Google 


This  is  a  digital  copy  of  a  book  that  was  prcscrvod  for  gcncrations  on  library  shclvcs  bcforc  it  was  carcfully  scannod  by  Google  as  part  of  a  projcct 

to  make  the  worlďs  books  discoverablc  onlinc. 

It  has  survived  long  enough  for  the  copyright  to  cxpirc  and  thc  book  to  cntcr  thc  public  domain.  A  public  domain  book  is  one  that  was  nevěr  subjcct 

to  copyright  oř  whose  legal  copyright  term  has  expircd.  Whcthcr  a  book  is  in  thc  public  domain  may  vary  country  to  country.  Public  domain  books 

are  our  gateways  to  the  past,  representing  a  wealth  of  history,  cultuie  and  knowledge  thaťs  often  difficult  to  discovcr. 

Marks,  notations  and  other  maiginalia  present  in  the  originál  volume  will  appear  in  this  flle  -  a  reminder  of  this  book's  long  journcy  from  thc 

publishcr  to  a  library  and  finally  to  you. 

Usage  guidelines 

Google  is  proud  to  partner  with  libraries  to  digitize  public  domain  materials  and  make  them  widely  accessible.  Public  domain  books  belong  to  the 
public  and  we  are  merely  their  custodians.  Nevertheless,  this  work  is  expensive,  so  in  order  to  keep  providing  this  resource,  we  háve  taken  stcps  to 
prevent  abuse  by  commercial  parties,  including  placing  lechnical  restrictions  on  automated  querying. 
We  also  ask  that  you: 

+  Make  non-commercial  use  ofthefiles  We  designed  Google  Book  Search  for  use  by  individuals,  and  we  request  that  you  use  these  files  for 
personál,  non-commercial  purposes. 

+  Refrainfivm  automated  querying  Do  not  send  automated  queries  of  any  sort  to  Google's  systém:  If  you  are  conducting  research  on  machine 
translation,  optical  character  recognition  oř  other  areas  where  access  to  a  laige  amount  of  text  is  helpful,  please  contact  us.  We  encourage  the 
use  of  public  domain  materials  for  these  purposes  and  may  be  able  to  help. 

+  Maintain  attributionTht  GoogXt  "watermark"  you  see  on  each  flle  is essential  for  informingpeopleabout  this  projcct  and  helping  them  lind 
additional  materials  through  Google  Book  Search.  Please  do  not  remove  it. 

+  Keep  it  legal  Whatever  your  use,  remember  that  you  are  lesponsible  for  ensuring  that  what  you  are  doing  is  legal.  Do  not  assume  that  just 
because  we  believe  a  book  is  in  the  public  domain  for  users  in  the  United  States,  that  the  work  is  also  in  the  public  domain  for  users  in  other 
countries.  Whether  a  book  is  still  in  copyright  varies  from  country  to  country,  and  we  can'l  offer  guidance  on  whether  any  speciflc  use  of 
any  speciflc  book  is  allowed.  Please  do  not  assume  that  a  book's  appearance  in  Google  Book  Search  means  it  can  be  ušed  in  any  manner 
anywhere  in  the  world.  Copyright  infringement  liabili^  can  be  quite  severe. 

About  Google  Book  Search 

Google's  mission  is  to  organize  the  worlďs  information  and  to  make  it  universally  accessible  and  useful.   Google  Book  Search  helps  rcaders 
discovcr  the  worlďs  books  while  helping  authors  and  publishers  reach  new  audiences.  You  can  search  through  thc  full  icxi  of  this  book  on  the  web 

at|http: //books.  google  .com/l 


;,■  Google 


;,■  Google 


.3  t,z^=;v  Google 


;,■  Google 


OBUď.      EL      XX  EL  ^  ÉL  X).  ±. 

Komin  oií  Žofie  PodlipM. 


.    knihtisk 

J872. 


;,C.OOglc  .    I 

I 


.3 tíz^c;,.  Google 


WTk.  5~Pi  atr^  (y>  ^^XS  -l\ 

BIBLIOTÉKA. 

Kedattorka : 
ŽOFIE    foDLIPSKÁ. 

č.  in.: 

«3«-u.<l.      n.      XLCi.d.A,xxl. 

a-c*©£ií^  ■  -       - 

V  PRAZE. 

Vydavatel- a    nakladatel:  J.  O tt o. 

1872. 

Digtiz^c;,.  Google 


OSUD  A  nadaní. 


li  o  m  á.  n 


d!sofi«   :PoaiJiEiKk.A. 


^_ oa^'^,^—^-. — — — ___ 

V  PRAZE. 

Vydavatel    a  nakladatel:    J.    Otto. 

1872. 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


Knihtiskárna:    J.    Otto    vPraze. 

Digtiz^c;,.  Google 


-^—  7  o  7  Q  <»  -9 


Své  sestře. 


3  Ty.  sestro,  doprovoď  mne  touto  knižkou 

•X^  k  srdcím  Českých  sester  našich  veškerých. 


D,lz.::,.  Google. 


;,■  Google 


Na  mírném  návrší  vyínívaje  nad  koruny  hustého 
stromoví  červencovým  vedrem  ovadlého,  v  každém  úhlu 
svého  čtverhranu  vížkou  ozdoben,  pohlížel  zámek  Libě- 
jieký  do  světa  ne  zvědavě,  ne  vSeteČně,  ale  také  ne 
lhostejně. 

Viděl  větĚinou  již  jen  strniště,  sady  a  zahrady 
bez  svěžesti,  zaprášenou  silnici,  z  nížto  se  uchylovala 
k  němu  cesta,  kterou  potůĚek  oklikami  svjmi  as  dva- 
kráte křižoval. 

Mdlou  tu  krajinu  obepínalo  kolem  horstvo  v  ne- 
průsvitném  vzduchu  jen  vzdáleným  mračnům  se  podo- 
bající. Jediný  pot&ček  prozrazoval  žilobití  vadnoucí  pří- 
rody. Smaragdová  zeleň  a  bohatý  věnec  pomněnek  táhly 
se  jako  pestrá  páseň  za  jeho  bystrým  během,  na  kraji 
pak  obzoru  tři  rybníky  tvořily  jako  tři  utěšené  oasy 
na  vyprahlé  pustině. 

Cesta  k  zámku  šla  parkem  sklánějícím  se  po  ná- 
vrší a  dnes  ji  krášlí  vítězné  brány  ovinuté  chvojí  a  pra- 
porci. První  brána  klene  se  nad  vchodem  k  parku, 
druhá  vprostřed  stromořadí  a  poslední  obepíná  sama 
vrata  zámecká. 

TJ  první  brány  objevilo  se  osmileté  děvčátko  v  bí- 
lých Ěatiěkáeh  růžovými  stužkami  ozdobených.  Dívalo 

Digtiz^c;,.  Google 


se  zvědavě  na  cestn,  pak  uekoĚilo  netrpělivě  mezi  osoby 
u  vchodu  zaměstnaDé. 

Byla  to  Virginka,  deeruĚka  správcova,  ditě  krásné 
jako  milek.  V  bohatých  prstencích  přirozeně  krouce- 
ných splývaly  ji  světle  kaštanové  vlásky  do  Ěíje,  velké 
světle  hnědě  o6i  zářily  ji  jako  dvě  hvězdy.  Tvářinky, 
nosícek,  ěílko  a  malinká  ústa  byly  jako  kytice  svěží 
rosou  skropená.  Bělostný  a  ruměný  lesk  na  tomto 
obliĚeji  podobal  se  pelu  na  kvítku.  Ohebná,  líbezná 
postavička  její  poutala  k  sobě  zrak  a  on  musil  sledovati 
s  obdivem  a  zálibou  každé  lehounké  hnutí  její. 

Její  otec,  pan  správce,  pán  již  přiěedivělý,  nyní 
černým  frakem  oděný,  byl  mezi  lidmi  u  vchodu  ěeka- 
jícimi  neb  jinak  zaměstnanými.  Chytil  těkavou  dce- 
rušku za  ruku  řka ;  „Jen  zvolna,  nebuií  zas  nerozumná, 
vždyť  se  toho  dořkáž."  A  mezi  tím  bylo  voláno  od 
-  zámku;  „Vírginko,  kde  pak  zas  vězíš?" 

Byl  to  matčin  hlas.  Virginka  letěla  tam  a  zahlédla 
v  síni  matku  věnec  z  rfiží  ji  okazující. 

„Vidíš,  vidíš,"  napomínala  ji  matka,  „zmačkáS, 
uĚpiniš  86  v  zahradě  a  nejsi  ještě  ani  celá  ustrojena." 

Upevnila  dítěti  věnec  na  bujných  kadeřích,  a  zdálo 
se  pak,  že  se  vylévá  nad  tou  dívĚinkou  zdroj  nevy- 
čerpatelné krásy. 

Než  byl  věnec  upevněn  a  každá  raašlička  oděvu 
opět  narovnána  věČně  nespokojenou  maminkou,  za- 
hřměla střelba  z  hmoždířů.  Virginka  vyškubla  se  po- 
řádajícím rukoura  matčiným,  „už  jedou,  už  jedoul" 
volajíc.  Pak  letěla  opět  na  své  stanovisko  k  vitací  bráně 

D, liz.:;,.  Google 


a  strnehem,  aby  nezmeškala,  vstoupily  jí  horké,  lesklé 
slze  do  oři. 

Velké  dva  koÉáry  blížily  se  cestou  k  zámku. 

Paní  správcová  vícrných  hedbávných  ěatech,  s  blon- 
dovým čepcem  na  tmavých  posud  kadeřích,  pachtila  se 
co  nejrychleji  při  své  tělnatosti  mohla  parkem  ke  vcho- 
du; ji  sledovaly  dvě  dcery,  šestnácti-  a  osmnáctiletá. 

Než  kočáry  přijely,  stálo  vše  v  pořádku  po  obou 
stranách  vchodu.  Bylo  to  veSkeró  úřadnietvo  toho  pan- 
ství s  paními  a  dcerami ;  šafáři  a  služebnictvo ;  první 
však  osobou  zdál  se  být  pan  uíitel  a  ještě  přednější 
jeho  výtečná  žačka,  ověnčená  Virginka.  Pan  učitel  zá- 
řil důstojnosti,  vytahuje  přes  tu  chvíli  stříbrnou  taba- 
těrku  ze  šosu  dlouhého  modrého  fraku,  a  jeho  krásně 
oholená  brada  vykukovala  spanštilo  z  naškrobeného  bí- 
lého nákrčníku.  Bylť  vědomky  předmětem  velkého  ob- 
divu bosých  klukň  a  děvčat,  tlačících  se  u  vrat  dvora 
opodál  jeviště  tohoto  slavného  očekávání. 

Kdyi  nastala  pravá  chvíle,  kdežto  pahstvo  u  vchodu 
fie  zastavilo,  vystoupila  Virginie  a  promluvila.  Bylať 
ostýchavosti  prosta,  proslovila  své  verše  hlasem  stříbro- 
jasným  a  přizvukem  tak  přirozeně  pathetickým,  že 
upoutala  aspoň  fástečně  pozornost  svých  posluchačů. 
A  to  bylo  mnoho,  Neboí  všichni  tři  v  tom  kočáře  byli 
mrzutí  horkem,  dlouhou  jfzdou  a  také  sami  mezi  se- 
bou. Byl  to  velkokupec  Duchoslav,  jeho  sličná  pani 
a  osmnáctiletý  syn  —  bledý,  churavý. 

Duchoslav  byl  koupil  Libějíce  od  hraběte  Trbny; 
přijížděl,  aby  se  tam  usadil. 

D,lz.::,C.OOglc 


10 

Jedni  říkali,  že  je  koupil,  poněvadí  neví  kam  a  pe- 
nězi; on  ale  tvrdil,  že  to  uÉinil  k  vůli  zdraví  svého 
jediného  syna,  jemuž  lékaři  radili,  aby  žil  nějaký  Ďas 
zcela  na  venkovském  vzductiu.  Jeho  paní  domnívala  se 
tajně,  Že  to  uĚinil  jí  na  vzdory,  poněvadž  nemohla 
venkov  vystát.  Byla  by  raději  s  churavým  synem  z  lár 
zni  do' lázni  jezdila,  čím  by  se  bylo  po  jejím  náhledu 
synovu  zdrávi  mnohem  více  prospělo. 

Těmto  třem  osobám  přednášela  tedy  krásná  hol- 
Sinka  páně  učitelovy  verěe,  při  jichžto  poslouchání  skla- 
datel pýchou  a  radostí  div  neomdléval. 

Praveno,  že  upoutal  VirginČin  přednes  ĚásteŽně 
své  posluchače. 

Paní  Duchoslavová  nebyla  nikterak  tou  upoutanou 
částí.  Ohlížela  se  netrpělivě,  ovívala  se  šátkem  a  ku 
konci  proslovu,  ovŠem  dlouhého,  počala  zcela  nahlas 
na  to  horko  si  stěžovati. 

Naopak  kýval  pan  Duchoslav  velmi  spokojeně  hla- 
vou. Ta  ovace,  slavnostné  přijetí,  pochlebné  fráse  v  bá- 
sni a  koneční  zjevná  krása  dítěte  doŠly  jeho  velké 
obliby.  Vyslechl  holčinku  až  ku  konci,  pokynuv  své 
paní,  aby  taktéž  učinila.  Pak  prijmul  místo  paní  z  ruky 
Virgininy  velkou  kytici  a  vyslovil  svoje  poděkování 
i  spokojenost  obšírně  a  důkladné,  při  čemž  mučená 
choť  jeho  zlosti  skoro  plakala. 

