý  -  luc   -ěji,  -ěja,   -ěje; 

suchý  —  suš   -ěji,   -ěja,  -ěje    a  j. 

Vedle  spomenuté  přípony  vyškytá  se  i  z  ní  skleslá  přípona 
í,  na  př.  hrzí  m.  hrzěji,  mlazí  m.  mlazěji  a  t.  d. 

Skloňování  samé  nedá  se  mimo  nominativ  doložiti,  na  př. 
muž  silněji.  Št.  potka  posledněje  (přhl.  m.  posledněja).  RK. 
onen  lepí  (m.  lěpěji)  jesť  tebe.  oř.  Střední  rod  komparativů 
těch  zachoval  se  posud  co  příslovky,  o  nichž  srovn.  §.  128, 
č.  4. 

2)  přiráží  se,  a  to  hustěji,  přípona  plnější:  ějši,  ějšia 
(přehl.  ejšié),  ějŠie,  na  př.  1'ub  -ější,  l'ub  -ějšia,  Tub 
-ějšie  a  j. 

3)  přiráží  se  skrácená  přípona  Šz,  Šia  (přehl.  sie),  Šie, 
na  př.  draž-ší,  draž-šia,  draž -šie. 


74 

Ze  se  z  před  s  stojící  v  /  rozlišuje,  spomenuto  již  v  §. 
68,  6.  5. 

§•  149. 

Superlativ  staročeský  tvoří  se  následovně  : 

1)  předložkou    nad,    z    níž    se    na}   přestrojením  (§.  77) 

zubnice  d  v  _/  vyvinulo,  na  př.    nad-jedn-ější    nade    vsie.     Si. 

rodu  naj-vyŠ-šieho.     ZK.  k  naj-dl-ějšímu  roku.     KPR. 

2)  předložkou  prě  (pře)  buď  k  positivu  přistavenou  bud 
od  něho  odloučenou,  na  př.  o  prěneščastní  takých  neŠČastných 
následovníci !  Pass.  o  přediva  velikého.     ŽSO. 

3)  Někdy  zastupuje  superlativ  i  složitý  koraparativ,  na 
př.  dvě  stě  jinoch  výbornějšiech,  svú  šlechtu  prirozenějŠiech. 
Alx.  mudrcóv  vsieho  světa  slovutnějŠiech.  Pass.  pozvavše  slo- 
vutnějších do  VyŠehrada.  Dal.  ot  vsie  rozkoši  dalější  byl. 
ŽSO. 

B.     Časování. 

§.   150. 

Časování  je  proměňování  sloves  dle  osob,  časů  a 
s  p  ů  s  o  b  ů. 

Stará  čeština  má  u  sloves  tři  čísla:  jednotné,  dvojné 
a  množné;  tři  rody:  činný,  trpný  a  střední;  tři  spůsoby: 
oznamovací,  rozkazovací  a  žádací;  sedm  časů:  přítomný,  tři 
aoristy  (prvý,  druhý  a  třetí),  budoucí,  minulý  a  dávnominulý; 
dva  přechod  niky:  přítomný  a  minulý  ;  tři  p  ř  í  č  e  s  t  í : 
přítomné  trpné-  a  minulé  trpné  i  činné ;  jeden  infinitiv  a 
j  edno  supinum. 

Přítomný  čas  a  aoristy  jsou  časy  jednoduché;  mi- 
nulý a  dávnominulý  složené,  budoucí  buď  jednoduchý,  kde 
se  tvarem  přítomnému  rovná,  bud  složený ;  infinitiv  a  su- 
pinum jsou  vlastně  tvary  jmenné  (§.  158). 

§.  151. 

V  nauce  o  časování  jednati  jest : 

I)  o  příponách  osobných, 

II)  o  známkách  časů  a  spůsobů, 


75 

III)  o  příponách  infinitivu  a  supinu, 

IV)  o  příponách  přechodní ků  a  příčestí, 
V)  o  sponě, 

VI)  o  rozdělení  sloves  k  vůli  časování, 
VII)  o  vzorech  časování  samého. 

I.    O  příponách  osobných. 
§.  152. 

Stará  čeština  má  d  v  Č  řady  přípon  osobných  :  p  1  n  é  a 
otřelé;  tyto  vládnou  aoristy  v  čísle  jednotném,  ony  ča- 
sem přítomným. 

A)  Přípony  plné. 

a)  Přípony  j  e dno tnéh  o  čísla. 

1.  Přípona  prvé  osoby  byla  původně  mu.  Stará  čeština, 
cyr.  b  dle  §.  lfi,  č.  1  odvrhši,  zůstavila  m  jenom  u  sloves : 
dáti,  věděti,  jésti  a  býti  (srov.  §§.  198,  200,  202,  204). 
U  všech  ostatních  sloves  skleslo  m  se  sponou  v  nosovku 
(§.  15,  b),  která  se  dle  §.  18,  č.  2  čistou  samohláskou  u 
zaměnila.  Přípona  u  trvala  až  do  XIV  století,  pak  přecházela 
i  v  přehlásku  i  (srov.  §.  29)  na  př. :  súdi-amb,  súdi-am, 
súdi-q.,  súdi-u,  súz-u,  súz-i;  vidi-aim>,  vidi-am,  vidi-a,  vidi-u, 
viz-u,  viz-i. 

2.  Přípona  druhé  osoby  byla  původně  si,  pak  si, 
později  s. 

Přípona  si  se  zachovala  jenom  u  sloves:  dáti,  býti, 
věděti  a  jésti  (srovn.  §§.  198,  200,  202,  204);  na  př. 
vyšel  je-si;  vě-si ;  ty  nevě-si  nynie,  ale  vzvě-si  potom.  Ev. 

Ostatně  můžeme  příponu  si  vyjma  jesi  za  bulharismus 
považovati  (§.  2,  B,  č.  4). 

Přípona  si  vystupuje  v  Ltí.  (mutíši)  a  v  Ev.  (myješi, 
neimáši,  mlvíši,  neděši),  ale  již  v  RK.  jenom  dvakráte:  piješi 
a  chcesi ;  ostatně  všady  Š. 

3.  Přípona  třetí  osoby  byla  původně  ti,  v  cyrillčině  se- 
slabením  dle  §.  15,  a  tb;  v  češtině  dle  §.  16,  č.  1  f,  které 
v  tak  dávné  době  již  bylo  odpadlo,  že  se  s  ním  ani  v  LS.  více 
nesetkáváme.     Ev    má  jen  jednou:    ostanef    vedle:    ide,    reče, 


76 

přinese  a  j.  Vyjma  jes-ť  a  jes-ti,  které  posud  v  jestiť  žije,  mů- 
žeme ti  a  t  za  bulharismus  považovati  (§.  2,  B,  č.  4).  Spolu 
připomenouti  tu  sluší,  že  se  sesláblá  přípona  ť  od  enklitického 
i  (§.  134,  č.  3)  řádně  rozeznati  má. 

b)  Přípony  dvojného  čísla. 

1.  Jako  jmény  (§.  84)  tak  vládlo  i  slovesy  staročeskými 
druhdy  dvojné  číslo  naskrze  pravidelně. 

O  jeho  zanikání  u  sloves  nedá  se  právě  tak  nic  určitého 
udati   jako  u  jmen  (§.  84). 

Jenom  to  je  jisto,  že  dvojné  číslo  u  sloves  dříve  i  úpl- 
něji  zaniklo  než  u  jmen.  Proslulý  Slovák  Vavřinec  Be- 
nedikti Nudožerský,  který  roku  1603  na  slovo  vzatou 
mluvnici  českou  tiskem  vydal,  slýchával  ještě  dvojné  číslo 
u  sloves  z  úst  lidu  českého. 

2)  Dvojné  Číslo  má  u  sloves  jen  dvě  přípony,  totiž  pro 
prvou  osobu  va(ve),  pro  druhou  a  třetí  ta  u  všech  tří  rodů. 
Neústrojné  tě  teprv  později  naznačovalo  ženský  a  střední  rod, 
na  př.  běžala  s-va.  Pass.  ruce  učinitě  sta.  ZK.  ruce  vzdo- 
býva-ta.     St.  srubeně  s-tě    ruce.     RK. 

c)  Přípony  množného  čísla. 

1.  Prvá  osoba  mávcyr.  příponu  my,  mz ;  v  češtině  staré 
my,  me,  m;  napr.  chc-e-my  viděti.  Ev.  po-dá-my.  RK.  vzpěvá-my. 
ZK.  bude-m,  vzove-me.  ŽK.  pojde-m  RK. 

2.  Přípona  druhé  osoby  je  v  staré  češtině  jako  v  cyrill- 
čině  pravidelně  te. 

3.  Přípona  třetí  osoby  je  původně  nti.  Cyrillčina  ji  dle 
§.  15,  b  s  předcházející  sponou  bud  v  a  bud  v  §  zmoutila; 
čeština  utrativši  t,  zaměnila  dle  §.  18  nosovku  q  čistým 
u  a  nosovku  e  dvojhláskou  ia  (přehl.  ie),  na  př.  stroj-a,  LS. 
vraz-ia.  RK.  pros-ie.  RK. 

B)  Přípony  otřelé. 

§.  153. 

Přípony  otřelé  jsou  dle  §.  152  jenom  aoristům  v  čísle 
jednotném    vlastní.     Čeština   má    dle  §.  150  tři   aoristy,    totiž: 

1.  aoristprvý  Čili  silný.  Tento  se  velmi  zřídka  vy- 
škytá, a  to  jen  v  prvé  osobě  jednotného  a  množného  čísla  a 
v  třetí  množného. 


77 

Přípona  osobná  a  známka  aoristu  se  doprosta  otřely,  na  př. 
id  (1.  osoba  jedn.  č.)  m.  cyr.  id-"L,  idom  (1.  osoba  množn.  č.) 
m.  cyr.  ido-mi>,  id-ň,  (3.  osoba  množn.  č.)  m.  cyr.  id-íj, ; 

2.  aorist  druhý  Čili  slabý,  který  Šafařík  časem  mi- 
nulým nazývá.  U  něho  se  ve  všech  osobách  v  čísle  jedn. 
přípony  otřely,  na  př.  nes-e-ch,  nes-e ,  nes-e;  sebr-a-ch, 
se-br-a,  se-br-a; 

3.  aorist  třetí,  který  MikloŠic  se  Safaříkem  Časem 
polominulým,  Dobrovský  „praeteritum  iterativum"  čili  „conti- 
nuativum'"  nazývá.  U  něho  se  též  ve  všech  osobách  jedn. 
čísla  přípony  otřely,  na  př,  sud-ie-ch,  sud-ie-š-e,  sud-ie  š-e. 

II.     O  známkách    časů    aspňsobů. 
§•  154. 

1.  Přítomný  čas  nemá  žádné  zvláštní  známky.  Tímto 
nedostatkem  rozeznává  se  od  ostatních  časů;  mimo  to  je  pl- 
nými příponami  osobnými  (§.  152),  sponou  (§.  160)  a  závažím 
kmenové  samohlásky  dostatečně  karakterisován. 

2.  Známka  rozkazovacího  spůsobu  je  i  a  skrácená  samo- 
hláska kmenová.  Ačkoli  se  dosti  dlouho  udržela,  žije  již 
v  nejstarších  památkách  i  ve  měkké  souhlásce.  Se  sponou 
e,  totiž  u  prvé  třídy  sloves  kmene  zavřeného  a  u  druhé  třídy, 
splývá  i  v  e  —  nicméně  zastupuje  někdy  v  rozkazovacím 
spiisobu  é  i  ?',  na  př.  spas-i  mě.  Ev.  ved-i  mé  sbory.  RK. 
seber  glasy.  LS.  v-sta-ň  Hospodine.  RK.  buř-my  proti  vra- 
hem. RK.  těh-ně-vě  (m.  těh-ni-e-vě)  oba.  Mast.  chodě-te 
(m.  chodi-te).  Ev. 

§.   155. 

Aorist  prvý,  nemaje  žádné  zvláštní  známky  (§.  153,  č.  1), 
jenom  těžce  od  přítomného  času  se  rozeznati  dá,  zvláště : 

1.  v  prvé  osobě  jedn.  čísla  příponou  otřelou,  na  př. 
id  (ivi),  id-u  (eo);  třetí  osoba  množného  čísla  dá  se  častěji 
jenom  skladbou  odůvodniti,  na  př.  jidú  (iverunt)  cestu  je- 
dnoho dne  i  hledachu.  ČE. 

Ostatně  je  aorist  prvý  v  staré  češtině  velmi  zřídký,  a 
jeví   se  jako   v    cyrillčině    výhradně  jenom    u   kmenů  prvé  a 


78 

druhé  třídy,  zvláště  u :  bod,  běh,  ved,  vrh,  vlád,  vlek,  vyli, 
hřeb,  dvih,  zas,  žeh,  jid,  hlad,  křik,  leh,  lez,  leh,  met,  moh,  nes, 
nik,  pad,  prch,  sek,  skyt,  tek,  tep,  tisk,  ik,  tah,  jed; 

2.  sponou,  na  př.  id-o-m  (ivimus)  a  id-e-m  (imus); 

3.  rozdílností  kmenů,  na  př.  padn-ú  (cadunt)  a  pad-ú 
(ceciderunt). 

§.   156. 

a)  Známka  aoristu  druhého  je  ze  staršího  s  vzniklé  ch 
(§.  68,  č.  2).  Před  zubnicí  t  drží  se  pňvodné  s,  zřídka  co 
s,  na  př.  vz-koě-i-ch.  UK.  se-bra-s-tě  glasy  děvě.  LS. 
a-by-Š-ta.   Trist.  je-Š-ta  a  pi-š-ta.     Let.  Troj. 

b)  Známka  aoristu  třetího  je  též  ze  staršího  s  vzniklé 
ch]  před  něž  se  ještě  já  neb  přelil,  je  vsouvá,  by  trvání,  aori- 
stem  třetím  naznačené,  i  závažnější  příponou  jakoby  symbo- 
licky vysloveno  bylo.  Původně  s  se  i  tu  před  zubnicí  t  drží, 
před  sponou  e  (§.  160)  co  s;  na  př.  řev-ie-ch.  ŽK.  pust-ia- 
š-e.  BK.  jed-ie-š-e.  ŽW.  sed-ie-s-ta,  mluv-ie-s-ta,   Des.  Káz. 

§•  157. 

Známka  budoucího  času  je  původně  s. 

V  cyrillčině  máme  několik  zbytků  takého  budoucího 
času,  na  př.  o-brL-s-na,,  tondebo ;  pla-s-na,  ardebo ;  ťi>ky- 
s-na,  tangam.  V  staré  češtině  setkáváme  se  se  stopou  příčeŠtí 
toho  ve  přídavném  u  Štítného  zachovaném  vprobyŠ~ííc-7iý,  pro- 
futurus  (tak  i  v  cyr.  památkách:  ott  byš-a,-šta-ago  veka,  ix 
rov  fiéXXovrog  amvog). 

III.    O  přípona  ch   infinitivu   a  supinu. 

§.  158. 

Přípona  infinitivu  je  ti  (f),  supinu  t  (ts). 

Kromě  tvrdosti  přípony  liší  se  supinum  od  infinitivu 
i  tím,  že  se  jeho  kmenová  samohláska  nikdy  nedlouzí.  Mimo 
to,  jsouc  tvarem  pouhý  akkusativ,  mívá  u  sebe  předmět  jako 
kterékoli  jiné  jméno  podstatné  v  genitivě  ;  na  př.  přes  moře 
plul    hledat   své   panie    a  svých  dětí.     Fass.  otpravi  sě  poznat 


79 

nravóv    cuziech  —  tamo  k  vrchu  pohrebat  mrch  — jim  hlásat 
milých  slov.  RK. 

IV.   O  p  ř  í  p  o  n  á  ch  pře  ch  o  d n  í  k  ů  a  p  ř  í  Č  e  s  t í. 
§.  159. 

A)  1 .  Přípona  p  ř  e  ch  o  d  n  í  k  u  přítomného  času  vy- 
cházela původně  na  nt. 

Cyrillčina,  odvrhši  ř,  zmoutila  dle  §.  15,  b  nosovou  sou- 
hlásku n  s  předcházející  samohláskou  v  nosovku  a.  Aby  se 
vsak  přechodník  s  1.  osobou  oznamovacího  spůs^bu,  jež  též  na 
a  vychází  (§.  152,  a,  č.  1),  nestýkal,  změnila  nosovku  q  v  y  ; 
na  př.  ber-y  m.  ber-a,  ale  v  ženském  rodě  opět  vystupuje 
pravidelné  q  i  původně  t:  ber-qŠt-i. 

Stará  čeština  si  obdobně  počíná.  Majíc  nosovku  a  dle 
§.  1*,  č.  2  Čistým  a  zaměniti,  nečiní  toho,  aby  se  přechodník 
s  1.  osobou  jednotnou  přítomného  času  oznam,  spůsobu  ne- 
stýkal, než  uchopuje  se  samohlásky  a.  V  ženském  rodě  vy- 
stupuje pak  pravidelné  it  i  původné  t.  ač  v  rozlišené  postavě 
jako:  ber-a,  ber-úc-i. 

Jenom  dvou  pře  chodníků  jsem  se  v  staročeských 
památkách  dočetl,  kde  se  čeština  i  co  do  samohlásky  samé 
cyrillčiny  drží,  totiž  v  ČE.:  „vstány  ot  večeře"  a  „za- 
lkny  sě  duchem." 

Po  měkkých  živlech  přehlasuje  cyrillčina  q  v  <>.  Stai*á 
čeština  by  din  §.  30,  b.  i  a  m.  y  zastupujícího  cyr.  q  v  e  pře- 
hlasiti  měla. 

Setkáváme  se  však  již  v  nejstarších  památkách  s  neú- 
strojnými  tvary,  na  př.  slyšachu  jej  čiňuc  (m.  činiac,  přeni, 
činiec).  Ev.  přes  buřúcu  (m.  buriacu,  přelil,  buriecu)  reku.  RK. 

Odtud  horoucí  (horúcí)  podnes  m.  horiaci,  přelil,  ho- 
riecí,  hořící. 

2.  Přípona  přechodní  ku  minulého  času  vycházela 
u  kmenů  otevřených  na  V9  (da-VL) ;  u  kmenů  zavřených  vy- 
stupoval čistý  kmen  co  přechodník  fnes-7>). 