Syn  obou  těehto  manželů  spojoval  pocity  svých 
rodičů.  Zoufal  si  při  poslechnutí  chybných,  nevkusných 
veršů,  škubaje  sebou  při  každé  nové  chybě,  přece  však 
konečně  odpustí!  vše  rozmilému  zjevu  holčinky.  Když 

Digtiz^c;,.  Google 


11 

byla  hotova,  seekoĚil  [HTižně  8  vozu  a  políbiy  ji  v  čelo 
pozdvihnul  si  ji  k  sobě. 

„Viktorioe,  že  si  ublížíĚ!"  zkřikla  jeho  matka. 

Ale  otec  usmíval  se  radostně:  „Vídá,  jak  naň 
účÍDkuje  teď  již  venkovský  vzduch,"  pravil  pokyna  ko- 
čímu, aby  k  zámku  již  odjel. 

„Nesmysl,"  zlobila  se  pani,  „jakž  možno  poznávati 
nějaký  účinek,  když  se  ani  prostředku  neužilo!  Oi  na- 
zýváš tu  strašnou  jízdu  sem  v  horku  a  prachu  zdravot- 
ním působením?" 

Její  manžel  usmíval  se  potutelná  kývaje  hlavou 
a  ona  si  mohla  vybrat  co  chtěla  z  toho  úsměvu.  Ne- 
váhala to  učiniti  a  řekla  při  vjezdu  na  své  nové-  panství 
manželi  několik  nepříjemných  věcí  usměvavou  tváří  a 
jemným  hlasem,  aby  okolostojící  nevěděli,  že  se  hádají. 

Mezi  tím  byli  oba  rodiče  slovy  a  kýváním  Tikto- 
rina  pobízeli,  aby  opět  do  kočáru  se  usadil,  což  tento 
aíe  zamítnul,  drže  ručinku  Virgininu  ve  své.   , 

Za  prvním  kočárem  následoval  druhý,  škatulemi 
a  kufry  přetížený,  mezi  nimiž  vykukovala  velmi  vážně, 
ba  skoro  přísně  ěpiúatá  tvář  mamsel  Julínky,  společ- 
nice, paniny,  příjemný  obličej  vychovatelův,  vlídně  Vik- 
torinoví  kynoucí,  a  konečně  utrápená,  horkem  jako  krví 
zalitá  tvář  paniny  komorné. 

Za  oběma  vozy  sledoval  průvod  vítajících  s  Vikto- 
rinem  a  Virgínií  v  Čele. 

Hudba  při  tom  hrála  falešně  a  Viktorín  opět  roz- 
mrzele  na  ni  se  ohlédnul,  když  ale  při  tom  se  setkal 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


12 

8  naivními  zraky  Virgiočinými,  jež  se  ho  bázlivě  a  přece 

nadĚeoě  vedla,  dovedl  se  usmáti. 

Koíáry  zastavily  se  u  schodů,  s  niehžto  sestoupil 
hrabě  Vrbna.  Bydlelť  posud  v  zámku  nestaraje  se,  že 
jest  prodán,  aniž  si  kdo  byl  troufat  říci  mu,  že  sem 
již  nenáleží. 

Přicházel  svým  nástupciim  vstříe,  jakoby  to  byli 
jeho  hosté  poněkud  podřízení  sice,  eož  on  věak  pře- 
hlíží. Vital  je  tedy  a.  pobízel  je,  aby  šli  dále. 

Pan  Duehoslav  celý  se  zarděl  místo  hraběte  a  ohlí- 
žel se  s  podivením  po  správci. 

Tento  mnul  si  v  rozpacích  ruce,  ale  paní  Ducho- 
slavová  byla  okouzlena  přítomnosti  bývalého  vlastníka 
panství,  nyní  panství  jejího, 

VĚeeko  unavení  s  ni  ihned  spadlo  a  nejjemnějěim 
taktem  obrátila  přítomnost  hraběte,  jakoby  to  byla 
zvlášíni  velká  pozornost  sjeho  strany,  děkovala  mu  za 
jeho  uvítání  a  dala  se  dvorně  od  něho  na  sehody  vyvésti. 

Za  ui  sledovali  Duehoslav,  pak  správce  krcici  po- 
sud ramenoma. 

„Jeho  milost  hraběei  ráĚilí  říci,  že  se  uskromní 
v  hostinských  pokojích,  abyeh  dal  zřídit  pro  vaĚnost 
pokoje  jeho  vlastní,"  odpovídal  k  otázkám  Ducboslavo- 
vým  a  pravda  bylo,  když  hrabě  Vrbna  ustupoval  svůj" 
příbytek  nynějšímu  vlastníku,  že  se  tvářil  při  tom,  ja- 
koby byl  vykonal  skutek  nanejvýš  milostivý  a  obětivý. 
Bydliltě  nyní  v  hostinských  pokojích  s  jakousi  nedo- 
tknutelnou nádherou  i  se  svými  dvěma  rovněž  nedo- 
tknutelnými sluhy. 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


Oběd  byl  připraven  a  hrabě  k  néma  od  domácí 
paní  ovšem  pozván,  a.1  ani  nečekal  na  to  pozváni. 

Všickni  zmizeli  před  obědem,  kaklý  ve  své  komnatě, 
ale  Viktoria  neSel  za  vychovatelem  do  jich  spoleĚných 
pokojů.  Dal  vtáhnouti  se  od  Virginky  do  správcovic 
přízeinniho  příbytkn.  Nevšímonl  si  hraběte,  nestaral 
Be  o  nic  co  se  děje,  a  když  vešel  do  správcovic  ná- 
rožní velké  jizby  s  vížkou  v  rohu,  s  velkým  stolem  upro- 
střed, s  pohodlnou  koženou  pohovkou  mezi  okny,  pře- 
měřil ji  dlouhými  volnými  kroky  a  usadil  se  do  té 
pohovky,  podle  nižto  s  každé  strany  u  jednoho  okna 
stálo  po  úhledném  šicím  stolku. 

Poseděv  chvíli  ohlédl  se  spokojeně,  pak  znova, 
pohodlněji  a  jaksi  pevně  se  umístil  v  levém  rohu  po- 
hovky, a  ježto  ho  přemohla  znova  jeho  obvyklá  slabost 
po  krátkém  tom  oživení,  zamhouřil  oM  a  z&stal  tak, 
aniž  kdo  vědě],  usnul-li  snad  dokonce. 

Správce  zůstal  u  pana  Duehoslava,  pozván  jsa  také 
k  obědu,  pani  správcová  a  větĚí  deery  byly  sledovaly 
svého  podivného  hosta,  který  Virginkou  jsa  veden  ne- 
pátral,  kam  tato  s  ním  se  obrací.  Holčinka  zas,  když 
mladý  pán  jí  nepouštěl  ruku,  také  nevěděla,  že  ona 
sama  má  ruky  jeho  se  spustit,  a  zdálo  se  jí  nejpříro- 
zenějlí,  uvede-li  ho  do  velké  jejich  jizby. 

Virgininy  sestry  Lina  a  Emilka  vrtěly  hlavou,  ta^ 
haly  maminku  za  bedbávné  Ěaty,  avšak  ani  maminka 
ani  děvčata  nevěděly  si  rady. 

Virginka,  jež  to  vĚecko  byla  způsobila,  použila 
úžasu  jejich  a  ráda  jsouc,  ie  Be  nemusí  z  hezkých  Sa- 
tiček  svlékati,  utekla  do  zahrady. 

D,lz.::,C.OOglc 


14 

Doktor  Holý,  vychovatel  Viktoriaův,  přiěel  však 
pomoct  dámám  z  nesnází,  an  avélio  svěřence  pohřešo- 
val a  znamení  bylo  dáno,  aby  ae  šlo  ke  stolu. 

Viktorin  od  něho  osloven  otevřel  o6i  s  ůsmévem 
tak  détsky  dobrosrdečným,  že  si  ziskal  mžikem  náklon- 
nost paní  správcové. 

„Co  chcete  ode  mne,  milý  doktore?"  tázal  ee 
»  když  slySel,  že  má  jíti  k  obědu,  řekl:  „Prosím  vás, 
jděte  tam  sám,  vždyť  víte.  Že  nejsem  hladový!" 

„Aie  milý  Viktorine,  zde  snad  nezůstanete?"  na- 
mítal mu  tento. 

„A  pro6  ne?"  tázal  se  Viktorin  udiven,  „coŽ  ne- 
jsem zde  doma?" 

Tomn  neodolala  pohostinnost  paní  správcové  i  pře- 
dešla další  námitku  vychovatelovu:  „Zcela  dobře  .má 
mladý  pán,"  řekla,  vlídně  přistoupivši  k  Viktorinovi, 
„je  zde  doma  a  libi-li  se  mu  tady  zůstat,  může  nás  to 
jen  těĚit." 

Viktorin  neměl  patrně  pojmu  o  významu  frásí, 
neboí  vfezma  ta  slova  v  plném  smyslu,  natáhl  běloun- 
kou hubenou  mku  důvěrně  k  správcové,  řka :  ,.DěkMJn 
vám!"  a  stiskl  jí  její  buclatou  ruku  sílou,  jakou  by 
v  něm  nebyla  hledala.  Pak  ale  usadil  se  znova  a  po- 
hřížil se  opět  buď  ve  spánek  neb  ve  -snění,  což  roze- 
znati nebylo. 

Správcová  dívala  se  s  novým  udivením  na  vycho- 
vatele a  tohoto  bolel  ten  tázafV  pohled  jménem  Vikto- 
rina.  Znova  zkougel:  „Mohl  byste  snad  jít  do  svého 
pokoje,  paní  správcovou  přijdeme  navštívit  podruhé." 

Digtiz^c;,.  Google 


15 

Unaven  pozdvihl  ubohý  mladík  hlavu  a  podíval  se 
prosebně  a  zpytavé  na  správcovou.  Qna  zas  nemohla 
odolat  a  ačkoli  ai  přála,  aby  Viktorin  odešel,  opět  hor- 
livě se  přimlouvala,  jen  aby  zůstal,  že  je  rád  vid§n, 
a  nechee-Ii  nahoře  obědvat.  Že  v  rychlosti  nĚĚím  sama 
poslouží. 

Viktorin  podíval  ae  vítězně  na  vychovatele,  jako 
děcko,  vyproBÍIo-li  si  mlsku  vzdor  zákazům  a  odporu 
rodičů,  pak  odbyl  Holého,  že  za  chvílí  do  svého  pokoje 
půjde,  jen  aby  od  ěel  ke  stolu. 

Pani  správcová  odešla  s  dcerami  do  prostranné 
kuchyně  pro  zmíněné  občerstveni. 

Lina  div  neplakala:  '„Bože  můj,  jaký  nový  křiž 
budeme  zas  míti  s  tím  neodbytným  mladým  člověkem 
a  jaký  je  to  podivín!  Sotva  kojily  jsrpe  se  nadějí,  že 
pozbudeme  hraběte,  již  zase  abysme  se  vyhýbaly  tomu 
zde,  a  co  tomu  zas  řekne  Mařinský!" 

Paní  správcová  si  vzdychla  rachotíc  klíči  a  Emilka 
rovnajíc  zavařené  ovoce  na  talířku,  řekla  své  setstře: 
„Proč  ale  trpií  Mařinskému  takovou  žárlivost?  Neví- 
dáno, aby  se  u  nás  nikdo  nesměl  ukázat,  abychom 
s  nikým  nesměly  promlnvit!" 

^Pst,  nehádejte  se,"  namítala  jim  matka.  „Mařin- 
ský  má  pravdu,  není  nad  zachovalost  a  Lina  má  do- 
bře, že  si  toho  náhledu  u  něho  váží.  Jen  ty  se  drž 
těehže  zásad,  límilko,  jako  troje  sestra.  Však  víě,  kte- 
rak nejen  Mařinský,  ale  též  otec  a  já  na  vás  jsme 
žárliví.  Jděte  tedy  zatim  raději  do  zahrady  a  já  mhr 
dému  Dnchoslavovi  sama  posloužím." 

D,lz.::,.  Google 


16 

^Ale  já  mám  co  Sít,  nechce  se  mi  v  zahradě  za- 
hálet," namítala  Lina  a  její  íerné  oči  leskly  se  roz- 
horleností,  tTár&  jen  jen  jí  kvetly  a  jak  tu  státa  v  buj- 
ném mladistvém  zjevu,  mohla  matka  očí  na  ní  nechat. 

„Jen  jděte,  děti,  jen  jděte,  poSlu  práci  za  vámi," 
chlácholila  matka,  berouc  mísy  sama  do  rukou,  aby 
Viktorina  uctila. 

Konečné  poslechly  dívky  po  některých  ještě  ná- 
mitkách a  odešly  spolu  chodbou  do  zahrady. 

V  rozpoltěném,  dutém,  skrouceném  dubě  bylo  ja- 
koby přirozené  sedátko  v  samém  kmenu  jeho. 

Tam  seděla  skríena  jako  ptáte,  před  bouří  se 
skrývající,  Virgina.  Posud  mela  věnec  na  kadeřích 
a  byla  Šťastna,  že  nikdo  o  ní  neví,  aby  ji  o  její 
okrasy  oloupil. 

Na  rozložitých  větvích  dubu  nad  ní  se  klenoucích 
míhalo  se  Ústí  v  poledním  výsluní  a  ona  zadívavši  se 
do  něho,  šeptahi  cosi.  Snad  opakovala  v  duchu  verše 
páně  uĚiteiovy,  snad  učila  se  jiným,  anebo  vyslovovala 
nějaké  vlastní  myšlénky  své  dětinské  hlavičky.  Byla  při 
tom  blažena,  jako  pravý  člen  přírody  kolem  ní,  jen 
vyrušeni  se  bála. 