Z  cyr.  přechodníků  ženského  rodu  da-vi.š-i  a  nes-i.Š-i 
zavírati  nám  lze  jest,    že   v  mužském  rodě  prvotné  s  odpadlo 


80 

a  že  přípona  tato  u  kmenů  otevřených  vss,  u  kmenů  zavřených 
ds  prvotně  byla.  Tyto  přípony  vyvinuly  se  z  původného  vans, 
dle  §.  15,  b  vqs,  sklesnutím  pak  q  a  5  vzniklo  vss  a  konečným 
odvržením  v  u  kmenů  zavřených,  by  se  dvě  souhlásky  ne- 
sešly,   &s. 

Mimo  to  vystupuje  v  cyrillčině  i  přípona  &  m.  bs,  na 
př.  chval-t,  chval-LŠ-i.  Stará  čeština  má  jen  několik  přídav- 
ných jmen,  jež  na  podobné  tvoření  přechodníku  odkazují,  na 
př.  prí-choz-í  (prí-choz  m.  prí-chod-b),  světo-ploz-í  (světo-ploz 
místo  sveto-plod-b). 

O  skloňování  přechodníku  viz  129,  B. 

B)  1.  Přípona  přítomného  příčestí  trpného  významu, 
jež  ostatně  velmi  časně  vyhynulo,  je  m,  ma,  mo ;  na  př.  roz- 
vaděma  bratry,  srazem,  do  nedozíráma  daleka,  by  naplněma 
hora.    RK.   Křestěm   sem.    Pass.    Člověkem   učiněm.    Št. 

2)  Přípona  příčestí  minulého  času  trpného  významu  je 
dvojaká:  bud  t,  ta,  to  aneb  n,  na,  no.  Prvá  je  u  sloves  kořene 
anebo  pně  na  i,  y,  u,  m  a  n  vycházejícího  pravidlem,  u  všech 
ostatních  panuje  druhá. 

Přípona  příčestí  minulého  času  činného  významu  je  pra- 
videlně l,  la,  lo. 

O  skloňování  příčestí  viz  §.  129,  A. 

V.    O   sponě. 

§.   160. 

Sponou  jmenujeme  samohlásku  vyskytující  se  bud  před 
příponou  osobnou  bud  mezi  kmenem  a  známkou  času  a 
spůsobu.    . 

V   staré    češtině    vystupují    samohlásky    e   a   o    co  spony. 
Obě  ve  vzorech  čárkami  od  přípon  řádně  oddělíme. 

VI.  Rozdělení   sloves  k  vůli  časování. 
§.    161. 

Sloveso  staročeské  rozpadá  se  k  vůli  časování  na  základě 
kmene  infinitivného  na  sester  o  tříd,  totiž: 


81 

1.  slovesa,  jež  příponu  infinitivu  bezprostředně  ku  kmenu 
přijímají,  na  př.  nés-ti,  pí-ti; 

2.  slovesa,  jež  mezi  kmen  a  příponu  infinitivu  nit  vsou- 
vají, na  př.  pad-nú-ti,  mi-nú-ti  ; 

3.  slovesa,  jež  mezi  kmen  a  příponu  infinitivu  samohl. 
e,  samohl.  to  tří  dnou,  vsouvají,  na  př.  vid-ě-ti  ; 

4.  slovesa,  jež  samohl.  i  co  samohl.  třídnou  přijímají, 
na  př.  nos-i-ti; 

5.     slovesa,  jež  samohl.  a  neb  její  přehl.    e  co  samohl.  tří- 
dnou přijímají,  na  př.  vol-a-ti ,  snáŠ-e-ti  (přehl.  m.  snáš-a-ti)  ; 
6.     slovesa,    jež    mezi    kmen    a    příponu    infinitivu     ova 
aneb  přehl.  eva  přijímají,  na  př.  mil-ova-ti,  voj-eva-ti. 

Dle  povahy  kmenů  samých  rozeznáváme  dále  u  jednotli- 
vých tříd  zvláštní  ještě  oddíly,  ony  římskými,  tyto  arabskými 
čísly  označujíce,  na  př.  sloveso  péci  časuje  se  dle  I,  4  zna- 
mená tolik  co  „dle  prvé  třídy  čtvrtého  oddílu." 

§•   162. 

Časování  sloves  je  bud  na  jednom  aneb  na  dvou 
kmenech  osnováno.  Slovesa  na  základě  dvou  kmenů  se  času- 
jící mají  zvláštní  kmen  pro  přítomný  čas  (kmen  přítomný) 
a  zvláštní  pro  minulé  časy  (kmen  infiniti vný). 

Na  základě  dvou  kmenů  časují  se  slovesa  III,  1,  3,  a  4 
(mr  —  mrě  [mře],  hoři  —  horě  [hoře],  slysi  —  slyša),  slovesa 
V,  2,  3  a  4  (teši  —  tesá,  ber  —  bra,  dě  —  děja)  a  konečně  slo- 
vesa VI  (milu  —  milova).  Všecka  ostatní  slovesa  časují  se 
na  základě  jednoho  kmene. 

VII.    Časování  samé. 
a.    Časování  jednoduché. 

§.  163. 

Ohledem  ku  přítomnému  času  rozeznáváme  časování 
dvoje,  totiž  sponové  a  bezesponové.  Toto  je  těm  slo- 
vesům vlastní,  která  v  přítomném  čase  přípony  osobné  bez- 
prostředně ku  kořeni  anebo  pni  přirážejí  •,  ono  naopak  zau- 
jímá všecka  ta  slovesa,  v  jichžto  přítomném  čase  mezi  přípo- 
ji vét:  Staroíoská  mluvnice.  " 


82 

námi  osobnými  a  kořenem  nebo  pněm  rozličné  samohlásky 
vystupují,  které  sponou  jmenujeme  ,  na  pi\  nes-e-Ši  (časování 
sponové),  vě-si  m.  věd- si  (časování  bezesponové). 

A)  Časování   sponové. 

Prvá  třída. 

§.  164. 

Slovesa  do  prvé  třídy  spadající  a  na  základě  jednoho 
kmene  se  časující  jsou  kmene  bud  zavřeného  (na  př.  nés-ti) 
bud  otevřeného  (na  př.  pí-ti) ;  u  oněch  dle  povahy  koncové 
souhlásky  sester  o  oddílů  rozeznati  sluší. 

Všecky  kmeny  prvé  třídy  dají  se  tudíž  následovně 
rozvrci : 

A)  Kmeny  zavřené: 

1.  kmeny  na  sykavky  s  a  z ;  na  př.  nes,  vez ; 

2.  kmeny  na  zubnice  d  a  t ;  na  př.  ved,  plet ; 

3.  kmeny  na  retnice  b,  p,  v ;  na  př.  hřeb,  tep,  živ ; 

4.  kmeny  na  hrdelnice  li,  k;  na  př.  žeh,  pek ; 

5.  kmeny  na  nosové  souhlásky  m,  n;  na  př.  pn,  jm ; 

6.  kmeny  na  l,  r;  na  př.  ml,  mr. 

B)  Kmeny  otevřené: 

7.  kmeny  na  kteroukoli  samohlásku  vycházející,  na  př. 
zna,  vě,  bi,  ku,  kry. 

1.  Oddíl 

Kmeny   na  sykavky  s,  z. 

§.  165. 

Kmeny  sem  spadající,  totiž:  hryz,  lez,  vez;  nes,  pas,  spas, 
res  (cyr.  třes)   časují  se  dle  vzoru  nésti. 

Zvukoslovných  proměn  u  časování  tu  není,  kromě  té,  že 
se  kmenové  samohlásky  v  infinitive  dle  §.  21  dlouží;  samo- 
hláska, e  cyr.    g  zastupující  dlouží  se  v  ie,  na  př.  tries-ti.  Alx. 


Vzor:  nésti. 


83 


Kmen :  nes 


1  o 

Číslo      g 

1  p 

Přítomný  čas 

Aorist  druhý 

Aorist  třetí 

Jedn. 

2 
3 

nes-u 

nes-e  Ši,  -š 
nes-e 

nes-e-ch 
í  nes-e 

nes-ia-ch 
r  nes-ia-Š-e 

^3 
O 

W 

Dvojn. 

1 

2 
3 

nes-e-va,  -vě 
*  nes-e-ta,   -tě 

nes-e- ch-o-va, 
-vě 

^  nes-e-s-ta,  -tě 

nes-ia-ch-o- 

va;   -vě 
)  nes-ia-s-ta; 
)         -tě 

•<s> 

> 

B 

Množn. 

1 

2 

3 

nes-e-my,  -me, 

-m 
nes-e-te 
nes-ú 

nes-e-ch-o-my; 

-me,  -m 
nes-e-s-te 
nes-e-ch-u 

nes-ia-ch-o- 

my 
nes-ia-s-te 
nes-ia-ch-u 

*e3 
t> 
O 
to 

2 

P  ř  í  č  e  s  t 

í 

Číslo 

Minulé  trpné 

Minulé  činné 

Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 

nes-e-n,  -na,  -no 
nes-e-na,  -ně,  -ně 
nes-e-ni,  -ny,  -na 

nes-1,  -la,  -lo 
nes-la,  -lě,  -lě 
nes-li,  -ly,  -la 

P  ř  e  ch  o  d  n 

i  k  y 

Číslo 

Přítomný 

Minulý 

Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 

nes-a;  nes-úc-i 
nes-úc-a-,  nes-úc-i 
nes-úc-e 

nes;  nes-š-i 
nes-š-a;  nes-š-i 
nes-š-e 

Rozkazovací    spůsob 


Jedn.  č. 

1. 

2.  nes-i 

3.  nes-i  (nes) 

Dvojn. 

1. 

nes-ě-va,  -vě   2.  3.  nes-ě-ta, 

-tě 

Množn. 

1. 

nes-ě-my,  -me  2.  3.  nes-ě-te 

Infinitiv:  nés-ti 
►Supinum:  nes-t 


6* 


84 


2.  Oddíl 
Kmeny  na  zubnice  d,  t. 

§.  166. 

Kmeny  sem  spadající  ,  totiž :  hled  (cyr.  bl$d),  bod, 
břed,  bud  (cyr.  bqd,  srovn.  §.  204),  čt  (cyr.  čóť),  hnét,  hud,  klad, 
hrad,  květ  vedle  kvt  (cyr.  cvót),  mat  (cyr.  met),  met,  pad,  pit 
(pit-o-m-ý  a  stupeň  pes  tůn),  plet,  před  (cyr.  pr§d),  sed 
(cyr.  séd-sqd),  ved,  vlád  časují  se  pravidelně  dle  vzoru  nésti 
(§.  165). 

U  časování  podléhají  následujícím  proměnám  zvukoslovným : 

1.  Zubnice  d,  t  rozlišují  se  před  t  dle  §.  68,  č.  1  v  s, 
na  př.  vés-ti  m.  véd-ti,  plés-ti  m.  plét-ti. 

2.  Kmenová  samohláska  dlouží  se  v  infinitive  jako 
u  kmenů  na  sykavky  s,  z  (§.  165),  na  př.  před  m.  před  — 
pries-ti,  mat  m.  cyr.  m§t  —  mies-ti.  Čeština,  kdykoli  a  z&- 
stupující  cyr.  g  v  á  dlouží,  není  si  více  povědomá  vzniku  samo- 
hlásky této. 

3.  Známka  rozkazovacího  spůsobu  žije  i  v  ď,  t\  na  př. 
ved-i  mé  zbory.     RK.  pri-ved"  mě.    ZW. 

4.  Kmen  sed  (cyr.  sqd)  vystupuje  dle  §.  18,  č.  1  i  co 
sad,  na  př.  posluchaj  mne  tuto  sada.  Alx.  sadanapiŠ  padesát.  CE. 

5.  Kmen  ktv  přichází  dosti  zhusta  jv  staročeských  pa- 
mátkách, na  př.  ktv-ie-š-e.  SPr.  kvietie  ktv-úce.  PDuch.  obih 
ktv-ie-š-e  ;  rumenci  ktv-e-ch-u.     RK. 

3.  Oddíl. 
Kmeny  na  retnice  b,  p,  v. 

§•  167. 

Kmeny  sem  spadající,  totiž:  dlub,  čerp,  hřeb,  ktv  (m.  a  v. 
koet  §.  16  6),  škub,  §p  (cyr.  ssp,  —  „o-sp-e  jej  jako  za- 
hradu." Rem.),  živ,  Šiv,  tep,  zeb  (cyr.  zgb)  časují  se  pravi- 
delně dle  vzoru  nésti  (§.  165). 

Dále  o  těchto  kmenech  spomenouti  sluší: 


85 

1.  V  inf.  vsouvá  se  mezi  kmen  a  příponu  s,  na  př. 
hřeb  —  hrieb-s-ti,  škub  —  skúb-s-ti. 

2.  U  kmenů  hřeb,  škub  vysouvá  se  dosti  často  v  inf. 
kmenové  b,  na  př.  živy  za-hrie-s-ti  (m.  za-hrieb-s-ti) ;  bylo 
lze    za-hrie-s-ti.      Alx.  vlasy  skú-s-ti.     Pass. 

3.  O  dlouži  kmenové  samohlásky  v  inf.  platí,  co  již 
v  §.  165    o  kmenech  na  sykavky  s,  z  spomenuto. 

4.  Kmeny  siv  a  živ  přeskakují  dle  §.  64,  č.  4  do 
kmenů  otevřených  (srovn.  §.  172). 

5.  Kmeny  dlub,  škub,  tep  přeskočily  dosti  časně  do  V,  2 ; 
kmen  hřeb  co  hrb  do  III,  na  př.  svaté  tělo  hrbí.  Pass. 
v  hrobě  hřbělo.     Mast. 

4.    Oddíl. 

Kmeny  na   hrdelnice  h,  k. 

§.  168. 

Kmeny  sem  spadající,  totiž:  leh,  moh,  přeli  (cyr.  pr$g), 
řek,  seh  (cyr.  s§g),  sek,  střeh,  střih,  tek,  tluk,  vlek,  vrh,  žeh  časují 
se  pravidelně  dle  vzoru  nésti  (§.  165). 

a.  O  proměňování  hrdelnic  spomenouti  sluší: 

i.  rozlišují  se  dle  §.  69,  č.  2  před  t  v  c,  na  př.  péci 
m.  pék-ti,  moci  m.  moh-ti; 

2.  rozlišují  se  dle  §.  70  před  sponou  e  a  před  ia  (přehl. 
ie)  v  ž  a  c ;  před  i  v  za  c,  na  př.  peč-e-ši,  peč-e-n ;  mož-ia-ch, 
přehl.  mož-ie-ch;  moz-i. 

b.  Mimo  rozlišování  hrdelnic  dále  spomenouti  sluší: 

1.  Vyjma  infinitivy  moci  (m.  moh-ti)  a  vrci  (m. 
vrh-ti)  dlouží  se  kmenová  samohláska  u  všech  ostatních  kmenů, 
na  př.  rieci  m.  riek-ti,  sieci  m.  siek-ti,  žéci  m.  žéh-ti,  tlúci 
m.  tlúk-ti. 

2.  Kmen  rek  má  jen  v  Ev.  rek-o-s-ta  v  aoristě 
druhém  m.  očekávaného  reč-e-s-ta;  což  je  makavý  bulharismus 
(§.  2,  B,  č.  4). 

3.  Vedle  kmene  rek  objevuje  se  i  kmen  rě  spadající 
do  I,  7,  na  př.  rě-je-ch  (přehl.  m.  rě-ja-ch)  jáz.  Ev.  všichni 
rě-ch-u.     Pass. 

4.  Již  v    cyr.  památkách    spozorovati  jest  v   imperative 


sklesání  kmenové  samohlásky  e  v  b  u  některých  sem  spada- 
jících kmenů,  na  př.  rtc-i  m.  rec-i,  pLC-i  m.  pec-i,  tbc-i  m.  tec-i. 

Tímto  pravidlem  řídí  se  stará  čeština  zvláště  u  kmenů 
rek  a  žeh:  rc-i  m.  rec-i,  žzi  m.  žez-i;  na  př.  rc-i  že  tě  jest 
chtěl  zabiti.     Řem.  rc-ě-me  všichni :  Amen.     Tristr. 

Prostředkem  skleslého  imperativu  povstaly  pak  tvary :  řku 
m.  řek-u,  řč-e-n  m.  řeč-e-n;  žh-u  m.  žeh-u,  žž-e-n,  žež-e-n, 
na  př.  doniž  mrtev  ne-žž-e-n  (m.  ne-žež-e-n  m.  ne-žeh-e-n) 
—  kto  se-žž-e  (m.  se-žež-e  m.  se-žeh-e).  RK.  Někdy  se  roz- 
lišuje dle  §.  68,  č.  5  prvé  ž  v  j,  na  př.  jeho  srdce  za-jž-e 
(m.  za-žž-e  m.  za-žež-e  m.  za-žeh-e).     ZSO. 

5.    Oddíl. 

Kmenové  na  nosové   souhlásky  m,  n. 
§.   169. 

Kmeny  sem  spadající,  totiž:  čn  (cyr.  čmi),  dm  (cyr.  dnm), 
jm  dle  §.  45,  č.  3  m.  cyr.  im,  Mn  (jen  v  pro-kla-t-ý; 
ostatně  spadá  co  kle  do  I,  7  a  co  klml-ti  do  II,  2),  mn  (cyr. 
m&w),  pn  (cyr.  ptrn),  in  (cyr.  tbri),  žn  (cyr.  žóii),  žm,  později  i 
ždm  (cyr.  žmn)  časují  se  pravidelně  dle  vzoru  nésti  (§.  165). 

Ale  zvukoslovné  zákony,  týkající  se  vzniku  nosovek  a 
jich  zaměňování  v  staré  češtině  (§.  §.  15,  b;  18),  celým  časo- 
váním tak  mocně  zavládly,  že  se  potřebným  nám  býti  vidí, 
zvláštní  vzor  pro  tyto  kmeny  uvésti. 


-7 


Vzor:  piati. 


Kmen: 

pn  (cyr.  pán) 

Číslo 

C 
x 
o 

p 

Přítomný  čas 

Aorist    druhý 

Aorist    třetí 

Jedn. 

1 

2 
3 

pn-u 

pn-e-ši,  -š 
pn-e 

pě-ch 
]  pě 

pn-ia-ch 
n    pn-ia-.š-e 

"o 

Dvojn. 

1 

2 

3 

pn-e-va,  -vě 
l  pn-e-ta,  -tě 

pě-ch-o-va,  -vě 
*    pě-s-ta,  -tě 

pn-ia-ch-o- 

va,  -vě 
)  pn-ia-s- 
)    ta,  -tě 

.55 

Množn. 

1 

2 
3 

pn-e-my,  -me, 

-ni 
pn-e-te 
pn-ú 

pě-ch-o-my, 

-me,  -m 
pě  s-te 
pě-ch-u 

pn-ia-ch-o- 

my 
pn-ia-s-te 
pn-ia-ch-u 

o 

CO 

C3 

3 

P  ř  í  č  e  s  t  í 


Číslo 

Minulé  trpné 

Minulé   činné 

Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 

pia-t,  -ta,  -to 
pia-ta,  -tě,  -tě 
pia-ti,  -ty,  -ta 

pia-1,  -la,  -lo 
pia-la,  -lě,  -lě 
i     pia-li,  -ly,    -la 

P  ř  e  ch  o  d  n  í  k  y 


Číslo 


Přítomný 


Minulý 


Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 


pn-a;  pn-uc-i 
pn-úc-a;  pn-úc-i 
pn-úc-e 


pen  ;  pen-s-i 
pen-š-a ;  pen-š-i 
pen-š-e 


Rozkazovací    spůsob 


Jedn.  Č. 

1. 

2. 

3. 

pn-i 

Dvojn. 

1. 

pn-ě 

-va, 

-vě 

2. 

3. 

pně-ta, 

-tě 

Množn. 

1. 

pn-e 

my 

2. 

:;. 

pn-ě-te 

Infinitiv : 
Supinum : 


pia-ti,  přehl.  pie-ti 
pia-t,  přehl.   pie-t 


88 

§.   170. 

a.  Doklady: 

žížala  pri-pia-la..  JMI.  roze-pě.  RK.  ne-na-ja-1.  CE. 
s-tie-ti.  Pass.  na-je-tL  CE.  pri-jem  štít.  Trist.  po-če  kněžna. 
LS.  lučišče  na-pia-té.  NPB.  prě-tě.  RK.  po-čn-a.  Pass.  vz-e, 
s-pě-ch-u.  RK.  vz-ie-ti.  JMI.  za-je  vojevodu.  RK.  po-čen 
nábožen  býti.  St.  žie-ti ;  vy-žie-ti ;  u-žnie-Š-e.  JMI.  po-čen  sě 
ščeder.  EZ.  divným  činem  po-čen-š-i.  Pass.  však  jm-e 
cep.     RK. 

b.  Poznámky : 

1.  Aorist  druhý  nemá  žádné  spony.  Známka  aoristu 
přistupuje  tu  bezprostředně  ku  kmenu,  na  př.  v  cyrill- 
čině  původně  :  pLn-chi>,  dle  §.  15  pak  pe/-ch?>,  v  češtině  dle 
§,  18,  č.  1  pě-ch. 

2.  Je-li  kmen  im  složen,  vsouvá  se  mezi  něho  a  před- 
ložku obyčejně  n  dle  §.  66,  č.  3,  na  př.  s-n-ě  ščít.  RK.  káza 
vy-n-ie-ti.     Alx. 

3.  Ustrojné  přechodníky :  pen,  po-čen  a  j.  trvají  až  do 
XIV  století.  Čeština  potom,  zavedena  jsouc  infinitivy  (pia-ti, 
po-ča-ti),  nakládala  jimi  jako  kmeny  otevřenými  a  utvořila 
dle  těchto  přechodníky :  piav,  po-čav,  na  př.  po-čav  těšiti.  ZS  O. 

6.  Oddíl. 

Kmeny  na  l,  r. 

§.  171. 

Kmeny  sem  spadající,  totiž :  dr,  ml,  mr,  pr,  str,  tr,  vr 
(za-vr,  claudere)  vr,  (fervere)  časují  se  dle  vzoru  nésti  (§.  165). 

O  kmenech  těchto  zvláště  spomenouti  jest: 

1.  Již  v  nejstarších  památkách  přeskakují  do  III,  1 
(srovn.  §.  180)  v  minulých  časech. 

•2.  Samohláska  r  se  dle  §.  74,  č.  4  před  sponou  e,  před  ia 
(přehl.  ie)  a  před  i  v  ř  obměkčuje ;  na  př.  již  mř-e.  St.  Ski, 
mr-a  s  koně  spade.  Let.  Troj.  mř-e-me  pro  tě.  Pass.  mr-ie-ch-u 
Mammotrectus. 

3.     Zbytků  minulých  tvarů,  na  základě  prvé  třídy  utvo- 


89 

řených  máme  několik,  zvláště :  s-mr-t,  mr-f,  u-mr-lý,  za-  mr-lý, 
u-mr-lec,  mr-ťvý  ;  ne-vr-lý,  tr-lý,  tr-tý,  tr-dlo  (v.  tr-ló),  tr-dlice 
(v.  tr-lice),  dr-t-iny,  roz-dr-t-iti  od  kmenů  mr,  vr,  tr,  dr. 

Na  př.  vlk  za-mr-lý.  Alx.  ne-tr-té  cesty.  CE.  u-mr-lú 
vzkriesil.  Pass.  Mimo  to  i:  tr-i-e-te  stezky.  EV.  tr-a  cestu. 
Let.   Troj.  vř-e-t  srdce.     Dal.  rvasta  sě  dr-úc-e.  St.  Ski. 

7.    Oddíl. 

Kmeny  otevřené. 

§.   172. 

Sem  spadají  kmeny  otevřené,  vycházející    na  samohlásky 
a,  ě,  e,  i,  u)  y,  totiž  : 

1.  na  a:  ba,  zna,  zra; 

2.  n  a  e :  dě,  pě,  smě,  spě,  ve,  chvě; 

3.  na  e  m.  ě:   hře  (cyr.   gre),    kře    (cyr.    krě),  ple    (cyr. 
plev)  —  tak  i  kle  (cyr.  Hg  —  srovn.  §.  169); 

4.  na    i:    bi,    bri,    hni,     li,  pi,    si,  ši     a     zi    (srovn.    §. 
167,  č.  4); 

5.  na   u:    du  (původně    dm,    cyr.    dsm;    srovn.  §.  169), 
klu  (kli),  ku,  plu  iply),  tu,  slu,  snu,  su,  tru; 

6.  na  y\   by,  kry,  my,  ny,  ry,  ty,  vy. 

§•    173. 
Kmeny  otevřené  časují  se  dle  následujícího  vzoru: 


90 


Vzor:  bíti. 


Kmen  :  bi 


Číslo 


Přítomný  čas        Aorist  druhý  Aorist  třetí 


Jedn. 


bi-j-u 

bi-j-e-ši, 

bi-j-e 


bi-ch 


bi-ja-ch 
\   bi-ja-i 


bi-j-e-va,  -vě 


Dvojn. 


bi-j-e-ta,  -tě 


bi-ch-o-va,  -vě 

-) 
) 


bi-s-ta,  -tě 


bi-ja-ch-o- 

va,  -vě 
)  bi-ja-s-ta; 
)  -tě 


Množí 


bi-j-e-my,  -me, 

-m 
bi-j-e-te 
bi-j-ú 


bi-ch-o-my,  -me, 

-m 
bi-s-te 
bi-ch-u 


bi-ja-ch-o- 
my,  -me,  -m 
bi-ja-s-te 
bi-ja-cb-u 


P  ř  í  č  e  s  t  í 

Číslo 

Minulé  trpné 

Minulé  činné 

Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 

bi-t,  -ta,  -to 
bi-ta,  -tě,  -tě 
bi-ti,  -ty,  -ta 

bi-1,  -la,  -lo 
bi-la,  -lě,  -lě 
bi-li,  -ly,  -la 

Přechodníky 

Číslo 

Přítomný 

Minulý 

Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 

bi-j-a;  bi-j-úc-i 
bi-j-úc-a ;  bi-j-úc-i 
bi-j-úc-e 

bi-v;  bi-vš-i 
bi-vs-a;  bi-vš-i 
bi-vš-e 

Rozkazovací    spůsob 

Jedn.  c. 
Dvojn. 
Množn. 

1.                            2.  3.  bi-j 

1.  bi-j-va,  -vě     2.  3.  bi-j-ta,  -tě 

1.  bi-j -my             2.  3.  bi-j-te 

Infinitiv : 
Supinum  : 


bí-ti 
bi-t 


91 

§.    174. 

Poznámky : 

1.  Kmeny  na  u  kazí  hiát  i  stupňováním  samohlásky  u: 
slu  —  sl-o-v-u,  ku  —  k-o-V-U,  na  př.  plo-v-ieše  na  moři, 
ježto  Okeanum  sl-o-v-iese.  Trist.  pl-o-v-ú  pútníci.  Alx.  pl-o-v 
(m.  pl-o-v-i)  jako  rosa.  Žahdř  rkp.  bibl.  Pražské. 

2.  U  kmenů  ži  {živ),  ši  (ýw)  ožívá  i  kmenové  v,  na  př. 
jejie  dobroty  po-živ-e-š.   Trist. 

3.  Kmenová  samohláska  častěji  se  před  j  tratí  (v  cyr. 
sklesává  v  6),  na  př.  vždy  pie  (m.  pi-j-e).  Des.  Káz.  ne-die-Ai 
(m.  ne-dě-j-e-ši).  Ev.  novo  sie-no  (m.  sě-j-e-no)  plěmě.  Pass. 
jieš  ani  pieš  (m.  pi-j-eš).    £/.  SH. 

4.  V  rozkazovacím  spůsobu  přetvoru  je  se  vždy  známka 
i  v  j  jako  v  nové  češtině  vyjma  kmeny  vycházej íeí  na  « 
(t.  §.  č.  2). 

5.  Příčestí  minulého  času  trpného  významu  obyčejně 
na  /  (srov.  §.  159,  B,  č.  2);  jen  v  l\iss.  novo  sie-no  (m.  sě- 
j-e-no    m.    sě-j-e-to,  sieto)   plěmě. 

Druhá    třída. 

§•  175. 

Slovesa  do  druhé  třídy  spadající  a  na  základě  jednoho 
kmene  se  časující  jsou  kmene  bud  otevřeného  bud1  za- 
vřeného, na  př.  dvih-nú-ti  (kmen  zavřený),  mi-nú-ti  (kmen 
otevřený). 

1.    Oddíl. 

Kmeny    otevřené. 
§.  176. 
Slovesa  kmene  otevřeného  časují  se  dle  následujícího  vzoru  : 


92 


Vzor:  vinuti. 


Kmen :  vinu 


Číslo 


o  I    Přítomný  čas 


Aorist  druhý 


Aorist  třetí 


Jedn. 


vm-u 

vin-e-ši, 

vin-e 


vinu-ch 
l   vinu 


vin-ia-ch 
^  vin-ia-š 


vin-e-va,  -vě 


Dvojn. 


vin-e-ta,  -tě 


vinu-ch-o-va, 

-vě 
)  vin-u-s-ta, 

)  -tě 


vin-ía-ch- 
o-va,  -ve 
)  vin-ia-s- 
)     ta,  -tě 


Množn. 


vin-e-my,  -me, 

-m 
vin  e-te 
vin-ů 


vinu-ch-o-my, 

-me,  -m 
vinu-s-te 
vinu-ch-u 


vin-ia-ch-o- 

my 
vin-ia-s-t-e 
vin-ia-ch -u 


Pííc 

e 

3  t  í 

Číslo 

Minulé  trpné 

Minulé  činné 

Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 

vinu-t,  -ta,  -to 
vinu-ta,  -tě,  -tě 
vinu-ti,  -ty,  -ta 

vinu-1,  -la,  -lo 
vinu-la,  -lě,  -lě 
vinu-li,  -ly,  -la 

P  ř  e  ch  o 

d 

niky 

Číslo 

Přítomný 

Minulý 

Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 

vin-a;  vin-úc-i 
vin-úc-a ;  vin-úc-i 
vin-úc-e 

vinu-v;  vinu-vš-i 
vinu-vs-a;  vinu-vš-i 
vinu-vš-e 

Rozkazovací 

spůsob 

Jedn.  č. 
Dvojn. 
Množn. 

1. 

1.  vin-ě-va,  -vě 

1.  vin-ě-my 

2; 
2, 

2. 

3.  vin-i  (viň) 
3.  vin-ě-ta,  -tě 
3.  vin-ě-te 

Infinitiv:  vinu- ti 
Supinum  :  vinu-t 


93 


2.    Oddíl. 
Kmeny   zavřené. 

§•  177. 

Kmeny  zavřené  časují  se  dle  vzoru  vinuti;  jenom  v  in- 
tínitivě  a  zvláště  v  minulých  časech  nepřijímají  známky 
třídné  nu. 

Ostatně  hojný  počet  kmenů  prvé  třídy  během  času  do 
druhé  přeskočil.  V  staročeských  památkách  žije  síla  takých 
kmenů  ještě  v  prvé  třídě,  na  př.  sě  skyteš.  St.  ne-po-stig-ú. 
Ev.  vlás-ti.  LS.  lež-e-š.  Pass.  dadie-lit  léci.  Srn.  Fl, 

§•  178. 

Poznámky  : 

1.  Infinitiv  se  vždy  dlouží.  U  kmenů  otevřených  dlouží 
se  třídná  známka  nu  (mí),  u  kmenů  zavřených,  poněvadž  nu 
někdy  se  vysouvá,  i  kmenová  souhláska  dle  §.  165;  na  př. 
minú-ti;  do-sieci  m.  do-sieh-ti  (m.  do-sahnú-ti). 

2.  Před  n  třídné  známky  bývají  živly  kořenné  zhusta 
vysouvány,  zvláště  dle  §.  64,  č.  4,  na  př.  hy-nú-ti  m.  hyb-nú-ti, 
1-nú-ti  m.  lip-nú-ti ;  v  Alx. :  k  nepřátelóm  po-pr-nu  (m.  po- 
prch-nn). 

3.  V  přítomném  čase  obou  kmenů  a  v  aoristě  třetím 
vysouvá  se  u  ze  kmene  časovacího  (srovn.    §.  176). 

4.  Hrdelnice  rozlišují  se  dle  §.  70  před  sponou  e  a  před 
ia  (přehl.  ie)  v  hustší  sykavky,  spřežka  sk  v  se";  na  př.  ot- 
vrž-e.  RK-  dietě  z-deš-e.  JMI.  tišč-e-ch-u.  RK. 

5.  U  této  třídy  setkáváme  se  s  několika  nepatrnými 
zbytky  aoristu  prvého  (srovn.  §.  155). 

Třetí    třída. 

§.  179. 

Slovesa    do    této    třídy    spadající  a  na  základě  jednoho  i 

dvou  kmenů  se  časující  dají  se  na  čtyry  oddíly  rozděliti,  totiž: 

1.     kmeny  na  l,  r,  původně  do  1,  G  spadavší  (srov.  §.  171)  ; 


94 

2.  kmeny  odvedené  od  jiných  částek  řeči,  větším  dílem 
významu  počínacího,  na    př.  kamen-ě-ti,  šediv-ě-ti,  bohat-ě-ti  ; 

3.  kmeny  dvoj-  neb  vícesilabičné  buď  na  l,  r  bud  na 
zubnice  d,  t  aneb  na  retnice  vycházející,  na  př.  hor-ě-ti, 
bol-ě-ti,    bd-ě  ti,  let-ě-ti,  kyp-ě-ti,  slab-ě-ti  a  j.  ; 

4.  kmeny  původně  na  hrdelnice  vycházející,  které 
se  dle  §,  70,  č.  3  před  ě  (původně  dle  §.  13  ia)  v  sykavky 
hustší  rozlišily,  na  př.  slyš-a-ti  m.  slych-ia-ti,  krič-a-ti  m. 
krik-ia-ti,  lež-a-ti  m.  leh-ia-ti,  blyšč-a-ti  m.  blysk-ia-ti. 

1.  Oddíl. 
§.  180. 

Kmeny  sem  spadající  časují  se  na  základě  dvou  kmenů. 
Přítomný  kmen  stýká  se  s  kmeny  sloves  I,  6;  infinitivný  kmen 
vznikl  stupňováním  l  ar  kmene  přítomného  (le,  re  [Ve,  ře\)  — 
srovn.  §.  173,  časování  sloves  I,  7;  na  př.  tr-i-e-te  stezky.  Ev. 
tr-a  cestu.  Let.  Troj.  vř-e-ť  každému  srdce  po  jazyku  svému. 
Dal  Rvasta  sě  dr-úc-e.  St.  Ski.  úsilno  sě  dr-úc-e  RK.  je  sě 
prě-ti.  Dal.  vrě-la.  Pidk.  stre-1.  Rokyc.  Vykl.  kaše  vr-ie-š-e.  Dal- 
(m.  vrě-je-š-e). 

2.  Oddíl. 

§.  181. 

Kmeny  sem  spadající  časují  se  na  základě  jednoho  kmene 
docela  pravidelně  dle  I,  7  (srovn.  §.  173),  na  př.  umě-j-e-š-e. 
ZSO.  želě-vě.    Alx.  tělo  prachnivě-lo.   Let.  Troj. 

3.  Oddíl. 

§•  182. 

Kmeny  sem  spadající  časují  se  na  základě  dvou  kmenů; 
přítomný  kmen  vychází  na  i,  infinitivný  na  ě.  Časování  těchto 
kmenů  je  následující: 


95 


Vzor:  lioréti 


1.      Přítomny  kmen  :    liori 

Přítomný  čas 

Číslo 

z 

DO 

O 

cr 

Oznamovací  spňsob     Rozkazovací  spůsob 

Přechod nik 

Jedn. 


hoř-u  m.  hori-u 

m.  hori-j-u 
horí-ši,  -š 
hoří 


hoři  (hor) 


hoři- a    (přeli  I. 
-e) ;  hori-ec-i 


Dvojn. 


horí-va,  -vě 
l  horí-ta,  -tě 


hori-va,  -vě 
<  hori-ta,  -tě 


hori-ec-a ;   -ho- 
ri-ec-i 


Množí 


horí-my,  -me,-m 

horí-te 

hori-a,př.hori-e 


hori-my 

) 
) 


hori-te 


hori-ec-e 


2.     Infinitivný  kmen :  horě 

Číslo 

O 

O 

cr 

88 

Aorist  druhý                          Aorist  třetí 

Jedu. 