Také  mu  neušla.  Slyšela  chrastit  kroky  na  písku, 
schoulila  se  lépe,  sebrala  šatifky,  aby  ji  neprozradily, 
avšak  nic  naplat,  sestry  ji  vypátraly. 

Lina,  beztoho  nanejvýš  rozmrzelá,  zastavila  se  pří- 
sně před  dítětem:  „Zase  zahálíš,  kazíŠ  oděv  a  lezeš 
neslušně  jako  chlapec  po  stromech?"  plísnila  se- 
střinku. 

D,l,z^:;,.  Google 


1-7 

Emitka  zastala  se  dítěte :  „VMyť  je  dnes  již  ta- 
kový 'den,"  pravila,  „kde  vĚiekni  zahálíme,  vždyť  samy 
také  nemůžeme  pracovat." 

„Ale  ona  nemá  utéci  do  zahrady  bez  dovolení," 
horlila  Lina.  „Kdož  ví,  eo  tady  nerozumného  dělá !  Ne- 
víra kam  'to  s  ní  dojdo.  Je  zcňla  jinak  vychována,  než 
my  jsme  byly,  rodiče  jí  příliš  povolují.  Hned  sejdeš 
se  stromu!  Sluši  ee  děvčeti,  abý  po   stromích   lezlo?' 

Virginkft  neměla  chuti  poslechnout.  Tulila  se 
k  drsné  kúře  stromu  jakoby  k  živé  ochraňující  bytosti 
a  slze  kanuly  citlivému  dítěti  po  lících. 

Lina  netrpěla  vSak  odporu.  Kozkázala  vášnivě  děv- 
čátku, aby  sestoupilo,  a  když  ještě  neposlechla,  sundala 
jí  násilně. 

Virginka  hořce  plaůíe  utíkala  do  zámku  a  vrazila 
do  jizby. 

Viktorin  posud  netknul  se  jídel  od  správcové  nabí- 
zených, cítil  se  pouze  spokojeným  ve  svém  koutku, 
a  ubohá  správcová  chodíc  sera  a  tam  posud  nevěděla 
eo  si  poĚít  s  tím  mlěenlivým  hostem. 

Vstoupení  Virginlno  jej  vyrušilo.  Pozdvihna  blavu 
díval  se  na  plaf-ící  dívenku  a  rozevřel  zvolna  náruě, 
jakoby  ji  k  srdci  chtěl  přivinout. 

Virginka  nevšímajíc  si  ho,  tulila  se  plaěíc  k  matce, 
jejížto  rozpaky  tím  více  byly  zhoršeny. 

Tu  povstal  Viktorin  a  vezraa  dítě  za  ruku  tázal  se 
dobrotivě,  zdaliž  by  mu  neukázalo  cestu  do  jeho  pokoje. 

Virginka  takto  přímo  vyzvána,  utřela  si  rychle 
oči  a  stydíc  se  za  svůj  pláĚ  i  chtíc  ukázati  pánovi,  Že 
a 

D,l.z.:;,C.OOglc 


18 

skutečně  takové  sluíby  jest  schopna,  ihned  byla  po" 
hotově. 

OdeSli  tedy  spolu.  Tirginka,  matkou  poučena,  vedla 
jej  do  druhého  poschodí,  kráčeli  dlouhou  chodbou,  Vik- 
torii! s  dobrotivým  úsměvem,  bledý,  s  tváří  polozakry- 
tou  temnými  nespořádanými  vlasy,  tenký  a  vysoký  až 
příliš,  a  vedle  něho  Virginka  se  svým  věncem  s  polou" 
hlaviÉky  smeknutým,  s  očima  slzami  posud  zvlhlýma. 

Podobaliť  se  zjevení  jakémusi  z  ríŠe  duehův,  ale 
nevěděli  o  tom  ničeho,  MySlénky  bez  útvaru  co  zářící 
mlha  oblétaly  jich  mladistvé  mysli.  Na  rozchodu  usmáli 
se  na  sebe  stejně  dětsky  a , stejně  upřímně. 

II. 

Asi  za  Čtrnácte  dní  bylo  hraběti  Vrbnovi  pohodlno 
přestěhovati  se  do  Prahy,  kde  mu  z  veškerého  jmění 
jeho  předkův  zbýval  ještě  jediný  palác,  protože  nemohl 
prodán  býti.  Byl  prázdný,  jen  jeho  osobu  stále  očeká- 
vající, a  bůh  ví,  z  čeho  měli  dále  žíti  pán  i  služebnictvo. 

Pan  Duchoslav  zdálo  se  že  jen  čekal,  až  mu  hrabě 
svůj  odjezd  oznámí,  aby  také  určil  návrat  svůj  k  ří- 
zení svého  obchodu, 

„Což?  A  já  zde  mám  zíistat  sama  tak  vzdálena 
Prahy  a  vSí  společnosti?"  tázala  se  paní  Duchoslavová. 

„Máš  zde  syna,  marasel  Julinku  a  správcovic," 
namítal  jí  manžel,  což  ra«  bylo  za  zlomyslnost  vyloženo. 

Důvod,  že  zde  má  syna,  měla  paní  Duchoslavová 
však  přece  za  hodný,  aby  proti  němu  namítala,  že 
syn  nemá  pražádné  péče'  potřebí,  jsa  v  rukou  doktora 

D.3t,;^=;,.  Google 


19 
Holúho,  jehož  -také  nade  vše  miluje.  Boznmí  se,  že  se- 
trvala Te  svém  úmyslu,  navrátiti  se  s  manželem  do 
Prahy,  a  pan  Duehoslav  ji  už  dále  ani  nebránil. 

Jenom  Julince  zařízeni  to  bylo  nevhod  1  vhod. 
Když  ji  pani  o  ném  zpravila,  odpovédéla  odkašlavši  né- 
kolikráte:  „BáČite  miti  zcela  pravda,  že  odsud  chcete, 
vaše  zdrávi  vskutku  by  zde  utrpělo  . . . ;" 

To  odkašláni,  ten  nezakončujici  přizvuk  činily  však 
pani  zvědavou,  co  by  ještě  chtěla  říci. 

Julinka  tlumotsila  jistou  stránku  paniny  povahy 
takovým  souhlasem,  vyslovovala  vždy  způsobem  podivu- 
hodným některé  myšlénky,  jež  u  paní  Duchoslavové  jen 
v  zárodku  dlely,  že  spojení  této  paní  a  společnice,  jeji 
mohlo  nazývati  se  vskutku  spojením  duševním,  Julin- 
kou  pak  obyĚejnĚ  vykořisťovaným. 

Pani  Duchoslavová  podívala  se  na  ní  očekávajíc, 
že  dále  promluví. 

,  Ona  pokračovala  tedy:    „Je  zde  vňbee  nezdravo, 
mladý  pán  mnohem  hůře  zde  vypadá." 

„Pan  Holý  tvrdi  naopak,  že  vůéihledě  sílí." 

Společnici  polil  ruměnep. 

„Pan  Holý  má  snad  zvláštní  interes  zde  zQstati," 
řekla  uštěpačné. 

„Správcovy  dcery?"  zpříma  uhodila  pani  a  za- 
myslila se.  Vysmívala  se  v  duchu  požadavkům  stár- 
noucí Julinky,  jež  chtěla  mermomocí  posud  hráti  ro- 
mány a  s  Holým  směšně  koketovala;  ale  napadlo  ji,  že 
její  mladý  eyn,  aČ  posud  zeela  netečný,  přece  snad 
v  nějaké  nebezpečí  lásky  by  mohl  upadnouti. 
• 

D,l,z^:;,.  Google 


A  když  to  v  tom  smyslu  vyslovila,  zase  Julinka  n* 
Tzájem  paní  své  tajně  se  posmívala,  jakoby  prý  Vikto- 
rin  vypadal  a  jednal  jako  élovék  k  světu  podobný, 

V  hlavni  věei  ale  a  zjevně  shodovaly  se  obě  spří- 
zněné duše,  že  má  a  musí  Holý  i  se  svým  vyohovan- 
eem  nazpět  do.  Prahy  se  všemi  ostatními. 

Tím  nepochodilo  se  však  u  pana  Dnehoslava,  neboť 
tento  neklamal  se,  že  Víktorinovi  se  daří,  s  tento  syn 
byl  radostí  a  nadějí  jeho.  Proň  shromažďoval  jmění, 
zveleboval  obchod,  k  vůli  němu  snášel  se  jakž  takž 
8  chotí  svou,  aby  nedošlo  na  zjevný  Skandál,  a  když 
tato  mu  naznačila  nebezpeěí,  synu  snad  hrozící  v  po- 
době krásných  deeniÉek  správcovie,  teprv  si  uškodila, 
neboť  rozkázal  ji  přísně,  aby  ona  tedy  v  Libějících  zů- 
stala k  vůli  dozoru  nad  synem. 

Proti  jistému  způsobu  jeho  rozkazfiv  nebylo  od- 
volání. Z&stalo  při  tom  jak  on  chtěl  a  chytrá  Julinka 
nechtěla  tenkráte  pani  pomoci. 

Aby  tedy  hněv  její  ukonejšila,  poradila  jí  něco 
jiného.  Následkem  toho  návodu  byl  hrabě  Vrbna  po- 
zván, aby  dělal  v  Libějicích  jako  doma;  až  tedy  zařídí 
Bvé  záležitosti  v  Praze,  aby  do  Libějic  se  navrátil.  To 
mu  bylo  řeěeno  pani  Duchoslavovou  stranou,  aby  manžel 
neslyšel.  Vrbna  porozuměl,  a  věru  nezbývalo  mu  při 
jeho  skutečné  chudobě  leč  přijmouti  pozvání. 

Když  věei  takto  se  ustálily,  vysílala  Julinka  k  Ho- 
lému přes  stůl  u  oběda  nejvroucnější  pohledy.  Před 
tim  však  lichotivě  litovala  své  paní,  že  musí  obětovati 
sebe  a  své  zdraví  ukrutné  libovůli  manželově. 


21 

Obědvalo  se  nakvap  před  odjezdem  páně  Dueho- 
slavoTym  a  Vrbnovym.  Viktorin  musil  dnes  usaditi  se 
Tedle  útce  po  iádosti  tohoto  a  oba  si  tiskli  přeB  tn 
chvíli  niku  jaksi  na  zapřenou  pod  stolem. 

Ješto  byla  chováním  Duchoslavovým  pozornost 
vĚechnětífa  zvláště  k  Viktorinovi,  jindy  vidy  skrývají- 
címa se  a  vzdalujícímu,  obrácena,  měl  též  Vrbna  za 
sluSno  na  Tiktorina, promluviti  a  tázati  se  ho  na  ka- 
riern,  jakou  zamýšlí. 

Viktorin  podíval  se  naň,  jakoby  ze  sna  se  pro- 
bouzel a  hraběte  poprvé  viděl.  Prohodí!  něco  lhostej- 
ného a  nikdo  nebyl  by  ai  pomyslil,  že  dovede  nepo- 
hodlného tázaje  tak  zkrátka  odbyti, 

Vrbna  nebyl  věak  toho  druhu,  aby  odbyti  se  dal. 
Setrvav  schválně  při  svém  předmětu  řekl:  ,S  vaši  po- 
stavou byl  by  z  váa  sliřný  díistojnik ;  vĚak  byste  se 
brzo  nauĚil  nosit  hlavu  vzpřímenou,  záda  rovně  držet 
a  vykrafovat  hezky  s  kolcnama  nataženýma." 

^Oh,  to  byl  odjakživa  můj  nejmilejší  sen,"  zvolala 
pani  Duchoslavová,  zakrývajíc  si  Šátkem  uzardčlou  tvář, 
neboť  cítila  hněvivý  pohled  Ducboslavfiv,  aniž  ho  viděla, 

Julinka,  sedíei  na  konci  tabule,  zdvihala  jako  vune- 
šení  oĚi  ke  stropu,  hledajíc  pak  pohled  panin. 

„Nuže,  mladý  muži,  a  vy  nic?"  pokračoval  Vrbna, 
„věřte  mi,  že  by  vám  zahnalo  zlaté  porte-épée  vaši  ce- 
lou nemoc."    ■ 

„Můj  Viktorin  dobře  ví,  eo  já  si  přeju  o  něm,"    , 
ozval  se  domácí  pán,  ,kdož  jiný  než  on  měl  by  pře- 
jmouti můj  obchod." 

D.3t,z^=;v  Google 


33 

Viktorinova  tvář,  jindy  snivá,  zkameněla,  mělf  o6i 
sklopeny  a  když  je  pozdvihnul,  podíval  se  na  vycho- 
vatele, VyĚetl  z  útrpného  pohledu  tohoto,  íe  oq,  eo " 
mladý  lékař,  nekojí  se  nadějí  v  nskutečnění  plánů  ani 
matřinjeh  ani  otcových. 

Mladý  muž  cítil  se  ode  všech  opuštěným  v  nej- 
TTonenějších  tužbách  svého  srdce.  Nebylo  to  ponejprv, 
Tuněl  to  snášeti.  Již  mluvilo  se  o  ;iěÉem  jiném;  tu  ob- 
jevila se  mezi  otevřenýma  dveřma  malá  Virginka  ne- 
souc na  stribrné  míse  desert,  pečivo  pani  správcovou 
uměle  zhotovené,  které  pan  Duehoslav  nekonečně  byl 
chválil  a  jímžtopřed  odjezdem  mu  chtěla  posloužiti. 
Zjev  krásného  děvčete  zaplašil  chmury  s  čela  páně 
Duch  oslavo  v  a.  Vzal  mísu  sám  z  její  rukou,  nutil  ji, 
aby  k  němu  se  posadila  a  žádal  o  nějakou  její  dekls- 
maci.  Ona  však  zůstavši  stát,  vyhověla  jeho  přání  krát- 
kou prfipovidkou  žertovného  obsahu  a  uklonivši  se  rai- 
etmou  obratností  zmizela  z  jídelny. 