1 

2 

3 

horě-ch 
j  horě 

hor-ia-ch  (přehl.  -ie-ch) 
m.  horě-ja-ch 

l  hor-ia-š-e 

Dvojn. 


1 

2|     ) 

3    ; 


horě-ch-o-va,  -ve 
horě-s-ta, 


-tě 


hor-ia-ch-o-va,  -vě 


hor-ia-s-ta,  -tě 


1        horě-ch-o-my 
Množn.       2       horě-s-te 
I    3 1      horě-ch-u 


hor-ia-ch-o-my 

hor-ia-s-te 

hor-ia-eh-u 


\>\>x    f'        činné:  horě-1,  -la,  -lo;  -la,  -lě,  -lč;  -li,  -ly,  -la 
11  os  ]        trpné:  horě-n,  -na,  -no  ;  -na,  -ně, -ně;  -ni, -ny,  na 


Infiinitiv:  horě-ti 
Supinum:  horě-t 


Přechodník  minulý :  horě-v,  horě-vš-i ;  -vs-a, 
-vŠ-i ;  -vš-e 


96 

§.  183. 

Časováním  těchto  kmenů  vládnou  následující  zákony 
zvukoslovné : 

li  r,  l  obměkčují  se  (§.  74),  na  pí\  hoř-u  m.  hori-u, 
dl'-u  m.  dli-u  ; 

2.  d,  t  rozlišují  se  v  z  a  c,  na  př.  ne-styz-u  (m.  ne- 
stydi-u).  Alx.  S  přehláskou :  žebrati  sě  styz-i.  ČE.  ; 

3.  s  a  z  se  obměkčují,  na  př.  mluviti  muš-u  (m.  musi-u). 
Dal.  S  přehl.  :  jáz  muš-i.  Sp.  D. 

4.  Někdy  přeskakují  tyto  kmeny  do  následujícího  od- 
dílu, přijímajíce  místo  ě  kmene  infinitivného  a,  na  př.  hořa-la 
(m.  horě-la).  Alx.  leťa-1  (m.  letě-1).  NPB. 

4.    Oddíl. 

§•   184. 

Kmeny  původně  na  hrdelnice  vycházející  a  též  na  zá- 
kladě dvou  kmenů  se  časující  liší  se  u  časování  od  vzoru 
hořeti  pouhou  samohláskou  a,  zastupující  (§.  13)  e  kmene 
infinitivného. 

O  kmenech  těchto  zvláště  spomenouti  jest: 

1.  V  staré  češtině  je  a  m.  e  před  tvrdými  příponami 
aneb  hláskami  pravidlem,  na  př.  držá-no.  SPr.  běža-1.  ZSO. 
leža-1.  Alx.  slyša-la.  Alb. 

2.  Sem  spadají  i  kmeny  boja  a  stoja,  u  nichž  a  samohl. 
e  zastupuje.  Přítomný  cas  je  bojů,  stojů,  přehl.  boji,  stoji.  Ve 
tvarech  vzniklých  na  základě  kmenů  boja,  stoja  stahuje  se  i 
oja  dle  §.  40,  č.  1  v  á  —  na  př.  báti  (m.  bojati).  Ev.  já  sě 
boj-i.  Sp.  D.  jáz  stojů.  Mast.  já  sě  boji;  vhrieŠe  stoji.  Sp.  D. 
já  sě  ne-boj-i,  ale  oniť  sě  boj-ie.  Pass.  sě  ne-boj-e-ch-u  (m. 
ne-boj-a-ch-u  m.  ne-boj-ě-ch-u).  Dal.  stáše  (m.  stoj-a-š-e).  Srn. 
Fl,  SPr.,  Ev.  se  boj-e-Š-e  (m.  boj-a-š-e).  SPr.  Dle  §.  152, 
c,  č.  3  vyškytá  se  v  třetí  osobě  čísla  množného  i  a ;  na  př. 
ne-boj-a  sě.    RK. 

Čtvrtá  třída. 

§.  185. 
Kmeny   do   této   třídy  spadající  časují  se  na   základě  je- 
dnoho kmene  dle  následujícího  vzoru: 


Vzor:  činiti. 


97 


Kmen 


Číslo 

O 

o      Přítomný  čas    '<    Aorist   druhý 

p| 

Aorist    třetí 

Jedn. 

1 

2 
3 

čiň-u    (-i)  m. 

čini-j-u 
činí-ši,  -š 
činí 

čini-ch 
l  čini 

čin-ia-ch  m. 
čini-ja-ch 

l  čin-ia-še 

'o 

>3 

Dvojn. 

1 

2 
3 

Činí-va,  -vě 
!  činí-ta,  -tě 

čini-ch-o~va;  -vě 
l  Čini-s-ta,  -tě 

čin-ia-ch-o- 

va,  -vě 
)  Čin-ia-s-ta, 
)         -tě 

•2 
J 

Množn. 

1 

2 
3 

čiti-my,  -me,  -m 

činí-te 

Čini-a,  přehl.  -e 

Čini-ch-o-my 

čini-s-te 
čini-ch-u 

čin-ia-ch-o- 

my 
čin-ia-s-t-e 
čin-ia-ch-u 

*S3 
> 

O 

0* 

Příčestí 


Číslo 


Minulé  tr 


410 


Minulé    činné 


Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 


cme-n,  -na,  -no 
čině-na,  -ně,  -ně 
čině-ni;  -ny,   -na 


Čini-1;  -la,  -lo 
čini-la,  -lě,  -lě 
čini-li,  ly,    -la 


P  ř  e  ch  o  d  n  ] 

ky 

Číslo 

Přítomný 

Minulý 

Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 

čiň-a(přh.-ě);  čini-ec-i 
čini-ec-a;  čini-ec-i 
čini-ec-e 

Čini-v ;  čini-vš-i 
čini-vš-a ;  čini-vŠ-i 
čini-vš-e 

Rozkazovací    s působ 


Jedn.  č. 

1. 

2. 

:;. 

čini  (čiň) 

Dvojn. 

1. 

cini 

-va, 

vě 

2. 

3. 

čini-ta, 

-tě 

Množn. 

1. 

čini 

-my 

2. 

3. 

čini-te 

Infinitiv :  čini-ti 
Supinum:  čini-t 

Květ:  Stantfeská  mluvnice 


98 

§■   186. 

Poznámky ; 

1.  Souhláskové  živly  těchto  kmenů  bývají  v  I.  osobě 
přítomného  času  a  v  trpném  příčestí  minulého  času  bud  ob- 
měkčovány  aneb  rozlišovány,  totiž: 

a)  l,  n,  r  se  obměkčují,  na  pí\  co  já  nynie  mysl'-u  neb 
co  Čin-i.  Pass.  já  jich  nic  ne-vin-i.  Srn.  Fl.  tato  slova  jemu 
tvoř-e.     St.  Ski ; 

b)  d,  t  rozlisují  se  v  z,  c,  na  pí\  choz-u  (m.  chodi-u), 
ploz-u  (m.  plodi-u)  MásL  ztrac-i  (m.  z-trati-u),  na-vrac-i  (m. 
na-vrati-u).  Ěem.  jáz  nic  ne-Škoz-i  (m.  ne-Škodi-u).  SPr.  já 
úroka  u-krac-i  (m.  li-krati-u).      Trisí.  ; 

c)  retnice  se  obměkčují,  na  př.  jáz  mlvi-u  (t  j.  mlv'-u). 
Ev.  já  se  div-i  (m.  divi-u).  Srn.  FL  jáz  prav- i  (m.  pravi-u). 
Ěem. ; 

d)  s,  z,  st  obměkčují  se  v  hustší  sykavky,  ha  př.  jáz  proš-i 
(m.  prosi-u).    Řem.  nynie  vám  od-pusč-i  (m.  od-pusti-u),    Pass. 

2.  V  příčestí  trpném  držela  se  stará  Čeština  dosti  přísně 
zákonů  zvukoslovných;  nepanuje  v  ní  taká  nedůslednost' jaká 
češtinou  novou  již  zavládla. 

3.  Vyjma  přítomný  čas  (prvou  osobu  jedn.)  a  příčestí 
minulé  trpné  drží  se  obyčejné  kmenové  souhlásky,  na  př. 
mútí-ši  vodu.  LS.  ti  pros-ie  (přehl.  ni.  pros-ia),  na  most  vraz-ia. 
RK.  kněžna  vojny  plodi-ec-e  a  chudinu  tím  hubi-ec-e.  St.  Ski. 
plod-ie-Š-e.     Dal.  dlúhé  brady  nos-iech-u.     Dal. 

4.  Ze  tato  třída  i  kratší  přechodník  minulého  Času  mí- 
vala, spomenuto  již  v  §.  159    A,  č.  2. 

5.  Staré  památky  s  přechodníky  přítomnými  této  třídy 
dosti   neústrojně  nakládaly;  srovn.  §.  159    A>  č.  2. 

G.  Příčestí  přítomného  času  trpného  významu  zvláště 
v  této  třídě  se  zachovalo ;  v  staročeských  památkách  se  tu 
zhusta  místo  pravidelného  -im,  -ima,  -i/no  i  -em,  -Srna,  -ěmo 
objevuje,  na  př.  hora  naplně-ma.  RK.  křestěm  sem.  Pass. 
učiněni.     St.  rozvaděma  bratry.     LS. 


99 


Pátá  třída. 


§.   187. 


Slovesa  do  této  třídy  spadající  časují  se  na  základě  je- 
dnoho i  dvou  kmenů. 

Slovesné  kmeny  dají  se  na  čtyry  oddíly  rozděliti,  totiž: 

1.  Kmeny,  jichž  samohláska  a  (po  měkkých  přhl.  e)  všady 
se  drží,  poněvadž  celé  jich  časování  jenom  na  jednom  kmenu, 
na  a  neb  přehlas.  e  vycházejícím,  osnováno  je,  na  př.  hledá, 
dívá,  záda,  trvá;  naše  (přelil,  m.  náša),  val'e  (přelil,  m.  vála), 
vrace  (přelil,  m.  vraca)    a  p. 

2.  Kmeny  časující  se  na  základě  dvou  kmenů,  jichž  pří- 
tomny na  i,  infinitivný  na  a  vychází,  na  př.  meti  —  meta, 
placi  (m.  plaki)  —  plaka  a  p. 

3.  Kmeny  na  /,  n,  r,  v  též  na  základě  dvou  kmenů  se 
časující,  jež  ale  v  přít.  čase  l,  n,  r,  v  rády  stupňují,  na  př. 
bra  —  b-c-r,  zva— -z-o-v,  pra — p-e-r.  Mimo  to  spadá  sem  ještě  ně- 
kolik jiných  kmenů:  žd — žda,  cp  —  cpa  a  j.  (§.  192). 

4.  Kmeny  otevřené  časují  se  na  základě  i  kratšího  i 
rozšířeného  kmene,  na  př.  via  — vlaja,  dě  —  děj  a,  vě  —  věja  a  p. 

1.  Oddíl 

§.   188. 

Kmeny  sem  spadající  časují  se  na  základě  jednoho  kmene 
následovně : 


100 


Vzor:  voloti. 


Kmen:  vola 


Číslo 

O 

CO 

o 
o- 
p 

Přítomný  čas 

Aorist  druhý    ' 

Aorist  třetí 

Jedn. 

1 

2 
3 

vola-j-u 

vola-j -e-ši,  -š 
vola-j-e 

vola-ch 
*  vola 

volá-ch 
v  volá-Š-e 

Dvojn. 

1 

2 
3 

vola-j -e-va,  -vě 

)    vola-j-e-ta, 

)            -tě 

vola-ch-o-va, 
-vě 

)     vola-s-ta; 
)           -tě 

volá-ch-o-va, 

-vě 
)     volá-s-ta; 
)    .         -tě 

Množn. 

1 

2 
3 

vola-j-e-my 

vola-j -e-te 
vola-j-ú,přhl.  -í 

vola-ch- o- 
my 
vola-s-te 
vola-ch-u 

volá-ch-o- 

my 
volá-s-te 
volá-ch-u 

P  ř  í  c  e  s  t 

1 

Číslo 

Minulé  trpné 

Minulé  činné 

Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 

volá-n,  -na,  -no 
volá-na,  -ně,  -ně 
volá-ni;  -ny?  -na 

vola-1,  -la,  -lo 
vola-la,  -lě,  -lě 
vola- li,  -ly;  -la 

P  ř  e  ch  o  d  n  : 

ky 

Číslo                       Přítomný 

Minulý 

Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 

vola-j-a  (přh.  -e)  ;  -j-úc-i 
vola-j  -úc-a ;  vola-j  -úc-i 
vola-j-úc-e 

vola-v,  vola-vš-i 
vola-vš-a,  vola-vš-i 
vola-vš-e 

Rozkazovací    spůsob 


Jedn.  č. 
Dvojn. 
Množn. 


1.  2.  3.  vola-j 

1.  vola-j -va,  -vě         2.  3    vola-j -ta,  -tě 

1.  vola-j -my  2.  3.  vola-j -te 


Infinitiv:  vola-ti 
Supinum :  vola-t 


101 


§.   189. 

O  kmenech  těchto  spomenouti  jest: 

1.  V  aoristě  třetím  vystupují  pravidelně  tvary  stažené, 
t.  j.  -ujcích  neb  přehl.  -oj ech  stahuje  se  pravidelně  dle  §.  40, 
č.  1  v  -ách,  na  pí\  padáše  (m.  pada-ja-S-e),  RK.  čakáše. 
Pass.  vzýváše.     Alx. 

Nicméně  vyskytují  se  i  nestažené  tvary,  na  pí\  chova- 
je-ch  (přehl.  m.  ehova-ja-ch).     Pass.  Čeka-je-ch.     ZK. 

2.  U  některých  kmenů  těchto  drží  se  i  v  XIV  století, 
kde  přehlasování  samohlásky  a  jinak  již  úplně  dokonáno  bylo 
(§.  27),  nepodnebné  a  i  po  měkkých  živlech,  na  př.  piibíjal 
sem.     Des.  Kaz.  nepriházalo,  ycbázal.     Pass. 

2.   Oddíl. 

§.  190. 

Slovesa  sem  spadající  časují  se  na  základě  dvou  kmenů; 
přítomný  kmen  vychází  na  i,  infinitivný  na  a. 

Kmeny  sloves  těchto  vycházejí  na  následující  souhlásky  : 

1.  na  plynné,  na  př.  sla,   ora,  žebra,  stoná  a  p. ; 

2.  na  retňice,  na  př.  drápá,  kopa,  chrápá,  hraba,  zoba, 
hýbá,  klama,  kývá  a  p. ; 

3.  na  h  r  d  e  1  n  i  c  e,  na  př.  plaka,  pyká,  dýchá,  struha  a  p. ; 

4.  na  sykavky,  na  př.  maza,  řeza,  tesá,  kysa  a  p.  ; 

5.  na  zub  nice,  na  př.  hlodá,  bodá,  šeptá,  reptá    a  p.  ; 

6.  na  skupen iny    zd    a  sk,  na  př.  hvízdá,  tleská  a  p. 
Kmeny  tyto  všecky  časují  se  dle  následujícího  vzoru  : 


102 


Vzor:  tesati. 


1.     Přítomný  kmen  :    teši 


Přítomný  čas 


Číslo 

O 

on 

O 

a- 

&5 

Oznamovací  spůsob     Rozkazovací  spůsob 

Přechodník 

Jedn. 

1 

2 
3 

teš-u  (přehl.  -i) 

m.  tesi-u 
teš-e-ši,  -š 
teš-e 

'  teš  m.  teš-i 

teš-a  (přehl.  -e) ; 
teš-úc-i 

Dvojn. 

1 
2 
3 

teš-e-va,  -ve 
^  teš-e -ta,  -tě 

teš-va,  -ve 
^  teŠ-ta,  -tě 

teš-úc-a; 
teš-úc-i 

Množn. 

1 
2 
3 

teŠ-e-my,-me,-m 

teŠ-e-te 

teš-ú,  přehl.  -í 

teš-my 

l  tes-ta,  -tě 

teš-úc-e 

2.     Infinitivný  kmen:    tesa 


Číslo 

C 

co 

o 

P 

Aorist  druhý 

Aorist  třetí 

Jedn. 

1 

2 
3 

tesa-ch 
^  tesa 

tesá-ch 
.   tesá-š-e 

Dvojn. 

1 
2 

3 

tesa-ch- o- va,   -vě 
^  tesa-s-ta,  -tě 

tesá-ch-o-va,  -vě 
l  tesá-s-ta,  -tě 

Množn. 

1 

2 
3 

tesa-ch-o-my 
tesa-s-te 
tesa-ch-  u 

tesá-ch-o-my 

tesá-s-te 

tesá-ch-u 

Přícestí 

činné:  tesa-1,    -la,  -lo ;    -la,  -lě,  -lě;  -li,  -ly,  -la 
trpné:  tesá-n,  -na,  -no;    -na,  -ně,  -ně;  -ni, -ny,  na 

Infinitiv:    tesa-ti 
Supinum:  tesat 


Přechodník    minulý :    tesa-v,   -vš-i ;    -vš-a 
-vs-i :    -vš-e 


103 


§.   191. 

1.  Souhláskové  živly  těchto  kmenů  podléhají  těm 
samým  proměnám  zvukoslovným,  jež  jsme  u  kmenů  IV  třídy 
udali  (§.  186);  na  př.  káž-e  (m.  kazi-e).  AIx.  treskc-e-s  (m. 
trcskti-e-š).  Pass.  plač-e  (m.  plaki-e).  Dal.  kaž  mu  (m. 
kazi).     Pass. 

Ostatně  všecky  tyto  kmeny  do  I    třídy  rády  zabíhají. 

2.  Aorist  třetí  mívá  obyčejně  tvar  stažený  (§.  40,  č.  1), 
tak  tesá-ch  m.  tesa-ja-ch,  přehl.  tesa-je-ch. 

3.     Oddíl 

§•    192. 