„Správcovic  to  dítě  pokazí  tím  produkováním  a  pyš- 
něním 86  s  ní,"  mínila  pani  Duchoslavová,  a  Julinka 
spínajíc  zbožně  ruce  přísvěděovala  horlivě.  „Proroknju 
jim,  že  bude  to  děvče  někdy  chtít  k  divadlu,"  dodala 
paní,  načež  Viktorin  prudce  vstal,  aby  k  oknu  přistoupil. 

Pak  odjeli  oba  pánové  a  paní  Duehoslavoyá  do- 
stala hned  téhož  dne  z  dlouhé  chvíle  hysterické  křeče. 

Viktorin  procházel  se  po  zahradě  sám,  přemýšleje 
.    o  tom,  eo  v  poledne  jej  bylo  dojalo. 

Po  matčině  přáni  byl  kandidátem  stavu  vojenského, 
vlastně  žoldnéřského,  ano  zahálečího,  dle  tehdejších  po- 

D,l.z.:;,C.OOglc 


měrů  u  nás ;  po  otcově  tůIí  měl  státi  se  kupcem,  ělo- 
Těkem  ěinnýra  V  té  velké  výtneně  mezi  národy,  při 
Éemž  musí  se  především  takřka  říhati  na  obelstění 
jiDJeh  a  na  vlastní  zisk.  Tu  zapotřebí  míti  na  zřeteli 
veSkeré  kombinace  zevnější  a  kdyby  jediné  přehlédnul, 
jest  vtržen  k  pádu.  Nic  záhubnějšího  pro  kupce,  jako 
zahloubati  se  ve  svět  ideálá.  Holá  skuteěnost  jest  jeho 
otevřeným  rejdíĚtěm.  Ani  na  chvíli  nesmí  zapomenouti 
na  sebe  jako  roztržitý  myslitel,  sice  odnesou  mu  zlí 
větrové  jeho  nestřeženou  3oď. 

Dle  vychovatele  byl  ale  Čekatelem  smrti.  Viktorin 
byl  lepším  pozorovatelem,  než  si  myslili,  a  věděl  dobře, 
že  vyučovací  plán  Holého  jest  zřízen  více  k  uspokojení 
záliby  jinocho\7  než  k  praktickému  žiti. 

Pohroužen  v  také  rozjímání,  jeho  mladému  věku 
nepřiměřené,  kolébal  se  mladý  muž  v  jakési  zádumÉi- 
vosti  dosti  slastné. 

Když  pak  byl  probral  ámysly  jiných  o  něm,  dal 
promluviti  také  vlastním  tužbám  a  tu  najednou  pro- 
měnily se  obrazy  jeho  nitra  jako  kouzelným  prutem. 
Mžikem  zmizel  z  mezí  těsného  života  rodinného,  způdy 
kupecké  priěinlivosti,  z  kruhů  dětinsky  společenských 
a  v  plamenech  světla  vnitřního  povznesl  se  výše. 

Neobsáhlý  vesmír  rozklenul  se  mu  v  mysli  s  my- 
riádami světův  a  v  hloubce  světové  kolovalo  to  nevy- 
ěerpatelné  žití  přírodní  v  tajemných,  věčně  neúnavných 
proměnách. 

Oh,  kdož  by  Článek  ke  článku  naleznul  v  tom  ře- 
tězu nepřetrženém,  kdož  by  vyzpytoval  původ  a  po- 

D,lz.::,.  Google 


hnutky  těch  úžasných  zjevů!  O  poznat,  poznat!  Jaká 
to  závratná  žízeň,  jaký  to  zdroj  vážnivého  blaha  yfie 
ostatní  zastiňujícího!  A  jiné  hloiiblfy  rozevíraly  se  mysli 
jinochově  jako  pokladnice  smilliardami  skvostů,  vnížto, 
mníS-li  že'8  vyklidil  již  vSecky,  nalezáS  na  dně  ještě, 
jiné  a  ještě  skvostnější,  aniž  se  jich  kdy  nabažíS,  aniž 
se  ti  v  nich  opětuje  tentýž  hluboce  významný  obraz. 
Viděl  vstávati  z  domnělého  hrobu  minulosti  dobu  za 
dobou,  pokolení  za  pokolením  se  svými  snahami  a  že- 
lem, s  nadějemi  a  Ěiny,  s  protivenstvím  a  bojem  a  jeho 
mysl  vhloubala  se  daleko  do  prchající  hlnbiny  rasové, 
razíc  si  okřídleným  svého  ducha  meřem  průsek  za  prů- 
sekem do  mlhavě  zataraseného  obzoru. 

Bylof  mu,  jakoby  v  plamenech  se  koupal,  v  nich 
oživoval,  v  nich  svůj  živel  nalézal,  a  vzpřímiv  se  byl 
jiným  ělověkem  než  jakým  se  jevil.  Nevěděl,  kde  a  ěím 
jest  a  býti  má.  Á  když  přeee  se  probouzel  >  chvílemi 
z  toho  sna  a  musil  o  sobě  zas  vědět,  tu  zpomínal 
s  útěchou  na  útrpný  pohled  vychovatelův.  Myslil  si  smrt 
takovou  jako  takovouto  chvíli. 

Usadiv  se  v  zahradě  zaslechl  zpěv,  Zpívalaí  to 
Virgina  sedíc  opět  ve  svém  dubě.  Bylf  to  zázračný  hlas  - 
ohebný,  hluboký  i  vysoký  již  v  tomto  věku.  Nezpívala 
píseií  žádnou,  jen  cosi  smyěleného,  vlastně  okamžikem 
vnuknutého.  Byla  do  toho  opět  celou  duĚÍ  zabrána. 
Bůh  ví  co  v  srdéĚku  ptáteíe  se  ozývá,  vylévá-li  zpě- 
vem zdroje  tónův  z  hrdélka.  Kdo  ví  co  cítilo  to  dětské 
srdéčko  tak  záhy  pudem  uměleckým  zahřáté  ?  Viktorm 
poznav  její  hlásek  blížil  se  jí  nepozorované. 

Google 


Tftra  sedĚla  co  ptáře  v  hnízdečku  dnes  v  hnědých 
všedních  šatiSkách,  avšak  hlavínku  nebyla  zapomněla 
ověnřiti  dlouhými  věnci  z  dubového  listí. 

A  co  byl  dříve  myslil  mladý  badatel  o  velkém 
ťelku,  o  nekoneíném  řetězu,  to  zdAlo  se  mu  najednoa 
vtěleno  všecko  jediným  souhrnem  v  zajímavé  hádance 
dětského  zjevu. 

•  Pochopil  T  této  chvíli  jaksi  znova  bájesloví  staro- 
věké a  vtělení  myšlének  v  podobě  krásy  lidské.  Pojala 
ho  úcta  k  zrcadélku  té  lidské  mysli  vtěsnané  v  malinký 
prostor,  v  úzký  obzor,  a  v  němž  se  přece  zrcadli,  znova 
rodí  a  znova  žije  ta  ohromnost  k  němu  tak  nepoměrná. 

Vbroužil  se  v  pohled  té  malé  bytosti  s  láskou  srdce 
zcela  netknutého:  to  jest  s  láskou  posvátnou,  miniou, 
líctyplnon,  v  obdivu  tonoucí. 

A  nebyla  to  Virginka,  již  takto  miloval,  ale  osmi- 
leté to  poupě  Ělověěí,  v  jehožto  zjevu  žil  nevědomky 
věěný  svět,  v  jehožto  plamenech  on  ducha  svého  živil, 
tak  že  mu  vzrůstal  každým  dnem  a  nade  vše  kolem 
něho  obrovsky  se  rozpínal. 

Když  Virginka  ho  zpozorovala,  sepnula  ruĚičky: 
„Viíte,  pane  Viktorine,  že  mne  neprozradíte?  Mám 
zakázáno,  abych  na  stromy  nelezla." 

„Buď  ubezpečena,  že  tajemství  tvého  nevyzradím," 
pravil  s  úsměvem  mladý  muž,  dívaje  se  s  pohnutím  na 
ni,  „ale  pověz  co's  to  zpívala?"  tázal  se. 

Virginka  se  zastyděla  i  zakrývala  si  uzardělou  tvář. 

„Mne  ae  nemusíš  stydět,"  mluvil  on  dále,  ^ěi  vi- 
dĚla's  mne  kdy,  abych  někomu  se  posmíval?" 

Google 


Místo  o^dpovědi  seskočila  Virgina  rychle  se  stromu. 
Bykť  zaslechla  kroky  a  skutečné  blížil  se  pan  uřítel. 
Virginka  běžela  inu  vstříc  trhajíc  si  své  věnce  s  hlavy. 

Učitel  jí  pohrozil,  ale  bylo  znáti,  že  obvyklá  přís- 
nost při  této  žákyni  se  mu  nedaří. 

Viktorin  pozdraviv  uSitele,  ptal  se  ho:  „Aj,  bude 
míti  Virginka  svou  vyučovací  hodinu  nyní?  A  směl 
bych  při  ní  býti?" 

A  nečekaje  na  odpověd  odebral  se  s  oběma  do 
správeovic  bytu.  Zde  usadil  se  mladý  podivín  k  vyučo- 
vání a  sestoupiv  se  vzletu  svých  myšlének,  naslouchal 
učitelovi  a  žačce.  Virginka  byla  aa  počátku  síee  trochu 
rozpačitá,  brzy  vĚak  uvykla  svému  posluchači  anebo 
snad  naň  zapomněla. 

Jevila  podivuhodnou  chápavost,  trpělivost  i  pozor- 
nost při  vší  těkavosti  své  povahy. 

Jakmile  vytáhl  učitel  paty,  zachytil  Viktorin  ručku 
prchající  dívenky  a  nyní  jal  se  ji  vyučovati  on. 

Virgina  byla  okouzlena.  O  takovémto  vyučování 
Volném,  duchaplném,  bez  pedanterie  nebyla  měla  tu- 
Ěení,  Její  zářící  OČi  tkvěly  na  rtech  nového  učitele  ma- 
gnetickou moci,  její  rtiky  pohybovaly  se  dle  hnuti  jebo 
rtíl  a  její  otázky  i  odpovědi  překvapovaly  čím  dál  tím 
více  důmyslného,  skoumavého  učitele  jejího,  jenž  vy- 
■Bčuje  ji  od  ní  a  při  ní  se  přinčoval. 

Přišel  do  jizby  správce,  správcová,  obě  starší  dcery, 
ale  učitel  ani  žačka  jich  neviděli. 

Ani  Lina  ani  Emilka  nemusily  se  Viktorina  stra- 
chovati ani  vyhýbati  se  jemu,  jak  na  počátku  byly  se 

D,lz.::,.  Google 


27 
obávaly;  pan  Mařinský,  Lirin  ženich,  sktuar  to  z  blíz- 
kého města,  neměl  posud  příĚiny  k  žárliTOsti  ani  nej- 
menší. Věiekni  uvykli  Viktorinoyu  podivinstvi,  jež  cho- 
robě přičítali,  a  měli  s  ním  dílem  útrpnost,  dílem 
smáli  ge  mn. 

Též  v  této  chvílí  mrkali  na  sebe  a  rodiče  pohnutě, 
děvčata  ale  posměšně  pozorovali  tento  výjev,  aniž  při 
vSem  tom  kdo  pojmul  zvláStni  ten  oheň,  jimžto  dité 
i  jinoch  byli  nadchnuti. 

Od  té  doby  bylo  jako  vyjednáno,  že  jest  Virgina 
Žačkon  Viktorinovou. 

Pani  Duchoslavová  pozorujíc  konečně  také  sama 
zotavováni  se  Viktorinovo.  a  jeho  Časté  docházeni 
t  správeovům,  zaháněla  si  dloubou  ehvili  špehováním 
každého  kroku  Viktorinova,  při  čemž  Julinka  ovšem 
věrně  jí  pomáhala. 

Přece  TĚak  byla  to  málo  vydatná  zábava  a  čím  dál 
tim  více  jevila  se  býti  marnou.  Viktorin  nezm<^,níl  dost 
málo  svého  chování,  jen  malá  Tirgina  jej  zajímala. 

„On  je  dětinský  až  hrůza,"  povzdychla  si  jeho 
matka,  „jak  jej  může  těšit  hraní  a  obíráni  se  s  tim 
škvrnĚtem  I" 

„Pan  hrabě  má  pravdu,"  sesilila  hned  Julinka 
myšlénku  paninu,  „jen  vojenský  stav  mohl  by  jej  vy- 
léčiti z  tohoto  dětmského  sněni." 

„Jen  kdyby  jíž  přijel,  měla  bych  se  s  ním  co  radit 
o  té  záležitosti,"  zavzdyehla  si  pečlivá  máí. 

„Velice  důležité,"  doplnila  Julinka  vetu  kroutíc 
očima. 

Digtiz^c;,.  Google 


28 

^M6j  muS  nikdy  neSTolí,"  bědovala  paní  dále. 