Sem  spadající  slovesa  časují  se  na  základě  dvou  kmenů  > 
kmeny  přítomné  stupňují  zhusta  dle  §.  187,  č.  3  l,  n,  r,  v 
kmene  infinitivného,  totiž  : 

bra  —  b-e  r,  Jma  —  z-e-n,  dra  —  d-e-r,  zra  —  z-e-r,  zva  — 
z-o-v,  pra  —  p-e-r,  řva  —  ř-e-v,  sila  —  st-e-1,  kla  —  Jc-o-l ; 
ale  i :  zd  —  zda,  zu  —  zva,  z  v  ■*-  zva,  Ih  —  lha,  řv  —  ha, 
ss  —  ssa,  cp  —  cpa,  ik  —  tha,  šlo  —  štva. 


104 


Vzor :    bráti. 


1 .     Přítomný  kmen  :  ber 


Přítomný  čas 


Číslo 

C 

CG 

O 

&5 

Oznamovací  spůsob 

Rozkazovací    spůsob 

Přechodník 

Jedn. 

1 

2 
3 

ber-u 

béř-e-Ši;  -Š 
béř-e 

^  beř  m,  ber-i 

ber-a; 
ber-úc-i 

Dvojn. 

1 
2 
3 

béř-e-va,  -ve 
}  béř-e-ta,  -tě 

beř-va,  -vě 
l  beř-ta,  -tě 

ber-úc-a; 
ber-úc-i 

Množn. 

1 
2 
3 

béř-e-my 
béř-e-te 
ber-ú 

beř-my 
)  beř-te 

ber-úc-e 

2.     Infinitivný   kmen :    bra 

Číslo 

b 

o 
53 

Aorist  druhý 

Aorist  třetí 

Jedn. 

1 

2 
3 

bra-ch 
<  bra 

brá-ch 
^  brá-še 

Dvojn. 

1 
2 
3 

bra-ch- o-va,  -vě 
^  bra-s-ta,  -tě 

brá-ch-o-v-a,  -vě 
,   brá-s-ta,  -tě 

Množn. 

1 

2 
3 

bra-ch-o-my 

bra-s-te 

bra-ch-u 

brá-ch-o-my 

brá-s-te 

brá-ch-u 

UvÝi,    ,-,    I  činné:  bra-1,  -la,  -lo ;   -la,  -lě,  -lě:  li,  -ly,  -la 
x  říčestí  >     ■{     r  v       '  . 

trpné:   bran,  -na, -no  ;  -na,  -ne,  -ne;  -ni,  -ny, -na 


Přechodník  minulý:  bra-v;  -vŠ-i  ;  bra-vŠ-a,  -vš-i;  -vs-e 
Infinitiv:    brá-ti 
Supinum:  bra-t 


105 


§.  193. 

Poznámky: 

1.  V  přít.  čase  obrněkčuji  se  l,  n,  r  před  sponou  e  dle 
§.  74,  hrdelnice  dle  §.  70,  č.  2,  na  př.  béř-e  se.  Let.  Troj. 
ze-tč-e  plátna.     Alx. 

Ostatně  kmen  tk-ika  již  velmi  dávno  do  V,  1  přeska- 
koval ;  již  v  M V.  tká  sě;  pervagatur,  peragrat. 

2.  Vyjma  prvou  osobu  jedn.  a  třetí  množnou  dlouží  se 
v  přít.  čase  samohláska  stupňováním  vzniklá,  na  př.  z-ň-v-e. 
Komenský,  k  -ů-r-e.    Let.  Troj. 

3.  Již  v  starších  památkách  nastal  v  přít.  čase  zmatek. 
Přehlasují  totižto  příponu  prvé  osoby  u  v  i,  jakoby  měkký  živel 
předcházel;  na  př.  dnes  tě  z-o-v-i  (m.  z -o-v-u).     Si.  Ski, 

4.  Kmen  zda-  žd  již  v  RK.  vyniká  vrtkavostí,  brzy  do 
V,  2  brzy  do  I,  2  přeskakuje,  totiž:  milého  žda-j-e,  zmilitka 
sě  ne-do-žd-e-ch. 

5.  Kmeny  řva-řev  (řv),  zva-zov  Qzv)  podržují  někdy 
stupňovaný  kmen  i  v  aoristě,  na  př.  řev-ie-ch.     ŽW. 

6.  V  imperative  udržela  se  známka  i  nutně  u  kmenů 
-:.'K  zv,  zv,  cp,  štv,  Ih  (lž-i)7  řv;  kmen  tk  přeskakuje iv  starších 
již  památkách  do  V,  2  (tka-j,  přehl.  tke-j).  U  ostatních  kmenii 
žije  známka  i  obyčejně  v  podnebné  souhlásce-  Již  v  LS.  seber, 
v  RK.  ber. 

Nicméně  setkáváme  se  i  tu  někdy  se  známkou  i,  zvláště 
po  enklitickém  ž,  na  př.  ber  i-ž.    Let.   Troj. 

7.  Aorist  třetí  mívá  obyčejně  tvar  stažený :  brach  m. 
bra-ja-ch,  přehl.  bra-je-ch. 

4.    Oddíl. 
§.  194. 

Kmeny  sem  spadající  časují  se  na  základě  dvou  kmenů 
otevřených;  prvý  kmen  je  kratší,  druhý  pak  přísuvkou  ja 
rozšířený.     Časování  jich  je  následující: 


106 


Vzor:  vlajati,  vláti. 


1.     Kmen:  via 


Přítomný   Čas 


Číslo 


Oznamovací  spůsob  'Kozkazovací    spůsob 


Přechodník 


Jedn. 

1 

2 
3 

vla-j-u,  přehl. -i 
vla-j -e-ši,  -š 
vla-j-e 

?  vla-j  m.  vla-i 

vla-j -a,  přh.  -e  ; 
vla-j-úc-i 

Dvojn. 

i 
2 

vla-i-e-va,  -vě 
<  vla-j-e-ta,  -tě 

vla-j -va,  -vě 
<  vla-j-ta,  -tě 

vla-j-úc-a ; 
vla-j-úc-i 

Množn. 

í 
•2 

vla-j-e-my 
vla-j-e-te 
vla-j-ú,  přehl.  -í 

vla-j -my 
!  vla-j -te 

vla-j -úc-e 

Číslo 

c 

rp. 

O 

cr 

Aorist  druhý 

Aorist  třetí 

Jedn. 

1 

2 
3 

vla-ch 
)  via 

vla-j  a-ch,  přehl.  vla- 
je ch 

<   vla-ja-š-e 

Dvojn. 

I 

2 
3 

vla-ch-o-va;  -vě 
^  vla-s-ta,  -tě 

vla-ja-ch-o-va,  -vě 
^  vla-j a-s- ta,    -tě 

Množn. 

1 

2 
3 

vla-ch-o-my 

vla-s-te 

vla-ch-u 

vla-ja-ch-o-my 

vla-ja-s-te 

vla-ja-ch-u 

2.     Ki 


:  v  laj  a 


p.,v      ,        činné:  vlá-1,  -la;  -lo  m.   vlaja-1  atd. 
rices  i        trpné:  vlán,  -na,  -no  m.  vlaja-n  atd. 


Přechodník  minulý  :  vlá-v,  -vš-i  m.  vlaja-v  atd. 
Infinitiv:  vlá-ti  m,  vlaja-ti  Supinum:  vlaja-t 


107 

§.   195. 
Poznámky: 

1.  Časování  přítomného  času  a  aoristů  stýká  se  s  časo- 
váním sloves  T,  7. 

2.  Časy  na  infinitivném  kmenu  osnované  nestanují  se 
jen  dle  §.  40,  č.  1  než  i  dle  č.  2  téhož  §.,  na  př.  v-sie-ti.  JMI. 
smie-ch-u.     Pass. 

3.  Kdekoli  následující  silaba  měkká  je  aneb  v  násle- 
dující silabě  podnebný  živel  se  objevuje,  měloby  pravidelně 
dle  §.  26  přehlasování  zpětné  nastati.  Nicméně  se  v  staro- 
českých památkách,  zvláště  u  příčestí  na  -7,  stálé  klácení 
vyškytá. 

4.  Aorist  třetí  mívá  obyčejně  stažený  tvar:  vlách  m. 
vla-ja-ch,  přehl.  vla-je-ch.  Kmen  dě-děja  má  v  aoristě  třetím 
vedle  zdáše  (dle  §.  40,  č.  1  m.  zdě-ja-š-e)  i  zdieše,  na  př.  sě 
z-clá-š-e.  Srn.  FL  sě  z-die-š-e.  JMI  Třetí  osoba  přít.  času 
množn.  Čísla  zdadí  přešla  sem  zmatkem  kmenů  de  a  dad 
(§•  200). 

Šestá  třída. 

§.   19(3. 
Slovesa    této    třídy    Časují    se  na    základě    dvou    kmenů, 
přítomný  kmen  vychází  na  u  (milu)    a    inrinitivný    na  ova,  po 
nnkkých  na  evá  (milova — vojeva).  Ostatně  se  pravidelně  časují 
dle  kmenů  otevřených  prvé  a  páté  třídy. 

Spomenouti    tu  jenom  sluší,    že    v    XIV    století    podle    §. 
29    přehláska  i  m.    kmenového  u    v    přít.  čase    zvláštní    obliby 
došla,  na  př.  piaci-j-i,     St.  ne-pro-zrazi-j.     ZJK.  vysusi-j-e.  St. 
B.    Časování    bezesponové. 
§.    197. 
Historie  jazyka  nás  učí,  že  časování  bezesponové  (§.   163) 
bčhem    času    sponovému    ustoupiti    musilo.      Toto    se    konečné 
v  Češtině  tak  rozmohlo,  že  v  historické  již  době  v    obor  časo- 
vání bezesponového  jenom  čtyry  kmeny,  a  to  jen  v  přítomném 
čase,  spadají,  totiž:  vědA  dad,  jed,  jes. 
1.  Kmen  věd. 

§•    198. 
Kmen  véd  je  jen  přítomnému  času  základem  časovacím  ; 
minulé  časy  časují  se  na  základě   kmene    vidČ,  spadajícího  do 
lil,  2,  totiž: 


108 


Sloveso:   věděti. 


1.     Přítomný  kmen:   věd 


Přítomný   čas 


o 

Číslo      g 

1  $> 

Oznamovací  spůsob 

Rozkazovací    spůsob 

Přechodník 

Jedn. 

1 

2 

3 

vě-m  m.  věd-m 
vě-si  ni.  věd-si 
věs-f  m.  věd-ť 

s  věz  m.  věd-i 

věd- a; 
věd-úe-i 

Dvojn. 

í 

2 

3 

vě-va7   -vě    m. 

věd-va 
)  věs-ta,  -tě  m. 
)         věd-ta 

věz-va,  -vě 
^  věz-ta?  -tě 

věd-úc-a; 
věd-úc-i 

1 
Množn.   1  2 

1  3 

vě-iny  m.věd-my 
věs-te  m.  věd-te 
věd-ia,  přehl.  -ie 

věz-my 
l  věz-te 

věd-úc-e 

pV,v      i    j   trpné  přítomné:  věd-o-m,  -ma,  -mo 
Pricesti    I  trpné  mi.nu.^;  vgs_t;  _ta.   _to  raí  věc|.t   at(j. 

Infinitiv:  věs-ti  m.  věd -ti 


2.     Infinitivný  kmen:  vědě 


Číslo 


Aorist  druhý 


Aorist  třetí 


1 

Jedn.    |   £ 
3 

vědě-ch 
i.   vědě 

věd-ia-ch     (přehl. 
-ie-ch)  m.  vedě-ja  -ch 

l  věd-ia-še 

Dvojn. 

1 
2 

3 

vědě-ch-o-va,   -vě 
l  vědě-s-ta,  -tě 

věd-ia-ch- o-va,  -vě 

ť  věd-ia-s-ta;  -tě 

Množn. 

1 
2 
3 

vědě-ch-o-iny 

vědě-s-te 

vědě-ch-u 

věd-ia-ch-o-my 

věd-ia-s-te 
věd-ia-ch-  u 

Příčestí 

trpné  minulé :  vědě-n,  -na,  -no 
činné  minulé:  vedě-1,  -la,  -lo 

Přechodník  minulý:  vědě- v,  -  vs-i 
Infinitiv  :  vědě-ti  Supinum  :  vědě-t 


109 


§.  199. 

1.  Doklady:  bě  vědě-ti.  Alx.  chcu  vz-včs-ti.  BK.  vě-my, 
ježe  vě-si.  Ev.  vy  ne-věs-te.  CE.  ne-věs-ti,  karao  ide.  Ev. 
škodu  vz-věd-ie.  Alx.  věd-ia  oni.  E».  všady  z-věs-to.  Alx.  věz 
to  každý,  věz  to  věstě.  St.  Ski. 

2.  V  přítomném  čase  objevuje  se  vedle  věm  i  vědě,  které 
MikloŠic  za  zbytek  formy  medialné,  slovancinou  prý  druhdy 
vládnu  vší,  vyhlásil,  na  př.  jáz  dobře  vědě.  Dal.  viece  lepŠieho 
vědě.  Alx.  já  nevědě,  coj  Buoh  kázal.  Si. 

3.  Vedle  imperativu  věz  žije  i  ved  co  spojka,  na  př. 
ved"  stojí  král'  před  vámi.   Trist.  veď  Buoh  vládne  vším.    St. 

4.  Co  do  přípony  třetí  osoby  ti,  ř  srovn.  §.  152,  a,  č.  3. 

2.     Kmen:  dud 

§.    200. 

Kmen  dud  je  jen  oznamovacímu  spůsobu  a  přechodníku 
přítomného  času  základem  časovacím;  ostatní  časy  a  ostatní 
spůsoby  přítomného  času  drží  se  kmene  da,  spadajícího  do  V, 
1  (srovn.  §.  188),  jak  následuje: 


110 


Sloveso :    dáti. 


1.     Kmen :   dad 


Přítomný  čas. 


Číslo 

O 

w 
O 

cr 

Oznamovací  spůsob 

Prechodník 

Jedn. 

1 
2 

3 

da-m  m.  dad-m 
da-si  m.  dad-si 
das-ť  m.  dad-f 

dad-a ;  dad-úc-i 

1  1 

Dvoin.   1  2 

1   o 

da-va,  >vě  m.  dad-va 
<  das-ta,  -tě  m.  dad-ta 

dad-úc-a  ;    dad-úc-i 

Množn. 

1 

2 
3 

da-my  m.  dad-my 
das-te  m.  dad-te 
dad-ia,  přeni,  dad-ie 

dad-úc-e 

2.     Kmen:  da 


Číslo 

oj 

o  j    Aorist  druhý 

c  1 

Aorist  třetí 

Rozkazovací  spůsob 

Jedn. 

1 
2 
3 

da-ch 

]  da 

dá-ch 
j  dá 

<  da-j  m.  da-i 

Dvojn. 

1 
2 
3 

da-ch-o-va,-  ve 
l  da-s-ta;  -tě 

dá-ch-o-va,  -vě 
<  dá-s-ta,  -tě 

da-i-va,  -vě 
<  da-j-ta,  -tě 

Množn. 

1 1  da-ch-o-m-y 

2  da-s-te 

3  j   da-ch-u 

dá-ch-o-my 

dá-s-t-e 

dá-ch-u 

da-j-my 
i  da-j-te 

Přícestí 


činné:   da-1,  -Ia;  -lo  ;  -la,  -!ě,  -lě;  -li,    -ly,  -la 
trpné :  dá-n,  -na,  -no ;  -na,  -ně,  -ně ;  -ni,  -ny,  - 


Prechodník  minulý :  da-v,  da-vši ;  da-vš-a,  -vš-i ;  da-vš-e 
Infinitiv:  dá-ti 
Supinum:  da-t 


111 


§•    201. 

1.  Doklady:  dis-f  jim  život.  Ev.  hromnici  v  ruku 
dad-ie.  Srn.  Fl.  zlata  dad-ie.  Mast.  jemu  vy-dad-ie.  Alx. 
dad-a  za  fiu  kóň.  KB.  da-ch-u  sě  děvky.  Dal.  da  mu  trii. 
Ěem.  Bóh  ti  da  bujarosf.  11 K.  ne- dad-ie  ižádnému  pomoci. 
Trisl.  rozkoši  sě  ne-dá-š-e.  SPr.  i  da-j  svlaženie.  RK.  da-ch 
jej.     ŽSO.  dáti  šíju.     JRK. 

2.  Poznámky : 

a)  V  aoristě  druhém  vyškytá  se  vedle  da-eh  i  dad-e-ch, 
na  př.  za  odpověd  dad-e.     Ev.  mast  ne-pro-dad-e  sě.     Ev. 

b)  Aorist  třetí  dáeh  povstal  stažením  původného  da-ja-ch, 
přehl.  da-je-ch. 

c)  V  aoristě  třetím  vedle  dách  i  dad-ie-ch,  přelil,  m.  dad- 
la-ch,  na  př.  střelci  ne-dad-h  -cli-u.  Air.  na  běh  se  ot-dad-ie- 
ch-u.  Dal.  chudým  roz-dad-ie-ch-u.  ŽSO.  páknúti  mu  ne- 
dad-ie-s-ta     Dal. 

d)  V  příčcstí  trpném,  ač  velmi  zřídka,  vedlo  dán  i  da-t, 
na  př.  dána  mi  od   lata.     Dal.  čest  da-tú  odplatíš  pracně.  Alx. 

e  Vedle  třetí  osoby  přítomného  času  již  v  starších  pa- 
mátkách vedle  dad-ia  (-ie)  i  da-j-ií;  již  v  UK- :  bozi  da-j-ú. 

3.   Kmen  jed. 
§.   202. 

Kmen  jed,  přelil,  m.  cyr.  jad,  drží  se  u  celém  časování; 
přítomný  čas  časuje  se  beze  spony,  minulé  časy  pravidelně 
podle  kmenů  I,  2  (srovn.  §.  166),  totiž: 


112 


Sloveso :  jiesli 


Kmen  :  jed 


Číslo 

O 

o 

cr 

Přítomný  Čas    |    Aorist  druhý 

Aorist  třetí 

Jedn. 

l 

2 
3 

je-m  m.  jed-m 
je-si  m.   jed-si 
jes-ť  m.  jed  -ť 

jed-e-ch 
<  jed-e 

jed-ia-ch 
l  jed-ia-še 

rP 

O 

_£ 

O 

Dvojn. 

i 

2 
3 

je-va,  -vě   m. 

jed-va 
)  jes-ta,  -tě  m. 
)        jed-ta 

jed-e-ch-o-va, 
-vě 

<  jed-e-s-ta,  -tě 

jed-ia-ch-o- 

va,  -vě 
)   jed-ia-s-ta; 
~)         -tě 

> 
"p 

Množn. 