^Proto  musí  do  toho  se  vložit  pan  hrabě,"  usou- 
dila Julinka  a  tak  rozpředl  se  hovor  o  panu  hraběti 
s  variacemi  a  repeticemi  co  jediný  prostředek,  aby 
dlouhá  ehvile  Libějieké  samoty  byla  snesitelnoi^.  Zdá- 
loí  se  v  těch  Libějieich  tenkráte,  jako  by  byl  život 
všeho  ruchu  pozbyl,  i  to  koketování  Julíní^iiio  s  doktorem 
Holým  bylo,  jako  když  hráeh  na  stěnu  hází.  Holý  byl 
Ělověk  nesnesitelně  tiehý.  Objevoval  se  v  pokojích  paní 
Dueboslavové  aneb  u  správců  jen  pokud  sluĚnost  ká- 
zala, mluvil  jen  co  slušno  a  hleděl  si  tím  horlivěji 
malé  praie  lékařké,  která  se  mu  naskytorala  v  okoli, 
ovšem  skoro  zcela  zadarmo.  Soudil  v^ak,  že  ěasu  toho 
je  lepe  používáno,  než  kdyby  jej  prohovořil  ve  společ- 
nosti dám  zámeckých.  Bjltě  to  barbarský  úsudek,  divno 
však,  že  dámy  proto  přece  naň  nezanevřely,  aňkoli  Holý 
při  vší  jemnosti  své  povahy  nikterak  ho  netajil.  A  zvláště 
Julinka  byla  vždy  ochotna  odpouštěti  všecko,  všecko 
milému  'zloí:iiici. 

Jen  že  bylo  při  tom  všem  mrtvo  a  nudno  v  zámku, 
což  jedině  správeovie  necítili  jsouce  tomu  zvykli  a  na- 
lézajíce.se  v  nepřetrženém  reji  nejsvědomitějšího  do- 
mácího zaměstnání.  Káno  tol^ily  se  matka  a  obé  velké 
dcery  v  kuchyni,  odpoledne  pak  kdyby  nebyly  obě  dívky 
vyseděly  u  svých  šicích  stolkĎ  jako  ukovány  matinku 
ve  svém  středu  majíce,  byly  by  myslily,  že  je  bůh  za 
to  bude  trestat.  Jakž  neměla  Lina,  nejpřísnější  a  nej- 
horlivější do  práce,  nad  maiou  Virginou  si  zoufati,  že 
tato  B  osmi  lety  posud  vroubiti  neumi  ?  tím  méně  Síti 

D,l,z^:;,.  Google 


•Z9 
a  eos  podobného  ?  Její  misto  bylo  vždy  a  nohou  matči- 
ných na  jaalinkém  sedátku,  kde  měla  ve  spolku  pra- 
covat. Kdo  ale  odtud  prchal  kdy  mohl,  to  byla  Virgina. 

Oo  byl  Viktorin  v  domě,  teprv  s  qí  nebylo  lze  vy- 
držeti; nyní  chtěla  jen  iiéiti  se  aneb  zpívati.  Kam  to 
ale  málo  vésti?  Paní  správcová  zdálo  ae  íe  byla  vy- 
čerpala veěkeru  přísnost  u  vychování  Btaršieh  dcer,  jí 
pomíjely  léta  nepovolnosti  a  žárlivé  energie.  Ledacos, 
co  byla  sama  vštípila  jako  neomylný  zákon  v  mysli 
starších  dcer,  bylo  pozbylo  u  ni  důležitosti,  anižby  však 
to  vyznávala,  aby  staršíro  dcerám  neruĚila  stavbu  přís- 
ných zásad.  Mírnila  jen  co  možná  doléháni  Linino 
a  zastávala  se  skoro  Virginky  naproti  ní.  !Emilka  byla 
též  mírnější  povahy  než  Lina  a  považována  od  této  za 
trochu  přihlouplou. 

Kodiěe  zakládali  si  nejvíce  na  Líně,  obdivovali  se 
jí  a  nejen  že  již  v  ničem  ji  nekárali,  ale  snášeli  s  uspo- 
kojením, kárala-li  ona  některé  Činy  jejich.  HonosiH  se 
Linou  z  jiné  zase  příčiny  než  Virginou  a  v  celém  okolí 
byla  enost  a  domácí  výteěnost  její  rozhlášena.  Tato 
enost  a  výteČnost  Linina  přispívala  nemálo  k  té  ne- 
hnutosti  a  mrtvu  v  zámku  Libějickém, 

Sama  pani  Duehoslavová  cítila  a  těžce  nesla  tento 
vliv  a  téĚilarli  se  jednak,  že  Vrbna  slovu  dostojí 
a  v  brzce  přijede,  zase  skoro  již  napřed  se  obávala, 
kterak  potom  s  Linou  hrdě  skromnou  se  sejde. 

Linin  ženich  byl  tak  přísné  držen,  že  směl  jen 
v  neděli  přijížděti  na  návštěvu.  Lina  by  nebyla  za  celý 
svět  soukromí  s  ním  promluvila,  a  v  slušné  vzdálenosti 

■  D.3t,z^=;,C.OOglc' 


30 

mtisil  trvati  přicházeje,  pobývaje  a  odcháaeje;  nieméaé 
tonnl  dobrák  v  slastech  obdivu  a  jakési  bázlivé  lásk;. 
Jediným  jemu  zůstaveoýpi  právem  byla  prudká  žárli- 
vost, kterou  zas  Lina  b  uspokojením  snášela,  při  čemž 
ale  oba  milenci  v  hlubokém  hnévivém  mlčeni  trvávali. 

X  tomu  všemu  skličovalo  krajinu  parno,  veákerý 
život  omdlival,  mdle  protékal  potůček  krajinu.  Nic,  ach 
nic  se  nehýbalo,  jenom  hluboko  pod  povrchem  tvořily 
se  nové  změny  v  přírodě  a  v  lidech. 

Když  pak  jednoho  dne  trubka  postilionova  zavzněla 
a  toužebně  očekávaný  host  na  zámek  přijel,  nebylo 
divu,  že  pani  Duchoslavová  radostně  k  okno  přisko- 
čivši šátkem  příchozímu  Vrbnovi  zamávala. 

III. 

At  se  dělo  na  zámku  co  dělo:  ať  paní  Duchosla- 
vová  dávala  pohoršení,  procházejíc  se  s  hrabětem  po 
zahradě  i  okolí;  a£  se  činila  Juliaka  denně  směšnější 
svým  dvořením  a  kořením  se  Holému,  jenž  jí  dávai 
přímo  svou  nechuť  na  jevo;  &t  se  zlobil  a  staral  správce 
s  čeládkou  a  pro  nevhodné  povětří,  af  se  proto  správ- 
cová pobuřovala;  ať  psala  Emilka  do  půlnoci  dlouhé 
listy,  jež  slzami  kropívala  a  potom  pravidelně  upalo- 
vala: Lina  byla  vždy  stejná  jako  stroj  na  práci.  Uro- 
bila za  matku,  často  nepamětlivou,  vše  potřebné  v  do- 
mácnosti a  Šila  pak  nejnmélejšimi  stehy  nekonečnou 
výbavu,  jakoby  sto  let  Žíti  mínila. 

Bývalať  již  od  dětinství  vážná,  nemluvná  a  k  smí- 
chu málo  nakloněna.  Druhdy  arci  mívala  veselé  dny, 

Digtiz^c;,.  Google 


31 
kde  s  Emilkou  nevěděly  konee  švitoření  a  smíchu.  Tyto 
dni  zdálo  se  věak  že  pominuly  již  nadobro.  Lina  mí-" 
nila  tak  beze  vší  pochyby.  Nenapadlo  ji  ovšem  o  tom 
mluviti  a  každý  již  byljí  uvykl  tak  jaká  byla. 

Jenom  někdy  dojedla  se  usmáti,  píi  Ěemí  přeletěl 
jakýsi  horoucí  plaínen  její  eližné  tahy,  a  to  bylo  ten- 
kráte, když  se  hodilo,  že  byla  celá  zámecká  spoleěnost 
pohromadě  a  také  Mařinský  zároveň  ke  sprivcovům 
zavítal. 

Paní  DuchoslaVovó  a  hraběti  totiž  nedostařovala 
vídyeky  pouze  spoleĚnost  jednoho  i  druhé  a  bývaly 
obvyklé  chvíle  zvláště  pod  vefer  neb  v  neděli  odpoledne, 
kde  paní  Duchoslavová  zvala  správcovic,  aby  v  besídce 
8  ní  pobyli.  Tu  posloužila  správcová  nejlepší  kávou, 
kterou  kdo  sí  mohl  představiti,  pečivem  nejvýborněj- 
ším, a  zábava  byla  všeobecná.  Tenkráte  tedy,  muětla-li 
Lina  svého  ženicha  nepřístupností,  nedovolila-li  mu  nej- 
menšího práva,  nechtěla-li  ani  poseděti  vedle  něho 
a  uvedla-li  touto  přísností  paní  Duehoslavovou,  od  hra- 
bete nerozlučnou,  do  rozpaků:  tenkráte  usmála  se  a  byla 
krásnější,  půvabnější  a  hrdější  než  kdy  jindy. 

Druhým  předmětem  její  přísnosti  hned  po  Mařin- 
fikém  byla  Virginka.  Dítě  před  ni  se  chvělo  a  Lina  již 
byla- docílila,  že  Tirgina  uměla  vroubiti  a  nyní  šíti  se 
uĚila,  při  6emí  jisté  hodiny  tráviti  musila,  jina,k  ne- 
směla s  Viktorinem  uÉiti  se,  a  z  tohoto  trestu  nebylo 
nikdy  odvolání.  Ani  otec  ani  matka  neuprosili  přísné 
sesterské  vychovatelky.  Několikráte  bylo  tímto  trestem 
vyhrožováno  a  když  lehkomyslné   děvčátko  vyhrůžky 

D„lz.::,.  Google 


32 

nedbalo,  byl  asi  dvakráte  vykonán.  Viktorin  o- tom 
zpočátku  DÍceho  nezvéděl.  Lina  totiž  oiii  zkázak  po 
služce,  aby  dolu  net-Lodi],  předstírajíc  tu  neb  jinou 
příčinu.  Virgině  nezbývalo  leĚ  pracovat  &  sestry  po- 
slouchat, cbtčla-li  domoci  se  Viktorinova  vyučováni, 
a  tiiu  stalo  se  ji  tím  dražším,  s  tím  vét^im  ohněm  na- 
slouchala mu  příšté,  tím  raději  učila  se  jeho  úlohám. 
Vyzradit  mu  svůj  trest  styděla  se,  aTĚak  náhoda  to 
učinila  za  ni. 

Lina  zastihla  Yirginu  ve  hrozném  zločinu,  našlaf 
ji  kdysi  v  zahradě  ne  již  na  dubě,  který  byl  příliš  na 
cestě,  ale  ve  vysokém  vrcholu  lípy,  k  nížto  si  bylo  od- 
vážné dítč  řebřík  přistavilo.  Ustrnuvši  kázala  Lina  Vír- 
gince,  aby  ihned  dolů  slezla.  Ale  tato  ve  své  říši  mněla 
se  nedostižnou  jinak  než  ve  světnici,  již  z  celé  duŠe 
nenávidčla,  i  vzdorovala  LioČ  se  smíuhem.  Když  p^k 
Lina  sviij  rozkaz  opakovala,  jala  se  Virginka  vyjedná- 
vat jako  oblehaná  pevnost. 

„Půjdu  ibned  dolů,"  pravila,  „jestliže  mi  slíbíš, 
íe  nebudu  trestána." 

,.Uvidime;  ty  ale  sejdeš  bez  výminek  a.  odporu," 
odvěce  sestra. 

„Tedy  mi  nedej  oběd,"  povolovala  Virgina,  „jenom 
pana  Viktorina  mi  neber." 

„Ničeho  ti  neslíbím,  nechám  tě  na  stromě,  a  spa- 
ném Viktorinem  nejen  dnes,  ale  nikdy  již  učiti  se  ne- 
budeš," pronesla  Lina  v  takovém  rozčileni,  v  jakém  ji 
nikdo  n^byl  viděl,  a  když  se  obrátila  k  odchodu,  stál 
Viktorin  za  ní. 

Digtiz^c;,.  Google 


33 

Ten  jeho  pohled!  Lina  zachvěla  se  do  utrob  ne 
překvapením,  ani  zahanbením,  ale  blahem,  hrozným 
osudným  blahem.  A  přece  byl  jeho  pohled  vyčítavý, 
chladný,  udivený,  ne-li  trochu  opovržlivý;  ale  ona  cí- 
tila v  té  chvíli,  jak  sladká  asi  jest  smrt  z  ruky  milo- 
vané. Sklopila  na  chvíli  hlavu  a  níe  jiného  netanulo 
jí  na  mysli  než  to  blaho  zničeni. 

S  jásotem  sešplhala  Virginka  s  řebříku  a  utekla 
se  ke  svému  oříteli,  tulíc  hlavinku  k  jeho  ramenu.  Lina 
pozdvihla  hlavu,  vzpřímila  královskou  postavu  a  ostrý 
bo]  proměnil  blaho  okamžiku  v  závratné  mučení. 

,Co  vidím,"  dí  Viktorin,  „tys  neposlušná  sestry, 
Virginko?  Hle,  jak  jest  strachem  bez  sebe,  že'8  mohla 
se  stromu  spadnout." 

Hořkost  nevýslovná  svírala  rty  Liníny,  lhát  ne- 
chtflo  se  jí,  nevěděla  co  o  ní  Viktorin  myslí;  bylol 
patrno,  že  na  oko  jen  kára  svého  miláéka.  Af  mysli 
co  myslil,  vÉak  přemoci  se  rausila  a  zadat  sobě  ne- 
směla. V  témže  přísném  tonu  pokárala  zno^Ti  dítě,  pak 
obrátivĚi  se  k  Viktorinn  di:  „Chtěla  jsem  ji  potrestal 
nedadouc  jí  učiti  se  s  vámi :  rozsuďte  však  nyní 
může-li  ji  býti  odpuštěno." 

Andělský  úsměv  pohrál  ústy  jinochovými.  „Uvi- 
díme, uvidíme,"  bránil  se  dobrosrdečně  prosbám  Vir- 
gininým  a  vĚiekni  tři  ubírali  se  cestou  pozvolna  k  zámku, 

Lina  Šla  as  dva  neb  tři  kroky  napřed,  za  ní  pak 
Viktorin  s  kající  a  plačící  Virginou. 

„Ne,  ne,"  nutil  on  se  do  hněvu,  „děvčátka  nemají 
po  stromích  lézti." 

ž.  n.  III.  2 

Díl,z^:;,C.OOglc 


34 

„Ale  budete  se  se  mnou  učiti?"  doléhala  malá 
zprovinilá;  „uložte  mi  nějaký  písemný  trast  sebe  delší, 
sebe  nudnější,  jen  se  se  mnou  uěte.  Zaéal  jste  mi 
o  slunci  a  hvězdách  povídati,  o  povídejte,  prosím,  po- 
vídejte dále." 

Jemu  div  slze  do  otí  nevstoupily,  „Já  tebe  tre- 
stat," zvolal  hlasité;  „nikdy,  Tirginko,  nikdy!  Vím,  že 
budeš  hodná  na  pouhou  domluvu.  Budu  s  tebou  se  učit, 
pokud  sama  při  tom  vydržíě." 

Lina  ani  se  neohlédla,  ani  nepromluvila,  dívajíc 
se  na  Viktorinův  štíhlý  stín,  který  před  ní  postupoval. 

On  zas  ani  na  ni  pemyslil.  Bylť  nyní  zdráv  a  změ- 
něn, jeho  prv  chorobné  podivínství  bylo  nyní  samá 
přímost  a  nelíÉenost. 

Holý  podivením  a  radostí  ani  vzpamatovati  ee  ne- 
mohl nad  zjevným  uzdravováním  se  svého  pacienta 
a  sehovance.  Netajil,  si,  že  mu  nemá  víe  eo  podávat 
leda  přátelství  svoje,  an  mladý  muž  samostatné  se 
vrhal  v  proud  studii.  Oba  navštěvovali  nemocné,  chudé, 
procházeli  se  krajinou,  čtii  a  provozovali  hudbu  spolu, 
iakoby  kromě  nich  na  světě  nikoho  nebylo. 

Každý  viděl  příznivou  tu  změnu  a  Lina  kdo  ví 
jak  dlouho  již  cítila  hrozný  pro  ni  Viktorinův  vliv. 
Kdo  ví  jak  dlouho  si  ho  byla  vědoma !  Naslouchávajíe 
vyučování,  tiše  šila  u  svého  okna.  Sestra  Emilka 
myslila  pH  tom  bůh  ví  kam,  matka  podřimovala,  ale 
ona  pojímala  každý  zvuk  jeho  hlasu  s  bolestí  a  bla- 
hem. ProĎ  nebyla  ona  Virginou,  proř  ji  nedostalo  se 
vzácného  návodu  duševního,  pro6  ona  byla  prokleta 

D.3t,z^=;,C.OOglc    ■ 


T  stroj  bez  eitu  a  vzletu?  Též  ona  bývala  krásným, 
nadějným  dítětem,  též  ona  měla  výbornou  paméf  i  hlas. 
Přednáěívala  při  slavnostech,  zpívávala  v  kostele,  bý- 
vala první  Žafkou  ve  škole;  ale  jak  hodina  dětství  od- 
bila, bylo  vĚe-  odhozeno,  změněno. 

Naé  si  stěžovala  hrdá  Lina?  Vždyť  byla  vyhlá- 
ěena  eo  dívka  dokonalá  a  na  povésti  její  nelpělo  ani 
stínn  pochybnosti?  Měla-li  zmařiti  si  skvělou  dráhu 
svoji,  zadati  své  dívčí  pýĚe,  kterou  před  Mařinským 
tak  vítězně  hájila?  Blížiti  se  slovem  mladíku  v  její 
letech,  jehož  ehotí  pro  rozdíl  stavu  ani  státi  se  ne- 
mohla, podobat  se  Duchoslavové  neb  dokonce  Julií  ? 
Nikdy,  nikdy !  Jen  kdo  by  už  přetrpěl  tu  porážku 
k  smrti  raněného  citu !  — 

Přišli  zatím  k  cíli.  Virginka  vtáhla  vlídného  ui5itele 
ke  svým  knihám.  Lina  stanouc  na  prahu  svého  poko- 
jíka chtěla  utéci,  vyplakati  se  tam.  Kdo  vžák  ji  mžil 
za  to,  že  by  o  tom  nikdo  nezvěděl?  Jeji  nepřítomnost, 
uplakané  oěi,  nedodělaná  práee,  jedno  neb  druhé  bylo 
by  ji  prozradilo. 

„Ne,  nepopustím,"  rozhodla  se  a  již  zas  seděla 
u  okna  při  šiti  a  Viktorinfiv  hlas  prorýval  jí  bolavé 
srdce,  a  ona  ani  mrknouti,  ani  zasténati,  ba  ani  šití 
v  klín  spustiti  sobě  netroufala. 

Když  Viktorin  skoněil,  měl  za  slušno  promluviti 
krom  obyěeje  svého  několik  slov  s  Linou,  an  se  byl 
protivil  její  sesterské  autoritě.  Nikdy  nemluvival  s  ni- 
kým leĚ  se  správcovou  několik  slov,  a  proto  bylo  jeho 
oslovení  vzácnosti.  Usadil  se  na  pohovku  vedle  áieiho 

D,lz.::,C.OOglc 


36 

stolku  Lioina  a  mezi  tím  eo  vyběhla  Virgina  do  za- 
■  hrady,  aby  nebyla  od  Líny  jií  zase  k  práci  cbycena, 
pravil  Viktorii! : 

^Již  mne  omluvte  za  mou  shovívavost,  myslím  vĚak, 
že  Virginěi zajisté  neuškodí." 

„Bojím  se  o  ni,  aby  nevyrostla  a  neženskými  způ- 
soby, aby  neuvykla  nevázanosti  a  zahálěivosti.  To  vše 
je  pro  Ženu  hrozným  neĚtěstira,"  odveee  Lina  nepo- 
zdvihujíe  od  šití  hlavy. 

„Virgina  je  tuk  nadána,  je  to  neobyčejné  dítě, 
nesmí  se  posuzovati  s  obyčejného  stanoviska," 

„Tím  hůře  pro  ni;  k  čemu  vyvinovati  nadáni,  jež 
jí  bude  jen  překážeti  v  budoucím  povolání  ?'í 

To  slovo  jej  bodlo  přímo  do  srdce.  Nemyslil  již 
na  Virginu,  ale  na  sebe.  Jeho  otec,  odpovídaje  jemu 
i  Holému  na  příznivé  zprávy  o  jeho  zdraví,  vyslovoval 
rndost  a  naději  v  brzkou  obchodní  činnost  synovu  v  kaž- 
dém listu  a  Viktorin  cítil  pořád  méně  náklonnosti  k  to- 
muto zaměstnání.  Nenáviděl  chvílemi  své  zdraví  jako 
neodbytného  věřitele  upomínajícího  na  jeho  povinnosti. 
I  jemu  překáželo  jeho  nadání  v  budoucím  povolání, 
a  přece  bylo  mu  to  nadání  pravým  jediným  žitím,  bylo 
mu  vším.  Co  na  tom.  trpél-ii,  zápasil-li  za  ně,  měl-li 
,  za  ně  zemříti? 

„Tedy  přistřihejme,  udusme  ty  květy  ducha  lid- 
ského, ty  spanilé  letorosty  oašieh  snah,  tu  kyprou  ze- 
leň našich  nadějí  a  tužeb,  aby  tím  neutrpěla  kamen- 
ná, chladná  budova  našich  pohodlnycli  zvyku!-  zvolal 
vášnivě. 

D, liz.:;,.  Google 


87 

„Virgina  vyrfistá  v  prostých  poměrech  a  pro  ta- 
kové má  býti  vychována.  Domácnost  bude  jejím  povo- 
láním, a  do  této  vtrhne  ihned  nepořádek,  jakmile  hospo- 
dyně eelon  duSí  pro  ní  nežije.  Všeliké  blouznĚní  a  za- 
létání  jinam  mstí  se  domácím  neštěstím." 

„Vy  jste  hrozná,"  zasténal  cíthvý  jinoch,  jemuž  se 
stavělo  toto  příkré  líčeni  na  mysl  eo  příĚera,  která  by 
pohltila  jeho  i  malou  Virginu.  Zpomněl  si  na  mattino 
pohrdlivé  proroctví,  že  půjde  Virgina  k  divadlu,  a  viděl 
napřed  to  opovržení  jiných  a  zděšení  cele  rodiny,  zod- 
povědnost pak  svou,  kdyby  k  tomu  doSlo  prif-iněním 
jeho.  Bylaf  to  ovšem  doba,  kde  umění  kvetlo-  kde  di- 
vadlo vládlo  Ěarovnýrai  silami  uměleckými,  avšak  stavy 
příkře  se  dělily.  Dívka  u  divadla  byla  dívkou  pro 
ostatní  spoIeĚQost  ztracenou. 

„Jsem  hrozná,"  opakovala  Lina  v  duchu,  šijíc  ry- 
chle a  správně  dál,  a  její  srdce  kamenělo. 

Viktorin  však  želel  toho  výrazu  a  dětsky  upřímný 
jak  byl  nakloniv  se  přes  stolek  k  Líně  chopil  ji  za 
ruku :  „Nehněvejte  se  na  mne  za  to  slovo,  ne  vy,  svět 
vůkol  je  hrozný,  a  vy  jste  si  jej  podmanila,  porazila 
jste  ho  vlastní  jeho  zbrani.  O,  musil  bych  býti  slepý, 
abych  se  vám  neobdivoval  jako  všickni,  co  vás  znají.' 

Ubohá  Lina!  Tohoto  dne  jí  bylo  usouzeno  mžikem 
přesmykovati  se  z  ledu  v  oheň  a  zas  nazpět.  V  nesná- 
zích nikdy  nepoznaných  vytahovala  svou  ruku  z  raky 
Viktorinovy,  aniž  tento  hned  ji  pustil,  a  tu  nastrojil 
rnrach  jakýs,  že  v  neobvyklou  tu  hodinu  odpolední  do 
dveří  uhřátý  a  blažený  obliěej  Mařinského  se  podíval. 

D,lz.::,.  Google 


Tento  obliřej  zbledl  a  blaianost  zmizela  s  něho 
ůžasnoa  proměnou. 

Tolikrát  byl  žárliv  bez  prířiny,  a  nyní,  kde  při- 
nášel zprávu  o  svém  povýšení  v  úřadě  a  brzkém  sňatku 
8  Linou,  bylo  vSe  co  jej  těšilo  totam. 

Viktorin  nic  zlébo  netuée  pustil  ruku  Liniuu  a  uklo- 
niv se  ji  i  Mařinskému  odešel  zamyšlen. 

Lina  cítila  se  nešťastnou,  nenáviděla  sebe,  Vikto- 
rina  i  Mařinského,  a  obrátivši  se  k  tomuto  ani  nevsta- 
nouc  z  místa  pravila:  „Cítite-li  nedůvěru  ke  mně,  ře- 
kněte to  hned,  uĚiĎte  to  zkrátka." 

„Nyní  vím,"  on  na  to,  „co  znamená  vaše  vzdalo- 
váni se  ode  mne  čím  dále  tím  větši.  Mně  ani  na 
odchodu  ruky  nepodáte,  a  tomuto  klouĚkovi .  . ." 

„On  si  mou  rukn  vzal,  já  jsem  ji  nikdy  nikomu 
nepodala.  Nevěřít«-li  mi  ale,  prosím,  neostýehejte  se. 
Co  chcete,  stane  se." 

„Lino,  ne&ťastná  Lino,  a  v  takovýto  poměr  byste 
se  zapletla?  Mou  poctivou  rukou  tak  lebko  pohrdáte 
a  e  tím  dítětem  byste  milkovala?  Nikdy,  nikdy  bych 
tomu  nebyl  uvěřil." 

„Snad  nechcete,  abyeh  vás  za  vaši  ruku  prosila? 
Slyšel  jste  eo  jsem  řekla  ku  svému  ospravedlnéní ; 
není-li  na  tom  dost,  mluvili  jsme  spolu  naposled." 

Lina  vstávši  zmizela  z  jizby,  běiela  do  svého  po- 
koje, zamkla  se  a  pustivši  konečně  uzdu  všemu,  eo  ji 
tísnilo,  hlasitě  vzkřikla.  Uvrhla  se  na  bělounce  ustla- 
nou postel  a  zaryvši  tváře  v  podušky  trpěla;  plakala, 
zápasila  celou  mohutnou   silou  svoji.    Bylaf  konečné 

Digtiz^c;,.  Google 


39 
ráda,  že  něco  se  stalo,  co  ji  opráTniío  k  tomuto  vý- 
buehu,  který  ji  dlonho  hrozil  zadusiti.  Již  jí  bylo  vše 
jedno,  eo  dále  diti  ee  bude. 