1 

2 
3 

je-  my  m  j  e  d-  my 

jes-te  m.  jed-te 
jed-ia,  přelil,  -ie 

jed-e-ch-o-my, 

•me 
jed-e-st-e 
jed-e-ch-u 

jed-ia-ch-o- 
my,  -me,  -m 
jed-ia-s-te 
jed-ia-ch-u 

■7Í 
> 

O 
05 

O 

P  ř  í  č  e  s  t 

í 

Číslo 

Minulé  trpné 

Minulé  činné 

Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 

jed-e-n,  -na,  -no 
jed-e-na,  -ně,  -ně 
jed-e-ni,  -ny7  -na 

jed-1,  -la;  -io 
jed-la,  -lě,  -lě 
jed-li,  -ly,  -la 

P  ř  e  ch  o  d  n 

k  7 

Číslo 

Přítomný 

Minulý 

Jedn. 
Dvojn. 
Množn. 

jed-a;  jed-úc-i 
jed-úc-a ;  jed-úc-i 
jed-úc-e 

jed ;  jed-š-i 
jed-š-a;  jed-š-i 
jed-š-e 

Rozkazovací    spůsob 


Jedn.  č. 
Dvojn. 
Množn. 


1. 

1.  jez-va,  -vě 
1.  jez-my 


1.  2.  jez  m.  jed-i 

1.  2.  jez-ta,  -tě 
1.  2.  jez-te 


Infinitiv:  jies-ti  m.  jied-ti 
Supinum :  jes-t  m.  jed-t 


113 


§.    203. 

1.  Doklady:  dávati  jies-ti.  RK.  knížete  jed-úc  uzříte. 
Dal.   s  tiem  ne-jed-e-ch.     ZK.  chleb  j^d-ie-š-e.     Dal. 

2.  Poznámky: 

a.  Druhá  a  třetí  osoba  přít.  času  jed.  Čísla  nedají  se  do- 
ložiti. Čeština  se  jich  snad  proto  štítila,  aby  se  nestýkaly 
s  kmenem  jes  (srovn.    náledující  §.) ;   obyčejně  užívá :  jie-s,  jie. 

b.  V  aoristě  druhém  vedle  jed-e-ch  i  skrác.  jech,  na  pí*. 
je-s-ta  i  pista.     Let.   Troj.  s-je-ch-u  vešcek  plod.     ZK. 

4.  Kmen :  jes. 
§.  204. 

Sloveso  býti  časuje  se  na  základě  tří  kmenů.  Honosí 
se  vůbec  nadobyčejnou  rozmanitostí  forem,  majíc  jak  pro 
přítomný  čas  tak  i  pro  aoristy  tvary  dvojí. 

Sloveso:   býti. 


1.  Kmen: 


jes 


Přítomný   čas 


Číslo 


Tvar  prvý 


Přechodník 


Jedn. 

1 

2 
3 

jes-m,  jse-m,  se-m 
je-si  m.  jes-si,  j-si;  si 
jes-ti,  jes-ť,  je 

js-a  m. 

js-úc-i 

jcs-a; 

Dvojn. 

1 
2 

3 

jes-va,  -vě;  s-va,  -ve 
<  jes-ta,  -tě-  s-ta,    -tě 

js-úc-a; 
js-úc-i 

Množn. 

1 
2 
3 

jes-my;  s-my,  -me 
jcs-te,  js-te,  s-tc 
jes-ú,  js-ú,  s-ú 

js-úc-e 

Kvit:  Staročeská  mluvnice. 


114 


2.     Kmen:  by 


Číslo 

O 

50 

O 

Aorist  druhý 

Aorist  třetí 

Tvar  prvý 

Tvar   druhý 

Tvar  prvý 

Jedn. 

1 

2 
3 

by-ch 

b-ě-ch 
}  b-ě 

b-ěja-ch,skr.b-ia 
-ch,  přh.  b-ie-ch 

<  b-ie-š-e 

Dvojn. 

1 

2 
3 

by-ch-o-va,  -vě 
(bychva) 

<  by-s-ta,  -tě 

b-ě-ch-o-v-a, 
-vě  (běchva) 

l  b-ě-s-ta,  -tě 

b-ie-ch-o-va, 
-vě 

í  b-ie-s-ta;  -tě 

Množn. 

1 

2 
3 

by-ch-o-my 

by-s-te 

by-ch-u 

b-ě-ch-o-my 

b-ě-s-te 

b-ě-ch-u 

b-ie-ch-o-my 

b-ie-s-te 

b-ie-ch-u 

Příěestí 


činné:  by-1,  -la,  -lo    atd. 
trpné:  by-t,  -ta,  -to  atd. 


Přechodník  minulý  :    by- v,  -vs-i ;    budoucí :  by-š-a,  by-š-úc-i 
Infinitiv :  bý-ti.        Supinum  :  by-t 


3.    Kmen :  bud 


Číslo 

O 

O 

a4 

Přítomný  čas 
Tvar  druhý 

Aorist  třetí 

Tvar  druhý 

Eozkazovací    spůsob 

Jedn. 

1 

2 
3 

bud-u 

bud-e-Ši,  -š 
bud-e 

bud-ia-ch,  přhl. 
bud-  ie-ch 

l  bud-ie-Š-e 

j  bud- i  (bud) 

Dvojn. 

1 

2 

>> 

o 

bud-e-va,  -vě 
*  bud-e-ta,   -tě 

bud-ie-ch-o-v-a, 

-vě 

l  bud-ie-s-ta,  -tě 

bud-ě-va,  -vě 
^  bud-ě-ta,   -tě 

Množn. 

1 

2 
3 

bud-e-my 

bud-e-te 

bud-ú 

bud-ie-ch-o-my 

bud-ie-s-te 

bud-ie-ch-u 

bud-ě-my 
^  bud-ě-te 

Přechodník:  bud-a,  -úc-i,  -úc-e 


115 

§.  205. 

Poznámky : 

1.  Aoristy  běch.  běja<h  (biech)  vznikly  z  kmene  by  spů- 
sobem  následujícím. 

Kmen  by  přešel  dle  §.  46  v  bu;  samohláska  u  se  pak 
dle  §.  14  před  ě,  jež  tu  jako  u  a-kmenů  tvrdých  podstatných 
(§.  93)  i  zastupuje,  ve  v  přestrojila,  které  se  konečně  vysulo. 
Tak  vznikly  tvary:  by-ě-ch,  bu-ě-ch,  bv-ě-ch,  b-ě-ch ;  by- 
ěja-ch,  bu-ěja-ch,  bv-eja-ch,  b-ěja-ch. 

2.  Místo  jes-m  má  Ev.  jes-u-m.  Samohlásku  tuto  dle  §. 
48,  č.  2  za  vsuvku  považovati  sluší. 

o.  Stará  čeština  mívala  dle  §.  157  pro  budoucí  čas  tvar 
zvláštní  (by-s-u,  přehl.  by-š-i).  Utrativši  ho  velmi  časně  ucho- 
pila se  pro  budoucí  čas  druhého  tvaru  přít.  času  (bud-u),  jak 
z  imperativu  až  podnes  vysvítá. 

4.  V  RK.  a  v  jiných  staročeských  památkách  objevuje 
se  tvar  přít.  času  bez  j,  na  př.  já  sem,  ti  si.     RK. 

Po  ne  i    v    nejstarších    památkách    stále    ■}  ;    v  třetí    osobě 
jedn.    vsouvá  se  dle  §.  66,    č.  3    n.     Již  v  Ev. :  ne-n-ie  dáno. 

V  XIV  století  se  j  do  písma  z  nova  uvádí.  V  klassické 
době  užívali  tvarů  bez  j  k   opisování   časů  minulých  (§.  212). 

C.  Časování  nepravidelné. 
§.    206. 

V  obor  nepravidelného  časování  spadají  následující  kmeny: 
chtě,  id,  jed,  imě,  sta,  vidě. 

1.    Kmen:    chtě. 

Kmen  chtě,  spadající  vlastně  do  III,  3  (srovn.  §.  182), 
je  skrácený  m.  chotě  (cyr.  chotě-ti).  Má  tudíž  i  dva  skrácené 
kmeny  časovači:  přítomný  chti  m.  choti  a  infinitivný  chtě  m. 
chotě. 

Časování  je  na  základě  těchto  dvou  kmenů  docela  pra- 
videlné; vzoru  sloves  III,  3  (§.  182)  drží  se  časy  minulé, 
vzoru  sloves  V,  2  (§.   190)  čas  přítomný. 

8* 


116 

Spomenouti  jenom  sluší,  že  imperat.  chtě-j  sluje  a  že  se 
/  v  příčestí  a  v  aoristě  někdy  rozlišuje,  na  př.  chtě-j  ty  neb 
nechtě-j.  Let.  Troj.  chtě-ch-u.  Dal.  chce-va  oba  (chtě-va) 
Pass.  chce-1  (m.  chtě-1).     Alx. 


"2.    Kmen:   id. 

§.  207. 

Kmen  id,  spadající  vlastně  do  I,  2  (srovn.  §.  166),  přešel 
dle  §.  45,  č.  3  brzy  v  jid    brzy  v  jd. 
O  něm  spomenouti  sluší : 

a.  Přítomný  čas  a  aoristy  časují  se  na  základě  kmenů 
jid,  jd.  Infinitiv  zní  jí-ti  m.  jís-li  (jíd-ti),  na  pí\  jďě-te.  Ev. 
jid-e,  pri-jid-e.  Dal.  jd-e  pastucha.  RK.  slunce  jid-e.  Let. 
Troj.  jí-ti  počechu.     Let.   Troj. 

b.  Příčestí  tvoří  se  na  základě  kmene  sed,  jen  že  se  d 
dle  §.  64,  č.  1  vysouvá:  šel,  šla,  šlo. 

Druhdy  žilo  i  příčestí  trpné  ées-t,  -la  -to  m.  šed-t,  -ta, 
-to  (srovn.  §.  68,  č.  1);  na  ně  odkazují  tvary  novočeské : 
příští  (m.  pří-šes-t-í  m.  pří-šed-t-í),  záští  (m.  zá-šes-t-í  m. 
zá-šed-t-í). 

c.  Přechodník  minulý  tvoří  se  též  na  základě  kmene 
sed,  totiž  šed,  šed-ší,  šed-š-e  (§.  159,  A,  2). 

d.  Skládá-li  se  kmen  tento  s  předložkou,  vsouvá  se  dle 
§.  66,  č.  3  jazyčnice  u;  někdy  setu  dle  §.  51,  b,  č.  3  i  kme- 
nové i  vysouvá,  na  př.  vz-n-id-e  Vojmír.  RK.  v-n-í-t-i  v  chválu. 
ŽJK.    vy-n-icl  vece.  Alx.  ne-vy-n-du  odtad.     Pass. 

e.  Zvláště  u  toho  kmene  zachoval  se  aorist  prvý,  na  př. 
pryč  od  něho  j-id-o-m—  a  k  mistru  sě  prikázachom.     Pass. 

3.  Kmen:   imě. 
§.  208. 

Kmen  ime,  dle  §.  45,  č.  3  i  mě,  jme,  tvoří  přítomný  čas 
obyčejně  na  základě  kmene  ima  dle  §.  188  (V,  1);  jen  impe- 
rativ sluje  na  základě  kmene  mě:  mě-j  m.  mě  i.     Minulé  časy 


117 

a  infinitiv  tvoří  na  základě  kmenů  hně,  jíně  dle  §.  181  (Jíl, 
2),  na  pr.  v  UK.  :  imé-ti,  im-ie-š-e,  imě-la,  imč-ch-u,  imč ; 
u  Dal:  jmě-je-š-e,  jme;  v  Si.  Ski.:  mc-j  žel. 

4.  Kmen :  jed, 

§.   209 

Kmen  jed,  spadající  do  I,  2  (§.  166),  časuje  se  pravidelné 
až  na  následující  zvláštnosti: 

a.  Infinitiv,  by  od    kmenů  jed  m.  jad    (edcre;    §.  202)  a 
id  (§.  207,  a)  řádně  rozeznán  byl,  je  je-ti. 

b.  Vedle  aoristu  druhého  jed-e-ch   vyškytá    se  i  skrácený 
je-ch,  na  pí\  L'ubuse  do-je.  Dni. 

c.  Po    předložce   vsouvá   se   dle  §.    66,  č.  3  jazyčnice  n, 
na  pr.  s-n-ě-ch-u  sě  (m.  s-n-je-ch-u).     Dal. 

d.  V  přechodníku  minulém  vedle  jed  někdy  i  je-v,  na  pr. 
pri-je-vš-e  chrám  obořili.     Pass. 

e.  V  příčestí  trpném  vedle  jen  m.  jed-e-n  i  je-t  m.  jes-t, 
na  př.  by  je-no  na  lov.     EZ.  již  Amerika  do-je-ta.  Jwuj. 

5.    Kmeny :  sta,   vidě. 


1.  Kmen  sta,  pravidelně  dle  kmenů  otevřených  se  časující, 
zabíhá  v  přít.  čase  od  nepameti  do  11,  1,  na  př.  pravda  sta-n-e. 
St.  Ski.  živ  o-sta-n-e.  Dal.  sta-n-e-š  do  služby.     Pnlk. 

2.  Kmen  vidě,  spadající  do  III,  3,  časuje  se  pravidelně 
až  na  imperativ  (viz'),  přechodník  (cid-a)  a  příčestí  přít.  času 
trpného  významu  (vid-o-m),  na  př.  viz-te  člověka.  CE.  Vid-a 
ne-viz-i.     St.    Ski.    vid-o-mé  věci.     S(.  ne-vid-ě-ch-u.     Si.  Ski. 

b.  C  a  s  y  složené. 

§.   211. 

Poněvadž  se  u  jednoduchých,  minulých  časův,  totiž 
u  aoristův,  druhá  osoba  jednotná  pro  otřelou  příponu  (£.  153) 
od  třetí  nerozeznává,  počalo  se  b<?hero  Času  8ím  ilále  tím 
řidčeji  jich  užívati. 


118 

Již  v  cyrillských  památkách  opisuje  se  druhá  osoba 
aoristů  tam,  kdeby  jakási  pochybnost  povstati  mohla,  na  př. 
aorist  milova  znamená:  1.  miloval  jsi,  2.  miloval  jest,  3. 
milovala  jsi,  4.  milovala  jest. 

Kdy  aoristy  v  češtině  zanikly,  zevrubně  určiti  se  nedá. 
Jisté  je,  že  prví  gramatikové  čeští  Optat  a  Gzel  jim  zanikati 
pomáhali,  a  že  v  XVI  století  aoristy  v  ústech  lidu  ještě  žily. 
Bych  žije  podnes  co  pozůstatek  někdejšího  aoristu. 

Čeština  nahrazuje  zaniklé  aoristy  rozličnými  spůsoby. 

§.  212. 

Dokonaný  čas  naznačuje  čeština  příČestím  minu^ho  času 
činného  významu  a  přít.  časem  slovesa  býti,  kde  dle  §.  205, 
č.  4  náslovné  j  slz  do  XIV  století  sesouvala.  V  třetí  osobě 
jednotného  a  množného  čísla  zamlčovalo  se  již  velmi  dávno 
pomocné  sloveso.     Již  v  RK:    bozi  dařili. 

V  klassické  době  považovalo  se  za  něco  důrazného  (em- 
fatického)  mluviti  plnou  osobou  třetí,  na  př.  Viktorin  II,  kníže 
Minsterberské,  jel  jesť  s  otcem  do  Vídně.  ■ —  Nebylof  jesť 
Mojžíšovi  možné  toho  lidu  k  tomu  přivésti.   Vel. 

§•   213. 

Dávnominulý  čas  vyslovovali  staří  Cechové  příčestím  minu- 
lého Času  Činného  významu  a  aoristy  běch,  Mech,  na  př. 
Faustinianus  pro  útěchu  bieše  najmlazšieho  syna  doma  sobě 
ostavil.  Pass.  Lumír  —  slovy  ipěniem  bieše  po  hýbal  Vy- 
šehrad.   RK.  v  tu  dobu  bě  již  dospělo  všecko  dílo.     Alx. 

§.  214. 

Tvarem  rozeznati  sluší  tři  budoucí  časy:  jednoduchý, 
složený  a  ops  aný. 

1.  Jednoduchý  budoucí  čas  neliší  se  naskrze  od  přít. 
a  je  vlastně  sloveso  dokonané. 

2.  Složený  budoucí  čas  vzniká  spojením  slovesa  nedo- 
konaného s  předložkou  a  neliší  se  též  naskrz  od  přít.  času, 
na  př.  za-rv-e  turem.     LS. 

3.  Opsaný   budoucí  čas  je  vlastně    nedokonané  sloveso ; 


H9 

opisuje  se     slovesem    budu    a    infinitivem    nedokonaného 
slovesa,  na  př.  nebudu  vám  súditi  svády.     LS. 


1.  Vymínečný  spůsob  přít.  času  opisovali  staří  Čechové 
aoristem  bych  a  příčestím  minulým  činného  významu.  V  třetí 
osobě  množného  Čísla  již  za  starodávna  užívali  by  (aby)  m,  bychu 
(abychu),  na  př.  aby  Lazar  viděli.  Ec.  abychu  sě  poklonili.  Ec. 

2.  Vymínečný  spůsob  budouc.  č.  opisuje  se  v  staročeských 
památkách  pravidelně  slovesem  budu  a  příčestím  minulým 
činného  významu,  na  př.  ač-li  umřelo  bude,  vel'e  ploda  při- 
nese.    Ev, 

§.   210. 

Trpný  tvar  opisují  staročeské  památky  následujícími 
spňsoby : 

1.  pří  češtím  přítomným  trpného  významu  a  slovesem 
pomocným,  na  př.  by  leskem  naplněma  hora.  RK.  křestěm 
sem.     Pass, 

Jakmile  příčestí  přítomné  trpného  významu  zaniklo,  byla 
čeština  přinucena  příčestí  minulého  se  uchopiti,  na  př.  bě  jim 
dáno  ;    byl  křik  stvořen.     Alx. ; 

2.  třetí  osobou  množného  čísla  činného  významu,  na 
př.  tak  duse  letěly  hustě,  jako  když  stádo  rozpustie.  Alx. 
volati,  ano  nepřevezu ;  tlúci,  ano  neotevru.     Sm.  Fl. ; 

3.  zvratnými  slovesy,  na  př.  hrnec  po  zvuku  sě  pozná. 
Sm.  Fí. 

Druhá  částka. 

Tvary   neohebné. 

§.  217. 

Příslovky,  předložky  a  spojky  spadají  dle  §.  S2  v  obor 
tvarův  ohebných.  Nejsouce  ale  sobě  jich  vzniku  více  po- 
vědomí, uvykli  jsme  je  za  neohebné  považovati.  Tvary 
tyto  podobají    se  v  skutku   skamenelinám,  organickým  životem 


120 

druhdy  se  honosivším,  jehož  je  kleslé  naše  povědomí  jazykové 
bylo  zbavilo. 

Nicméně  podařilo  se  vědě  jich  organický  život  aspoň 
z  části  odkryti;  jenom  předložky  trvají  z  většího  dílu  až 
podnes  u  své  stuhlosti. 

I.  Příslovky. 
§.  218. 

Příslovky,  jsouce  bud  skamenělé  pády  bud  stuhlé  tvary 
slovesné,  jsou  jmenného,  přídavného,  zájmenného, 
číslného  a  slovesného  původu. 

Přestaneme  zde  jenom  na  několika  ukázkách. 

1.  Příslovky  jmenného  původu. 
§.  219. 

Z  příslovek  jmenného  původu  vyskytují  se  nejhustěji  asi 
následující : 

bezpeč,  t.  j.  bez  péče  (péče  dle  §.  70,  č.  1  m.  pekja; 
pek-péci  sě,  sollicitum  esse),  na  př.  chtě  Člověk  bezpeč  býti, 
v  tom  nejsme  bezpeč.     Su  ; 

dnes  m.  den  s,  cyr.  dtnL  sl  (sorvn.  §.  140,  č.  1). ; 

dolov  m.  dolovi,  dativu  to  zachovalého  ještě  u-kmenu 
(srovn  §.  90),  na  př.  dolov  lesem.  IIK.  s  hynsta  sě  hned 
dolov  boče.     SPr. ; 

letos  m.  léto  si  (srovn.  §.  140,  č.  1).; 

nálet  (nalit,  dosti  zhusta  i  nali),  t.  j.  na  let  (rychle), 
na  př.  nalit  Uhrie  v  setniny  sě  shlukli.  RK.  nali  kázal  zžéci.' 
St.  Ski; 

večer  os  m.  večero  á  (srovn.  §.  140,  č.  1),  na  př.  ve- 
čeros  prvé  než  lezeš,  pomodliž  se.     Pass. ; 

včera,  sesláblý  to  genitiv  m.  večera.; 

vješut  (přehl.  vjeŠit,  frustra)  od  neužívaného  již  ješut, 
přehl.  je  šit  (MV.  glossuje  ješut:  inania,  nullam  vim  habentia) 
m.  v  ješut,  na  př,  vješut  jich  drzostné  vspieranie.  RK.  Boha 
vjeŠit  nejmenujte.     Des.  Káz.\ 

vkvapky  (kvapem,  na  kvap)  t.  j.  v  kvapky  od  koř. 
kyp    (stupeň  dle  §.  37,  b),  na    př.  vkvapky  měl  co  činiti.     Si. 


12J 

vprieč  (naprieČ).  t.  j.  v  prieč  (na  prieč)  od  podstatného 
jména  prieč  (dle  §.  70,  č.  1  m  priekja  od  koř.  pr,  jenž  so  dle 
§,  38  stupňoval  a  pak  příponu  k  přijal),  na  př.  i  v  drva  vprieč 
zasazená  za  drva.  RK.  Kmen  priek  (přek)  žije  ostatně  v  staré 
češtině,  na  př.  dlí  i  na  překy.     Alx.  ; 

vstriecu,  t.  j.  v  striecu  ni.  v  stretju  (srovn.  §.  00),  na 
př.  jáz  poidu  vstriecu  jim  včelo.     KU. ; 

vzhoru  t.  j.  vz  horu  (na  horu,  srovn.  §.  224),  na  př. 
vzchopí  sě  vzhoru.     RK. ; 

záhy  (dle  §.  46  i  záhe),  snad  m.  za  mhy  (srovn.  oka- 
mž-ení),  na  př.  tažechu  před  sluncem  zá' e.     RK. ; 

zej  tra  m.  za  jutra,  dle  §.  52,  č.  2  z  aj  tra  a  pak  dle 
§.  26  zejtra;  na  př.  aby  přišel  zajtra  ráno.  Trist.  Ec.  má 
ještě:    na   zajutrie. 

2.  Příslovky    přídavného  původu. 
§.  220. 

Z  příslovek  přídavného  původu  na  ukázku  zde  uvádíme 
následující: 

a)  Střední  rod  bud  ještě  úplně  zachovalý  bud  dle  §. 
50,  c,  č.   1  již  skleslý,  na  př. 

blíž  (o-blíž)  m.  blíže  (o-blíže),  na  př.  blíž  jesť  Hospodin, 
nikde  obliz  vod  měti   nemožeše.     Pass.  ; 

hoduje  (aceurate,  zvlášť  u  St.)  od  hoduj,  hoduja,  hoduje, 
(aceuratus),  na  př.  totoj  pak  hoduje  křesťanská  viera.     St. ; 

jesutno  (srovn.  §.  219),  neurčitý  to  tvar  tvrdého  za- 
končení, na  př.  tu  sien  ješutno  v  Tatary  teče.     RK. ; 

náliš,  prieliš  m.  náliŠe,  prieliše  od  neurčitého  Uch 
(cyr.  licliT,,  nimius;  Rozkochaný  zná  ná lichá,  homo  impetu- 
osus  —  i  v  Alb* :  nálicha  jesf),  na  př.  prieliš  rozsilnilo  sě 
jesť  kněžstvo.     ŽW.  ; 

nestateč  m.  nestače,  na  př.  jsme  nestateč  sami  sebú.  St.', 

urno,  neurčitý  tvar  od  koř.  ur  (srovn.  lat.  ur-o,  něm. 
h-ur-tig),  na  př,  prúd  Pražan  urno  prese  zdi  teče.  KR. ; 

věhlasno  (múdro)  od  věhlas  (můdrósť),  na  př.  vě- 
hlasné dávachu  slova  k  slovóm.     RK. ; 

vel'e  od  velí,  velia,  velie  (srovn.  vcl'-ky,  veliký),  na 
př.  tamo  veťe  duš  těká.     RK. ; 


122 

Sem  spadají  i  komparativy  a  superlativy 
(srovn.  §.  128,  č.  4),  jako:  hrze,  ménie,  tvrze,  najnížeje  a  j., 
na  př.  stúpi  Záboj  najnížeje  dolov.  RK.  dobře  hrze  nežli  víno 
býti  chtieše.     Srn.  Fl.  zlé  sě  brž  než  dobré  zračí.     Alx. 

b)  Jednotlivé  pády,  totiž: 

n)  lokaly  buď  předložkové  buď  Čisté,  jako:  bedlně  (od 
bd-ěti,  cyr.  bT,d-ěti),  hospodně  (co  hospod),  hrubě,  ješutně 
(marně),  krupně,  Helmě  (vlidně),  lzě-lze  (od  lho  m.  leh-o), 
metně  (dle  §.  26  ni.  matně  od  koř.  mat,  cyr.  met),  mrzce  (od 
koř.  rnrh),  posladu  (comiter),  věul,  přehl.  věil  m.  věulě,  vČilě 
(srovn.  §.  52,  ě.  2),  vnáhle,  věhlasně,  velme  a  j.,  na  př.  kam 
tak  nevěhlasně  běžíš.  Alx.  tu  milost  mrzce  nesu.  Pass.  sudce 
mnoho  posladu  poěe  mluviti.  ZSO.  bylo  lzě  matce  boží  vě- 
děti. ZJK.  rozveliěen  jsi  vnáhle.  ZW.  krupně  sě  mele 
všemu  světu.  £1!.  SJcl.  budeť  s  ním  lidmě  tržiti.  Ěem.  metně 
ho  jala.     Alx. ; 

/?)  instrumentaly,  totiž: 

1)  jednotného  čísla,  jako:  nálichem  (srovn.  výše  nális), 
mnohem,  málem,  velím  (velmi)  a  j.,  na  př.  velím  by  to  uprie- 
mějŠí  bylo.     St.  velmi  sě  užasl.  Pass.] 

2.  množného  čísla,  jako :  jestojsky  (realiter,  od  kmen. 
jes),  telesky,  veliesky,  lehký,  náhlý  aj.,  na  př.  chcesli  u  mém 
království  veliesky  povýšena  býti.  Pass.  sehna  jezdec  stráže 
náhlý.     Alx.  povede  své  myšlenie  lehký.     Pass. 

3.  Příslovky  z  á  j  m  e  n  n  é  h  o  p  u  v  o  d  u. 

§.  221. 

Z  příslovek  zájmenného  původu  na  ukázku  zde  uvádíme : 
a)  příslovky  na  základě  zájmena  ten  (t,  cyr.  fó,  srovn. 
§.  137,  č.  1),  ta,  to,  jako:  na-to,  pro-to,  za-to,  po-té  (t.  době), 
mezi-toji,  přehl.  m.  mezi-toju  (t.  dobu),  ve-t-čas  (srovn.  §.  137, 
č.  1),  tu-dy,  ta-dy,  ta-k,  to-li-k,  te-h-dy,  to-cu-ž  (přehl.  to-ci-ž, 
skrác.  cu-ž,  cu-š,  ci-Š)  m.  to-ti-ž,  též-měř,  ně-te-r-dy  (ně-t-r-dy) 
a  j.,  na  př.  mezitoji  jedna  k  niej  žena  pristupivsi  i  poče  je 
rozprávěti.  Pass.  zlá  ženo,  přestaň!  neb  vetčas  budu  nekázán. 
Řem.  jednoho  téžměř  nahého.  Pass.  tociž  věčně  trpěti  budu. 
St.  chtě  cuš  s  honci  sě  pobiti.  Alx.  vám  chci  pověděti  o  dědicevi 
slovenském,  ciŠ  o  Prokopovi  svatém.  SPr. ; 


123 

b)  příslovky  na  základě  zájmen:  ji,  ja,je ;  on,  ona,  ono, 
jako:  do-n-ie-d-ž(t.  doby),  v-n-iu-ž  (přehl.  v-n-i-ž  t.  mčru,  jako), 
i-de-že  (kdež),  ja-k,  ja-m,  ja-dy,  on-de,  an-de  m.  a  on-de, 
ona-dy,  ona-k  a  j. ;  na  pí\  vniž  plachý  kóň  tak  sě  svieže.  Alx. 
ideže  sú  dúbraviny  uné.  LS.  takž  jadyž  šel,  tady  prše  před 
ním  běhal  preč  l'ud.  jam  vietr  pochylí.  Alx.  žádný  nezaslúži 
věcné  mzdy  ani  odplaty,  doniedž  milosti  božie  člověk  nemá. 
Alb.  Icžal  Pud  hubený  vňuž  les  neb  háj  porubený.  Alx.  tu 
sien  ješutno  v  Tatary  teče,  ande  milosrdie  pro  bóh  prosie.  RK.  ; 

c)  příslovky  na  základě  zájmen  k.  k-do  (cyr.  ki.,  kTj-do), 
s  (sien,  cyr.  sb)  ves,  čo  (přehl.  Se),  jin  a  p.,  jako :  k-de,  ni- 
k-de,  kudy,  ka-dy,  k-te  ra-k,  ko-li  k,  k-am,  ni-k-am,  ke-h-dy, 
s-dě,  si-c,  ves-dě,  ves-dy,  vse-g-dy,  pro-ě;  za-č,  na  ě,  na-če-ž, 
pro-ěe-ž,  jin-dy,  jin-da,  jinde,  jin-ak  a  j.;  na  př.  kegdy  že 
taká  znainenia  činieše  před  nimi.  Ev.  by  vesdy  jaro  bylo. 
RK.  mene-že  nevsegda  imáte.  Ev.  hledáno  jest  mezi  námi  sic 
i  onak.     Pulk.  myslí  i  mluvie  sic  i  onak  rádi    o  tom.     Št. 

4.    Příslovky   číslného   a   slovesného  původu. 

§.   222. 

a)  Příslovky  jsou  i  číslného  původu,  jako:  tepruv  m. 
te-prv  (n  zastupuje  5  v  cyr.  pri.vT.),  jenom  mi.  jednom  a  j.;  na 
př.  čemu  naše  zbraň  jmá  tepruv  ot  vrcha  soptati  krutost.  RK. 
jedno  kaž  koni  u  vúz  uprieci.     Trisi. 

b)  Příslovky  jsou  i  slovesného  původu,  jako:  bod-mo, 
hor-mo,  kloň-mo,  pad-mo,  ve-spa-tu,  ve-s-kry-tu,  kro-mě, 
mi-mo,  to-véz  a  j. ;  na  př.  veskrytu  nemlvich  ničego.  Ev. 
hormo  hoříc.     St. 

II.    Spojky. 

§.  223. 

a)  Většina  spojek  vládla  asi  v  době  prvotné  dvěma  Členy 
souvztažnými,  jichž  jeden  během  času  odpadl. 

Tak  čítáme  ještě  v  Alx.:  to  mi  také  z  písma  známo, 
jež  (potom  ež,  přesmyk.  že)  bylo  v  tej  straně  Babilon  město 
veliká. 


124 

b)  Ostatně  spojky  jsou  původem  rozmanité  a  až  podnes 
na  mnoze  záhadné;  nejhustěji  jsou  původu  zájmenného,  jako: 
a  sa,  a-si,  a-s  (a  v  původném  smyslu  rozlučném),  ja-k,  ta-k, 
ež  m.  jež,  po-n-ie-va-d-ž,  pro-n-ie-ž,  si,  ti  (ť),  z-da  (s-da,  někdy 
i  2a)?  vš-a-k  m.  ves-a-k  a  j.;  na  př.  neslusie  mlčeti  asa  toho. 
St.  za  tě  rozvlajaše  buria.  LS.  proniež  zlí  musejí  zhynuti.  EM. 
todě-ti.    ŽW. 

IIL  Předložky. 

§.  224. 

a)  Většina  předložek  je  až  posud  temného  původu. 
V  staré  češtině  vystupují  i  jmenné  tvary  i  příslovky  co 
předložky,  jako:  mezu,  stran,  kraj,  kolkol,  utr,  mimo,  kromě  a 
j. ;  na  př.  utr  VyŠegradě.  LS.  rozletí  sě  radost  kolkol  Prahy. 
RK.  vadita   sě  mezu  sobů.     LS.  Ježíš  jicle    stran  moře.    ŽJK. 

b)  Staročeské  předložky  od  novočeských  se  jenom  v  ne- 
patrnostech  liší;  zde  jenom  spomínáme:  ob,  dVe  (propter,  jako 
lat.  causa  vždy  za  slovem  závislým),  iz  (jen  v  Ev.  a  jednou 
v  i?/i.,  jinak  vždy  z),  ot  (od),  v  z  (na)  a  j.;  např.  člověk,  oslepen 
ob  velikú  stranu,  žádost  trží  k  nestateČnému.  St.  prokni 
stúpi  rozenia  dPe  svégo.  LS.  vece-že  jeden  iz  učenník  jego 
Judas  Skariotis.  Ev.  tamo  k  chlumku  iz  Tatar  přemnostvie. 
RK.  vladyku  si  z  roda  vyberúce.  LS.  slunce  přeide  poledne, 
i  ot  poledne  juž  na  pól  k  večeru,  vz  ramena  vložichu  bystrá 
kopie.     RK. 


O  b  s  a  li- 


Stránka 

Předmluva III— VI 

Úvod. 
§.   1.  Rozvrh  nářečí  slovanských  vůbec  a   poměr   češtiny  fc  těmto  co  do 

srozumitelnosti  zvláště,     g.   2.  Ráz  češtiny  co  nářečí  západního.      .         1 —  2 

Díl   prvý. 

Z  v  it  k  o  s  loví. 
O  písmě  a    pravopisu. 
§.    3.   Písmo  Čechů  pohanských.      #.    4.   Písmo    cyrillske    a   hlaholské 
v  Cechách.     §.  5.  Písmo  latinské  v    Cechách.     §.  G.  Nedostatek  písma 
latinského  pro  pravopis    český.      §.     7.  Pravopis  Husův.     §.  8.    Rozší- 
ření jeho.  §.  9.     Písmo  mnišské  čili  švabach  ....         2—  5 
Rozdělení    hlásek. 
§.   10.  Rozvrh  hlásek  vůbec  a  zvukosloví  zvláště  ....         5 —  G 

A)  S  a  m  o  h  1  a  s  e  n  s  t  v  í. 
g.   11.  Rozvrh  samohlásek (» 

I.  Samohlásky  jednoduché. 

g.  12.  Samohlásky  prvotné  a  podružné,  tvrdé  a  měkké.  §.  13.  Sa- 
mohláska e.  S.  14.  Samohláska  y  a  souhláskování  samohlásek  ;/  a  i. 
íJ.  15.  Cyrillske  samohlásky  5,  í>,  fft  a  \.  §.  16.  Spůsoby,  jakýmiž 
strč.  cyrillskými  samohláskami  5  a  i>  nakládá.  §.  17.  Nosovosť  v  staré 
češtině.     §.  18.  Očištění  nosovek G— 10 

II.  Samohlásky  složené. 

§.  19.  Rozvrh  samohlásek  složených 10 

1.  Samohlásky  dlouhé. 

§.    20.    Dlouhé    samohlásky    staročeské.     §.  21.  Spůsoby  jich  dloužení     11—12 

2.  Dvojhlásky. 

§.  22.  Rozvrh  dvojhlásek 12 

§.  23.  a)  Dvojhlásky  opravdivé*  ....  12 

§.  24.  h)  Dvojhlásky  ncopravdivé       ....  12 

Proměny    souhlásek. 

1.  Přehlasování. 

§.  25.  Proměny  samohlásek  vůbec  a  jich  přehlasování  zvláště      .         .  13 

A)  Přehlasování    zpětné. 

§.  26.  Přehlasování  zpětné  v  památkách  staročeských  ....     13—14 

B)  Přehlasování  postupné. 