Kdyí  po  dlouhé  chvíli  unavena  tou  bouří  se  po- 
zdvihla, usadila  se  na  posteli  zakrývajíc  si  dlaněmi 
tvář.  Malý  ten  pokojík  byl '  tichý  a  chladný.  Z  okna 
hylo  vidět  do  blízkých  lesů  za  zámkem.  Pozvolna  sklesly 
Line  i  ruce  s  tváří  a  blahodějná  otiípělost  jakási  jí 
nastala.  Ohlížela  se  s  podivením  kde  jest,  a  znova  di- 
vila se  svému  hoři.  Vždyť  jí  pranic  nescházelo,  nie  ji 
nebolelo,  necítila  ani  zimu  ani  parno.  Co  může  člověk 
nad  to  chtíti?  Že  ji  sřítila  chvilka  v  úctě  ženicha,  eo 
na  tom,  vždyť  ho  nemilovala?  Že  milovala  přes  svou 
vůli  Viktorira?  Nuž,  kdo  ji  to  mohl  zakázat,  dokud 
ani  dechnutím  nikomu  to  nedala  na  jevo  ?  Tak  bylo  jí, 
bolem  celé  ztrnulé,  jakoby  jenmé  vlnobití  světniĚku  na- 
plňovalo, kolébajíc  ji  v  slastné  zapomenuti.  Nebylo  to 
ani  spáni  s  trudným  sněním  a  zoufalým  probouzením, 
ani  mdloba,  smrti  družice;  bylo  to  vědomí  s  váĚní  vy- 
znřenou,  s  citem  odpoĚivajicím,  se  ctižádostí  na  chvíli 
přemoženou,  ralĚící,  srozumem  vnejmírnĚjšim  naladění, 

^Jakým  dobrodiním  jest  samota,"  pomyslila  si  una- 
vená dívka,  čím  méně  kdy  si  byla  dovolila  takové 
chvíle  tichého  ro?jíraání  a  duševního  zotavování  se,  tím 
více  cítila  ten  léčivý  účinek.  Obávala  ee,  aby  někdo 
za  ní  nepřiĚel,  ale  nikoho  nebylo  slyĚet.  Soudila,  že 
Mařinský  s  nikým  již  nepromluviv  odeSel ;  bylo  jí  věak 
divno,  že  ostatní  ji  nepohřešují.  Les  halil  se  v  soumrak, 
kdežto  vrchole  stromů  jeho  %  zarudlém  zlatě  zapada- 

Digtiz^c;,.  Google 


40 

jicího  slunce  ee  koupaly.  Pak  ubasly  poslední  nejkrás- 
nější paprsky  a  velkými  kroky  blížila  se  Ěedá  noc. 
Posud  o  nikom  slychu.  V  Linině  mysli  probuzovala  se 
na  chvíli  přemožená  minulost  s  celým  ostnem  bolu. 
Znova  vyskočila  z  lože,  znova  se  jí  to  chopilo  jako 
zuřivý  nepřítel,  jenž  na  ebvili  jenom  stopu  své  oběti 
byl  ztratil  a  ztrátou  i  hledáním  tím  více  vzteku  nabyl. 
Tu  uslyĚela  Lina  otevřeným  oknem  z  komnaty 
právě  nad  ní  takovýtéž  zvuk  bolu  a  utrpení,  jakým 
byla  ze  svých  ňader  tichou  dívčí  tou  komůrkou  zatřásla. 


rv. 

Příčina,  pi'oí  správeovic  Linu  nehledali,  ačkoli  ji 
ovšem  pohřešovali,  byl  náhlý  příjezd  páně  Duehoslav&v. 

Právě  když  Mařinský  nepotázav  se  již  s  nikým 
hluboce  raněn  zámek  opouštěl,  přijížděl  Duchoslav  a 
nebylo  tu  nikoho  k  jeho  uvítání.  Jenom  správcová  při- 
běhla ze  špižírny  s  hlubokými  úklonami,  ohrnujíc  cípek 
8vé  modré  plátěné  zástěry,  kterou  spěchem  odvázati 
už  nemohla.  Přála  sí  však,  aby  bylo  vidět  vezpod  hez- 
kou vlněnou  zástěrku  s  třapci  a  vyšívanými  žaluJy. 

Ubohý  pan  Duchoslav  měl  ale  na  mysli  jiné  věci 
než  toaletu  paní  správcové. 

Nebyl  ani  k  poznání.  To  nebyl  ten  vlídný  pán, 
jakým  se  jevil  při  prvním  zavítání  do  svého  zámka. 

Jeho  přítomnost  způsobila  náramný  kvap  i  spěch. 

Jedni  posli  běželi  do  poli  pro  pana  správce,  druzí 
šli  za  panem  Viktorinem  a  Holým  a  třetí   měli  jít 


;,■  Google 


41 
hledat  paní  Duehoslavovou  a  paneui  hralitítem,  jak  ko- 
musi neprozřetelné  vjklouzlo. 

Duehoslav  hryzl  se  do  pysku  a  šel  do  svých  kom- 
iiat.  Dříve  než  kdo  z  hledaných  se  uarráti],  bylo  mu 
poslouženo  od  paní  správcové  vSím,  co  její  kuchyně 
ft  špižírna  podati  dovedly. 

Při  těchto  pripravách  tázala  se  správcová  po  Line, 
jež  byla  její  pravou  rukou,  aie  nikdo  ji  neviděl,  jen 
služka  byla  viděla  pana  Mařlnského  a  dodala,  že  se  ji 
zdálo,  jakoby  s  nim  byla  sleřna  Lina  Šla.  Nebyla  to. 
ovĚem  pravda,  ale  bylo  pohodlno  tak  se  domnívat, 
aspoií  přestaly  otázky  a  nebylo  se  obávat,  že  by  i  ona 
byla  vyslána  sleĚnu  hledat.  Bylo  to  divné  u  Líny,  pi- 
kdo  nebyl  by  věřil,  že  se  odhodlá  milence  kdy  sama 
doprovodit,  avěak  nezbývalo  nyní  řasu  o  tom  rozumovat. 

Pani  správcová  pi-fstrojivši  se  při  všem  pospecho 
na  ryeLIo  do  jiného  Ěepce,  vzavSi  jiný  Ěáteřek  na  krk, 
nesla  sama  velký  tác  s  obéerstvením  panu  Duehosla- 
vovi,  jenž  jí  při  prvním  svém  pobytu  tak  dvorně  její 
služby  byl  chválil.  VstoupivSi  k  němu  ulekla  se  jeho 
vzezření  a  pobouřeni.  Odšoupnul  nešotroě  vée  co  při- 
nesla od  sebe,  až  spadlo  několik  jemných  porceláno- 
vých talířků  na  zem  i  s  ]áka,vým  obsiiliem. 

Pani  správcová  uražena  a  užaslá  chtěla  ihned 
sama  zmařené  věci  uklízeti,  pří  čemžto  vsak  Ducho- 
,8lav  ji  prudce  chytil  za  rameno. 

„Nechtě  ty  tintěmosti  ležet  a  odpusťte  mi,  ale 
vždyť  snad  vidíte ,  že  jsem  bez  sebe ,  snad  tuňite 
také  profi." 

D.3t,z^=;,.C.OOglc 


42 

Dobrosrdef^ná  eprávcová  nejen  že  to  tugjia,  íile 
věděla  předobře,  eo  však  mohin  říci?  Utírala  si  y  nej- 
větĚich  nesnázích  uzardělé  líce  a  řekla  svým  mírným 
prizvukem  několik  bezvýznamných  sice,  avšak  přece 
konejšivých  slov. 

„Doufal  jsem,"  pokrařovul  Duehoslav  měře  pád- 
nými kroky  komnatu,  při  í^emž  správcová  používala 
každé  chvilky,  kdy  on  se  odvrátil,  aby  něco  b  podlahy 
zdvihla,  což  pak  na  zvláštní  talířek  schráněla;  „doufal 
jsem,  když  mi  jistp  pomluvy  k  uĚím  přišly,  až  sem 
zavítám,  že  mi  bude  všechno  podezření  vyvráceno.  Já 
přicházím  a  první  slovo  co  slyším  jest,  že  moje  íeoa 
se  prochází  samojediná  s  tím  proklatým  ílověkem." 

,Ten  hloupý  šafář  také  s  tím  musil  hned  vybaf- 
nout," dí  na  to  správcová,  dělíc  pořád  svou  pozornost 
mezi  Dnchoslavem  a  rozsypanými  věcmi  u  svých  no- 
hou. „Ostatně  kdo  pak  může  říci,  že  by  byla  milostivá 
pani  sama  s  panem  hrabětem,  k  ěemu  pak  měla  by 
sleónu  Jnlinku?  Taf  je  zajisté  s  nima.  A  eo  má  milostr 
pani  celý  den  dělat  ne-li  projít  se  trochu;  namane-li 
se  k  tomu  pan  hrabě,  nu  kdo  pak  za  to  může,  že  ani 
on  nemá  eo  dělat?" 

Chvíli  čiti!  se  Duehoslav  dopálen,  jakoby  správ- 
cová poměr  ten  podporovala,  ale  když  se  jí  zas  podíval 
do  těch  poctivých  oéi,  přesvědřil  se,  že  to  má  být  jen 
jakés  chlácholení.  Nebyl  to  člověk  prchlý,  tím  více 
však  trpěl  zasazenou  ranon.  Nepřál  si  niěeho  vřeleji, 
než  aby  se  mohl  upokojiti  a  smířiti. 

Když  to  správcová  viděla,  jala  se  mu  domlouvati, 
aby  se  upokojil,  prosila,  aby  něěeho  požil,  zazvonila 


43 

kooeĚDě  na  sloužícího,  aby  podiahu  nepatřičných  před- 
métĎ  sprostil,  eoŽ  jí  skoro  nejvíce  na  srdci  leželo, 
a  hle,  pan  Duchoslav  dal  si  aspoň  tolik  Hei,  že  se 
posadil. 

Tu  na  nešt^Rti  Tozlétly  se  dvéře  a  Julínka  veSla 
8  mnohými  poklonami  a  omluvami  vítajíc  pana  Ducho- 
slava.  Byla  prý  zabrána  v  Ěití  tak,  že  niĚeho  nevéděla 
o  pánově  příchodu. 

Duchoslav  znova  zhurta  vstal  a  hromovým  hlasem 
zvolal:  „Kde  je  moje  žena?" 

Uražena,  vzdorovitá  jako  druhdy  Kain  při  podobné 
otázce  hospodinové,  vzpřímila  se  Julínka  rovnajíc  svoje 
napolo  natočené,  napolo  rozcuchané  řídké  kadeře,  ne- 
boť byla  použila  paniny  nepřitonmosti  k  milému  od- 
polednímu spánku. 

„Nemívám  ve  zvyku  špehovat  kroky  svého  pan- 
stva," odveee  imposantně,  j)riebázim  k  milostivé  pani 
tenkráte,  zazvoni-li  na  mne;  propu&tí-li  mpe,  nestarám 
se  co  Činí." 

„Dobře,  tedy- zas  jděte,  neobtěžujte  mne;  čekejte, 
až  budete  zavolána." 

Julínka  poklonila  se  hluboce :  „Uctivě  děkuji,  mi- 
lostpane,  považuji  se  za  připuštěnu  ze  služby!"  zvolala 
8  přízvuketn,  jehožto  komičné  výsosti  při  každé  jiné 
okolnoí^ti  by  nebyl  Duchoslav  odolal,  aby  v  hlasitý 
smích  nevypukl.  Nyní  kývnul  věak  jen  rukou,  odvrátiv 
se  od  ní,  a  ona  šla  velkými  kroky  ze  dveří,  jež  ne- 
chala otevřené,  při  čemž  ji  zvláště  těšilo,  že  její  Skrd- 
bené  sukně  tak  opovržlivě  Šustí. 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


44 

„Je  to  marné,"  obrátil  se  Duehoslav  ku  správcové, 
která  toužila  po  zámince,  aby  uprchlá  za  uraženou 
Julií.  Správcová  si  vzdychla. 

,,Je  to  marné  doufat,"  opakoval  Duehoslav,  Jsem 
nešťastný  Ělověk." 

„Pan  syn  Vaěnosti  všecko  vynahradí,  podivíte  se, 
až  ho  uzříte  tak  zdravého,  krásného,  hodného,"  řekla 
prostoduchá  pani,  aniž  déle  pomýělela  chlácholiti  kla- 
maného  manžela. 

„Ano,  ano,  tento  syn!  jediné  blaho  moje!  O,  eo 
jsem  se  namodlil,  co  jsem  kostelů  obdařil,  aby  mné 
byl  zachován.  Máte  pravdu-,  musím  zas  to  ostatní  pre- 
trpĚt  za  tu  jednu  milost,"  zvolal  Duehoslav. 

Správcová  potěšena  jsoue  takovým  obratem  jeho 
roz&ilené  mysli,  horlivé  ho  v  nĚuT  potvrzovala  a  líčila 
mu  skoro  ohnivě  výteéaost  jeho  syna,  přistupujíc  ob 
éas  k  oknu,  zdali  by  navracejícího  se  nespatřila.  Přála 
BÍ,  aby  paní  Duehoslavová  raožná-li  nikdy  již  se  ne- 
vrátila, a  hle,  spatřila  právě  ji,  v  průvodu  hraběte,  dů- 
věrně o  jeho  loket  opřenu. 

Vyslaní  poslové  patrně  bylí  je  minuli. 

Dobrá  správcová  uměla  se  tak  málo  přetvařovat, 
že  podezřivý  Duehoslav  ihned  na  ní  cosi  pozoroval. 
Vyskočiv  přistoupil  k  oknu,  ěemuž  správcová  jeĚtě,  ač- 
koli mamě,  zabrániti  se  pokusila,  a  viděl  svou  ehof, 
^la  kolem  lesíka,  do  něhož  i  Linina  komůrka  vyhlídku 
měla,  a  nevědouc  o  Duchoslavové  přítomnosti,  netušíc, 
že  by  z  těchto  oken  obyčejně  pustých  nělcdo  ji  viděti 
mohl,  žertovala  a  koketovala  se  svým  průvodčím. 

D.3t,z^=;,.G00glc 


Tn  zaslechla  silný  hlas:  „Prosím,  pospěl  sí,  o5e-t 
kávám  té  již  příliš  dlouho!"  a  ohlédnouc  se,  odkud  to, 
viděla  i  ona  chotě  svého. 

Jakoby  nic  a  přemáhajíc  mistrně  ustrnutí  své,  ky- 
nula mu  rukou.  Hrahě  rovněí  nenucené  pozdravoval. 