§.  27 — .'10.  Přehlasování  postupné  samohlásek  «,  o,  u  a  y    .         .         .     11  — 16 

2.  Stupňování. 

§.  31.  Úkon    a  případy    Btupňování.     §.    ;<2.   Závaží   samohlásek.     >j.  33. 

Spůsoby  stupňování  samohlásek 16—11 

§.  :il.  n)  Stupňování  samohlásek  dloužením       ....  1: 

li)  Stupňování  samohlásek  zaměňováním  lehčejších  závažnějšími 


Stránka 
§.  35.   Stupňování   samohlásek    i,  y,  e,   é,  o,  u    a  a.     §.  36.  Stupňování 

cyríllských  samohlásek  %  a  h  .         .         •         .         .         .         .     17—18 

c)  Stupňování  sesilováním    samohlásek  předrážkou  jiných. 
§.  37.  Stupňování  samohlásek  i,  u  a  y.  §.  38.  Stupňování  samohlásek  l  a  r.  18—19 

3.  Dloužení  samohlásek. 

§.  39.  Kvantita  staročeská.     §.  40.  Stahování.    §.  41.  Přízvuk  a  kvantita 

staré  češtiny jg 20 

4.  Obmezování   hiátu. 

§.  42.  Hiát  v  době  starší  a  jeho  rozvrh  v  době  novější       .         .         .     20 21 

a)  Hiát    slovostředný. 

§.  43.  Spůsoby,  jakýmiž  se  stará  čeština  hiátu  slovostředného  zbavuje  21 

b)  Hiát  mezislovný. 

§.  44.  Původný    význam   hiátu   mezislovne'ho.     §.   45.   Spůsoby,  jakýmiž 

se  stará  čeština  jeho  zbavuje 21 22 

§.  46.  5.  Střídání  a  přestroj  ování  .         .         .     22 — 23 

6.  Přisouvání. 

§.  47.  Rozvrh  přisouvání  samohlásek.     §.  48.  Případy  zvukového  přisou- 

vání  samohlásek 23 

7.  Vysouvání. 

§.  49—52.    Případy    vysouvání    samohlásek    e,    i,   o,    e,    u    a  y  .         .     23 — 26 

§.  53.  8.  Přesmykování  .         .         .         .  26 

B)  Souhlasen st  ví. 

§.  54—55.  Rozvrh  souhlásek 26—27 

Proměny  souhlásek. 

§.  56.  Rozvrh  proměn  souhlásek 27 

I)    Proměny   všeobecné. 
§.  57.  Neonplné  čili  kvantitativné    spodobování    souhlásek.     §.  58.  Jeho 
zákon.  §.  59 — 60.  Ráz  kteréhokoli  pravopisu  vůbec  a  staročeského  zvláště  28—29 
H)     Proměny  zvláštní. 

§.  61.  Vznik  a  ráz  zvláštních  proměn  souhlásek 29 

g.  62.  1.  Přesmykování  29—30 

§.  63.  2.  Kažení  nosových  souhlásek  man  .         .  30 

§.  64.  3.  Vysouvání 30—31 

§.  65—66.  4.  Přisouvání 31 

5.  Rozlišování.- 

§.  67.  Vznik  a  rozvrh  rozlišování  souhlásek 32 

§.  68.  a)  Rozlišování  slabší 32 

b)  Rozlišování  silnější. 

§.  69.    Skupeniny    strč.    podléhající  rozlišování    silnějšímu.    §.  70.   Roz- 
lišování hrdelnic  v  sykavky  hustší  a  řidší 33—34 

c)  Obměkčování. 

§.  71—74.  Obměkčování  retnic,  zubnic,  sykavek  a  jazyčnic  .         .     34—35 

6.  Další    proměny    souhlásek. 

§.  75.  Střídání  a  přestrojování  souhlásek  v  .  35 

§.  76.  a)  Střídání  souhlásek  ......  36 

§.  77.  b)  Přestrojování  souhlásek   ....•,  36 


Díl  druhý. 

T  v  a   r  u   s   lov    i. 
Úvod. 
§.  78.    Kmen  a  peň.     §.  79.    Tvoření  slov    v   širším  a   v  užším  smyslu. 
§.  80.  Úloha  a  rozvrh  tvarosloví,     g.  81.  Úkol  a  vznik  ohýbání.      í.  82. 

Rozvrh  částek  věty 36—38 

Pro  á     c  ú  s  1 1:  a. 
Tvary   ohebné. 

§.  83.  Rozsah  a  rozvrh  ohýbání  .     • 38 

A)    Skloňování. 

§.  84—85.  Úkol  a  rozvrh  skloňování 38—39 

I.    Skloňování   jmenné. 
§.  86.  Rozdíl  skloňování  jmenného  od  zájincnného  a  rozsah  onoho      .  39 

1.    Jména    podstatná. 
§.  87.  Číslo  dvojné.     §.  88.  Rozvrh  skloňování  jmen  podstatných        .     39—40 

A.  Skloňování  kmenů  původně    otevřených. 

§.    89.    Rozvrh   kmenů   původně    otevřených.      §.    90.   Význam  a  rozsah 

u-kmenů 41 

a)  Skloňování   a -kmenů. 

«)  Rod    mužský. 
§.  91.    Rozsah    a  rozvrh  a-kmenův  mužských.     §.  92.  Vzor  jich  skloňo- 
vání.    §.  93.  Rozdíl  skloňování    «-kmenů    tvrdých    a   měkkých.     §.  94. 
Přípona  ov  (přelil.  e>-).     §.  95 — 96.  Poznámky  o  jednotlivých  pádech.     41 — 44 

/9)  Rod  ženský. 
§.  97.  Rozsah  a  rozvrh  a-kmenů  ženských.     §.  98.  Vzor  jich  skloňování. 
§.    99.   Rozdíl    skloňování   a-kmenů  tvrdých  a   měkkých.     §.   100—101. 
Skloňování  a-kmenů  na  ija  a  yiůa    vycházejících.     §.    102 — 104.  Pozna- 
menání o  jednotlivých  pádech 45 — 47 

y)   Rod   střední. 
§,  105.  Rozsah  a  rozrvh  a-kmenu  středních.     §.   106.  Kmeny  původně  na 
ijam  vycházevší.     §.   107.  Vzor    skloňování  a-kmenů    tvrdých  i  měkkých 
rodu    středního,     g.    108—110.     Poznamenání    o  jednotlivých    pádech     47 — 50 

b)  Skloňován í  i-kiuen ů. 

#.  111.  Vznik  a  rozsah  <-kmenú   a   rozvrh  jich  skloňování     ...         50 

a)    Rod    mužský. 
8.  112.     Rozsah    í-kmenu   mužských.     §.    1 13.     Vzor    jich   skloňování. 

§.  114 — 116.  Poznámky    o  jednotlivých  pádech         ....     50 — 52 

/?)  Rod   ženský. 
§.  117.  Rozsah  a  skloňování  í-kracnů  ženských 52 

B.  Skloňování  kmenů  původně    zavřených. 

§.   118.  Vznik  a  rozvrh  kmenů  těchto 52—53 

n)    K od    mužský. 
§.  110.  Vznik,    rozsah    a    skloňování    kmenů    původně   zavřených    rodu 

mužského 53 

0)  li  o  d   ženek  ý. 
§.  Vin.  Rozvrh  kmenů  původně  zavřených  rodu  ženského       .        .        .        '»^1 

a)  Kmeny  původ  ně  na  ů    vycházející, 
g.  121.  Vznik,  rozsah  a  skloňování  těchto  kmenů 54 


Stránka 
b)  Kmeny  původně    na  t  e  r  {tav)    vycházející, 

§.  122.  Rozsah  a  skloňování  těchto  kmenů 54 

y)  Rod  střední. 
§.  123.  Vznik  a  rozvrh  kmenů  původně  zavřených  rodu  středního.   §.124. 
Vzor  jich  skloňování.     §.  125.  Poznámky  o  jednotlivých  pádech  54—56 

2.  Jména  přídavná. 

§.  126.  Jména  přídavná  neurčitá  a  jich  rozvrh  .....  56 — 57 
«)  Přídavná  jména  neurčitá  tvrdého  zakončení. 

§.  127.  Jich  skloňování  a  doklady  tohoto  z  památek  staročeských        .  57 

/9)  Přídavná  jména  neurčitá  měkkého  zakončení 

§.  128.  Jich  skloňování  a  doklady  tohoto  z  památek  staročeských      .  58 

3.  P  ř  í  č  e  s  t  í  a  p  ř  e  ch  o  d  n  í  k  y. 

§.  129.  Skloňování  trpného   příčestí   přítomného    a    minulého    času,    pak 

píechodníku  přítomného  a  minulého  času  s  doklady  .         .         .     59 — 60 

4.  Číslovky. 

g.   130 — 131.    Skloňování  číslovek  řadových,    rodových,    obecných  a  zá- 
kladných.    §.  132.  Poznámky  o  skloňování  číslovek  složených  .     60—62 

5.  Zájmena    osobná    bezrodá. 

g.  133.  Skloňování  zájmen    jdz,    ty,    se.     §.   134.  Poznámky  o  jednotli- 
vých pádech 63 — 64 

II.  Skloňování    z  á  j  m  e  n  n  é. 

§.  135.  Rozvrh  skloňování  zájmenného 64 — G5 

A)  Kmeny   tvrdé. 

§.  136.  Vzor  ten,  ta,     to.     §.    137.     Poznámky    o    jednotlivých    pádech. 

§.  138.  Částky  věty,  skloňující  se  dle  vzoru  ten,  ta,  to     .         .         .     65 — 67 

B)  Kmeny  měkké. 

§.   139.  Vzor    sien,  sia,  sie.     §.    140.  Poznámky   o  jednotlivých    pádech. 

§.  141.  Částky  věty,  skloňující  se  dle  vzoru  sien,  sia,  sie  .         .     67 — 69 

III.  Skloňování  složené  čili    míchané. 

g.  142.  Vznik,  rozsah  a  rozvrh  skloňování  složeného  .         .         .         .    ,         70 

A)  Jména  přídavná  určitá    tvrdého  zakončení. 

§,   143.  Vzor  jich    skloňování.     §.    144.    Jich    skloňování    archaické.     §. 

115.  Částky  věty,  jich  skloňování  se  držící  .         .         .         .         .         70  —  72 

B)  Jména  přídavná    určitá    měkkého  zakončení. 

§.    146.  Jich  vznik,  ráz  a  skloňování.  §.   147.    částky  věty,    dle  nich  se 

skloňující 72 — 73 

Srovnávání  jmen  přídavný  ch. 
§.   148—149.  Tvoření  komparativu  a  superlativu  staročeského      .         .     73—74 

B)  Časován  í. 
§.   150—151.  O  časování  vůbec 74-75 

I.  O  příponách  osobných. 

§.  152.  Přípony  plné.     §.  153.  Přípony  otřelé 75—77 

II.  O    známkách    časů  a  spůsobů. 

§.  154.  Karakteristika  přítomného  času  a  známka  rozkazovacího  spůsobu 
§.  155.  Karakteristika   aoristu  prvého.     §.    156—157.    Známka    aoristu 
druhého  a  třetího  a  budoucího  času  ......     77 — 78 

§.  158.  III.  O  příponách  infinitivu  a  supinu  .         .         .     78—79 

§.  159.  IV.  O  příponách  přechodníků  a  příčestí  .         •         •     79 — HO 


Stránka 

§.   160.  V.       O  sponě 80 

§.  161  —  162.       VI.     Rozdělení  sloves  k  vůli  časování  .         .        .      80—81 

VII.    Časování    Mírné. 

a)    Časování  j  e  d  n  o  d  u  ch  é. 

§.   163.  Rozvrh  časování  jednoduchého 81 — 82 

A.    Časování    sponové. 
Prvá  třída, 

§.   164.  Rozvrh   sloves  prvé  třídy 82 

1.    Oddíl. 
§.   165.  Kmeny  na  sykavky  s,  z 82—83 

2.  Oddíl. 

§.  166.  Kmeny  na  zubnice  d,  t     . 84 

3.  Oddíl. 

§.  1IJ7.  Kmeny  na  rctnicc    b,  j>,  v         .         .         .         .         .         .  .     84 — 85 

4.  Oddíl. 
§.  168.  Kmeny  na  hrdelnice  h,  k 85—86 

5.  Oddíl. 

§.  109 — 170.  Kmeny  na  nosové  souhlásky  m,  n  ....     80 — 88 

6.  Oddíl. 

g.   171.  Kmeny  na  l,  r 88— 8tí 

7.  Oddíl. 

§.   172  —  174.  Kmeny  otevřené 89—01 

Druhá     třída. 
§.  175.  Rozvrh  sloves  druhé  třídy 91 

1.  Oddíl. 

§.  170.  Kmeny  otevřené 91 — 92 

2.  Oddíl. 

§.  177 — 178.  Kmeny  zavřené 9a 

Třetí  třída. 
§.  179.  Rozvrh  sloves  třetí  třídy ■     93—94 

1.  Oddíl. 

§.  180.  Kmeny  na  /,  ?-,  původně  do  I.,  6  spadavší       ....  94 

2.  Oddíl. 

§.  181.  Kmeny    odvedené  od   jiných  částek  řeči,  větším   dílem   významu 

poiínacího  ...........  94 

3.  Oddíl. 

§.   182  — 183.  Kmeny  dvoj-  neb  vícesilabičné,  bud  na  /,  r  buď  na  zubnice 
(l,  i  aneb  na  retnice  vych.izející 94 — 96 

4.  Oddíl. 

§.  184.  Kmeny  původně  na  hrdelnice  vycházející,  jež    tyto    před  e  v  sy- 

kavky  hustší  rozlišují 9(1 

Čtvrtá    třída. 

§.  185—186.  Časování  sloves  čtvrté  třídy 96— 9S 

Pátá  třída. 

§.  187.  Rozvrh  sloves  páté  třídy 99 

1.    Oddíl. 
§.  188 — I*;).  Kmeny,   jichž    samohláska  "  (přehl.  *)   se  u  celém  skloňo- 
vání drží 99      101 


2.  Oddíl. 
§.   190  —  191.  Kmeny  časující  se  na  základě  dvou  kmenů  .  .     101 — 103 

í*.  Oddíl. 
§.   192  —  193.  Kmeny  na  /,  n,  r,  v  vycházející,  jež  se  na  základě  dvou 


kmenů  časují  a  v  přít.  čase  l,  n, 


198- 

-199. 

200- 

-201. 

202- 

-203. 

204- 

-205. 

206. 

207. 

208. 

209. 

210. 

103—105 


105—107 


rády  stupňují 
4.    Oddíl. 
,   194 — 195.  Kmeny  otevřené,  časující  se  na  základě  i  kratšího  i  roz- 
šířeného kmene 

Šestá  třída. 
,   196.  Časování  sloves  šesté  třídy  .... 

B.  Časování   bezesponové, 
,  197.  Rozsah  a  význam  časování  bezesponového 

1.  Kmen  véd 

2.  Kmen  dad 

3.  Kmen  jed 

4.  Kmen  jes  . 
C.    časování  nepravidelné, 

1.  Kmen  chtě 

2.  Kmen  id     . 

3.  Kmen  imě 

4.  Kmen  jed 

5.  Kmeny  sía,  vidě 

b)    Časy  složené. 
.  211.  Zanikání  jednoduchých  minulých  časů.     §.  112 — 213.  Spůsoby, 
jimiž    čeština  zaniklé  aoristy  nahrazuje.     §.    214.    Budoucí   čas.     §. 
215.  Vymínečné  spůsoby.     §.  216.  Opisování  trpného  tvaru  .     117 — 119 

Druhá     částka. 
Tvary  neohebné. 
217.  Význam  tvarů  neohebných    .         .         .         .  .         .     119 — 120 

I.    Příslovky. 
Rozvrh  příslovek  dle  jich  původu 


107 

107- 

-109 

109- 

-111 

111- 

-113 

113- 

-115 

115- 

-116 

116 

116- 

-117 

117 

117 

218. 
219 
220 
221 
222. 
223 
224. 


Na  stránce  2 

y>         »  2 

n  10 

»          »  12 

»  32 

»  40 

„          »  54 

„  73 


#  120 

1.  Příslovky  jmenného  původu         .         .         .  120 — 121 

2.  Příslovky  přídavného  původu       .         .         .  121 — 122 

3.  Příslovky  zájmenného   původu     .         .         .  122 — 123 

4.  Příslovky  číslného  a  slovesného  původu      .  123 

II.  Spojky             123—124 

III.  Předložky 124 


řádku  8 
,.       1 


sdola 


11  shora 

11  zdola 

15  „ 

7  shora 

17  zdola 

5  „ 

3  shora 


Opravy. 

čti    §§.    92,  107  m. 
„    i  bezprostřední   i 
„  mutíši  m.  mutiši 
„  ší-ja  m.  ši-ja 
„  prs-ť  m.  prs-t 
„  ščíty  m.  ščity 
„  gen.  m.  jen 
„  ější  m.  ějsi 
„  ve  m.  a 


74.  b,  č.  3. 
b  iezprostřední 


(Poklesků  některých  jiných  snadno  bude   možné  čtenáři   opraviti.) 

^95 


<*    *'7.V    A 


*         A>^  - 

4  *>  "^ 


.  *•      A 


I:    ++é 


^O^ 


^     V 


"*cč 


o°\< 


."    **V\    \ 


%<?  :. 


\r 


% 
^    <% 


^ 


-o/ 


'*$• 


4*     .    ^       "^ 


«.  ** 


^     *•*'•      ^ 


^v        « 


^♦0^ 

,4°, 


^    ** 


<* 


,\V    ...%/ 


4\  ^^  ^ 


^9 


: 


v    «*•       \ 


••  >     ^    v*®K*^  ^    ^  •: 


/•at\   č*$BkS  s*s<mk.X 


>0"V    v 


£  v* 


^ 


v-    ■  ^° 


**o« 


O  j 

-       -o/ 


1^        ^.A#^^        ^ 


^ 


^ 


.<J>      c  *  "  •  *        <^  ^         .  ^  '  •  ,    ^  .<& >      t  o  «  o  „      <$>  "*         i 


o         A"    *' 


ř:   .^°^ 


V^V"    V-^v    V^V    ^ 


>0^ 


'**       °o 


v^ 


v 


c°  .■ 


/,^-A 


í."^    v 


'**d» 


V.  J"^-  - 


*o. 