Tím  musila  Duchoslavovi,  kn  shovívavosti  sice  na- 
kloněnému, přece  znova  krev  překypěti.  Přivítal  paní 
-  i  hraběte  tak  podivně,  že  tento  se  záminkou^  že  ne- 
bude rušiti  první  chvíle  shledání,  do  svých  pokojů 
odeSel. 

Pani  správcové  bylo  jií  dříve  ulehčeno.  Navrátila 
se  do  své  domácnosti  celá  Ěfastna,  že  jí  do  té  bouře 
citů  pranic  není.  Blahořečila  si,  že  má  dcery  tak  rádné 
vychované,  že  není  obavy,  aby  kdy  čehos  podobného 
jako  pani  Duchoslavová  se  dopustily.  Vstoupila  všecka 
uhřátá  a  dojmuta  do  jizby,  kdeíto  u  okna  šijío  seděla 
tichá  Emilka.  Vypadala  tak  jemně,  skromně,  její  tvář 
ne  právě  krásná  ani  duchaplná,  měla  výraz  tak  přívě- 
tivý, že  matce  srdce  se  rozehřálo,  a  když  se  k  ní  po- 
sadila, po  rusých  vlasech  ji  hladíc,  cítila  velký  ten 
rozdíl  atmesféry  té  a  oné  rodiny. 

Divila  se,  kde  Lina  tak  dlouho  mešká,  přece  však 
posud  se  neznepokojovala.  Tak  spolehlivá  dívka  jako 
Lína  zajisté  neučinila  by  nic  nerozvážného.  Jí,  matce, 
byl  ostatně  JVIařinský  něco  již  napověděl  pod  pečetí 
tajemství  o  svém  možném  povýšení.  Bylo  tedy  na  snadě 
domnívati  se,  že  přišel  věc  sděliti  a  Lina  slyšíc  Da- 
chosfava  přicházeti  a  výtržností  se  bojic  odeĚIa  so  svým 
Ženichem,  nyní  dozajista  jií  brzo  manželem. 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


46 

Správcová  rozmlouvala  o  této  příjemné  věci  uté- 
geně  s  Emilkou,  mezi  tím.eo  se  stmívalo  a  Lina  onen 
zoufaly  výkřik  uslyšela. 

Bylté  to  hlas  paní  Duchoslavové,  jejížto  poěáteĚni 
lehkomyslnost  a  drzost  vášni  manželské  hádky  ustoupila. 
Dtiehoslav  neznal  pak  již  také  mezi  a  padla  slova  z  obou 
stran  nerozvážná,  výÉitky  nešetrné,  vyhrůžky  hrozné. 

Duehoslav  zanechav  choť  vešel  k  synovi,  jehož  na- 
vrátivšího se  hned  po  matce  k  sobe  posud  nebyl  při- 
pustil. Padl  mu  vášnivě  a  placky  koiem  krku  řka: 
„O  Viktorine,  ty  jediný  élověÉe,  kterého  miluji,  ty  je- 
diný, od  něhož  mohu  blaho  své  požadovat,  ty,  kterýs 
mne  posud  nikdy  nezarmoutil,  o  potěš  mne  i  nyní." 

Viktorin  netázal  se  co  se  děje.  Ubohý  mladík  byl 
od  útlého  dětství  zvyklý  nesvornosti  svých  rodiÉů.  Co 
dítko  malinké  plakával  usedavě  při  výstupech  podob- 
ných, později  byl  nauÉil  se  mlĚet  a  pohlížet  při  tom, 
jakoby  praniĚeho  nepozoroval.  Choval  se  nevědomky 
důstojně.  Co  ale  uvnitř  trpěl,  dosvĚdĚovalo  jeho  slabé 
zdraví,  jeho  zádumĚivost,  a  záhy  utíkával  se  z  tohoto 
světa  zloby  a  vášně  u  věěný  mír  zákonů  přírodních 
a  myšlének  hádavých. 

I  nyní  snažil  se  odvrátiti  otcovu  mysl  od  toho,  eo 
ji  trápilo. 

K  tomu  byl  však  jediný  prostředek  a  to  byla  otcova 
naděje,  že  Viktorin  otcem  se  dá  uvésti  a  zasvětiti 
v  tajnosti  a  umělosti  obchodní. 

Také  když  otec  raduje  se  z  jeho  zdraví  o  milém 
předmětu  zaěal,  nechal  jej  Viktorin  při  tom.  Byl  by 

Digtiz^c;,.  Google 


47 
nový  výbuch  boln  a  hněvu  v  otci  probudil,  kdyby  se 
mu  byl  přiznal,  kterak  v  něm  zraje  samostatnost  myšlé- 
nek, touha  po  povolání  védeekém,  Viktorin  nebál  se 
otce  svého,  ale  miloval  ho  a  měl  dávno  v  sobě  roz- 
hodnuto, že  mu  vynahradí  i  lásku  jeho  ženy.  Zapřel 
sám  sobě  v  tomto  okamžení  svoje  nadáni  a  vzdělání. 
Odsoudil  to  vĚe  co  pouhou  libůstku,  kterou  bude  vždy- 
cky vedle  obchodního  povoláni  pěstovati,  a  sUbil  otci 
rukou  dáním,  že  vstoupí  již  rádné  do  obchodu.  Sotva 
vyřknul,  již  eitil  co,  hrosného  uSinii,  již  vahly  se  naři 
íýĎitky  jeho  tužeb,  a  nazpět  nemohl.  Což  měl  a  mohl 
otci  říci  ?  — 

Noe  jíž  ležela  na  zemi  jako  6emá  tíseň  na  srdci. 
Světla  v  zámku  uhasínala. 

Lina  byla  ztrávila  veĚer  mezi  rodinou  svojí  s  uhla- 
zeným co  aksamit  vlasem,  s  upraveným  oblekem,  s  tvá- 
řema  trochu  bledýma,  s  očima  vyhaslýma,  avšak  s  ce- 
lou neohrožeností  své  povahy,  a  nikomu  nepověděla  kde 
byla.  Nechala  je  při  jich  domněnce,  jen  že  nechtěla 
řici,  co  8  Mařinským  umluvila  a  jakou  zprávu  byl  při- 
nesl. Oni  byli  zvyklí  jejíma  zpSsobu,  nechali  ji  a  ne- 
starali se  o  ni.  To  ona  chtěla. 

Odešla  k  odpočinku  se  svou  sestrou.  Emílka  zase 
měla  co  vzdychat,  tajně  plakat,  ale-  Lina  netázala  se 
jí  na  její  tajemství,  zdálo  se  ji  malicherné.  Sama  ne- 
vzdychala,  neplakala,  ležela  na  svém  loži  nepohnutě 
a  trpěla  svfij  bol. 

Paní  Duehoslavová  měla  s  Julinkou  vášnivou  roz- 
mluvu, plnou  stesku,  nerozumné  důvěry  a  bezcitnosti, 

Digtiz^c;,.  Google 


48 

a  Julinee  an\  nenapadlo   považovat   se   za  propuStěnn, 

jak  pánovi  byla  vyhrožovala. 

Viktoriii  stál  u  okna  pohroužen  v  dumáni,  a  po 
éem  této  noci  toužil,  bylo  srdee  mateřské,  v  němí  by 
útulku,  důvěry  a  podpory  nalezl. 

Ta  matka  myslila  vĚak  na  všelicos,  jen  ne  na 
syna,  a  city  ubohé  Líny,  jež  k  tomuto  zalétaly,  nebu- 
dily aas  u  něho  nejmenSi  ozvěny. 

Ostatní  pohroužili  ae  ve  spánek.  Virginka  spoH- 
vala  nedaleko  matky  jako  andílek  s  úsměvem  blaženým' 
na  purpurových  rtíkách. 

S  temné  noci  dštilo  zrnko  spánku,  zdání  klidu  na 
oři  ěloTěěenstva  s  sebou  samým  zápasícího. 


Bylo  jitro  zamlžené,  říjnové,  jímžto  žádný  skvostný 
pablesk  sluneĚního  světla  cestu  si  nerazil.  V  jedno- 
tvárném, střízlivém  osvětleni  tohoto  smutného  dne  dí- 
val se  Libějieký  zámek  lhostejně  listím,  vždy  více  řid- 
noucím, na  tytéž  cestovní  vozy,  v  niehžto  bylo  nové 
panstvo  vjezd  svůj  slavilo. 

Tentokráte  nebylo  slavnosti  ani  radostného  vítání 
a  malá  Virginka  neměla  bílých  šatiěek  ani  věnce  na 
hlavě.  Byl  to  spíše  jako  únos  a  zděšené  tváře  odjíždějí- 
cích to  dosvědčovaly. 

První  sestoupil  k  vozům  pan  Duchoslav  se  synem 
a  Holým.  Správce  dole  ěekajíeí  přistoupil  k  nim. 

Netrpělivě  a  pánovitě  ohlížel  se  Duchoslav  do  sině. 
Těděl,  že  jeho  manželka  přijít  musí. 


:,■  Google 


49 

Na  miste  DÍ  vyběhlo  dítě  ven  do  vlhké  studené 
aahrady.  Byla  to  Virginka  ve  spodničce,  plíiÉíc  k  ne- 
ukonejšeoi.  Uvrjila  se  v  náruť  svého  laskavého  nčitele, 
objala  jej  útlýma  raménkoma  zpola  obnaženýma  a  její 
pláé  a  nářek  byl  dojímavj.  Nebyl  to  pláí  jiných  dětí, 
ale  takový  výraz  hlubokého  citu,  nezkroceného  bolu, 
jakému  nelze  odolat. 

Viktorin  objal  ji  pevně  pozdvihnje  ji  k  sobě  Jako 
při  prvním  setkání. 

Stydě  se  za  své  slze,  které  by  nebyl  si  troufal  otci 
odůvodniti,  zakrýval  je  v  kadeřích  Virginěinýeh.  Ne- 
chal ji  plakat  a  plakal  tajně  s  ni.  Jako  ona  laskavého 
přítele  a  velkomyslného  buditele  ducha  jejího,  tak  opla- 
kával on  tu  blaženost  samoty,  již  opouštěl,  tu  svobodu 
myšlének  a  zaměstnání,  ty  požetilé  naděje  v  budoucnost 
dle  jeho  přání.  To  vše  mu  představovala  nyní  Virginka, 
jejížto  dětský  zjev  jej  byt  vábil,  knížto  byl  cítil  jakoby 
povinnosti  otcovské. 

Správcovo  domlouvání  nemohlo  ty  dva  od  sebe 
odtrhnout,  Duchoslav  nevšímal  si  jich. 

Přišla  paní  správcová  s  Emilkou  a  obě  zaplakaly 
nad  dítětem,  zvlášť  Emilka  nemohla  ani  promluviti. 

Ede  byla  přísná  Lina,  aby  sestřinku  ke  slušnosti 
napomenula  ? 

Matinka  snažila  se  vyvinouti  pozvolna  a  jemnou 
domluvou  zoufalé  dítě  z  náruěí  jinochova,  ale  nic  plátno. 
Znova  vrhla  se  Yirgina  k  němu. 

Pak  bylo  vidět  paní  Duchoslavovou  se  schodů  stou- 
pající 6  Julií  ft  komornou. 

b 

D,l,z^:;,C.OOglc 


50 

Tu  Duehoslav  rychle  se  rozlouéil,  skočil  do  vozu 
táhna  Byna  za  sebou  a  Yirginu  odnesl  otec  násilně  do 
zámku. 

Emilka  klonila  se  pánům  odjíídějieím,  držíc  rue« 
pod  zástěrkou  jakoby  proti  chladnu,  zatím  je  měla 
bolně  sepnuté.  Cekala,  že  také  rozloučí  se  s  milostivou 
paní,  jež  tenkráte  do  druhého  vozu  byla  odkázána.  Ale 
divno,  proč  nesedá  Holý  k  pánům?  Pojede  s  dámami, 

8  Julií?... 

■Eniilka  sepnula  ruee  skoro  do  krve  pod  zástěrkou. 
Její  tvář  byla  bledostí  ještě  méně  hezká  než  kdy  jindy, 

Julie  naopak  zapomínajíc  na  žal  tohoto  okamžiku, 
zářila  jako  slunce,  jež  dnes  svítit  nechtělo,  když  prvni 
kočár  bez  Holého  odjížděl  a  tento  k  dámám  se  blížil. 
Tentýž  obličej  Juliin  prodloužil  se  vSak  jako  soumrak 
v  podzimku  do  nekonečna,  když  Holý  dámám  se  uklo- 
niv, milostivé  paní  oznámil,  že  na  zámku  zůstane,  pak 
pozorně  dvířka  u  vozu  zavřel  a  šťastnou  cestu  přál. 

Druhý  kočár  odhrčel.  Holý  obrátil  se  k  zámku. 
U  vchodu  nestál  již  nikdo  kromě  Emilky.  UmaČkané 
ruce  její  byly  se  spustily  a  zdvihaly  se  jaksi  nepo- 
slušně Holému  vstříc,  ruměnec  vykouzlil  postrádanou 
krásu  na  jejím  líci,  po  němž  zapomenutá  slza  kanula. 

Holý  kní  přistoupil  s  úsměvem  zvláštního  významu. 
Mhounce  dotkl  se  jí  ruky  dívaje  se  jako  po  nějakém 
prstenu.  Nenašel  niteho,  pak  vzal  druhou  ruku  a  na 
té  byl  prstýnek  bez  velké  ceny  s  granátovou  kytičkou. 
Podíval  se  jí  tázavě  do  oěi  přetékajících.  Vzal  prsté- 
nek zlehounka  a  smeknul  jí  ho  s  prstu.    Ona  neodpo- 

Digtiz^c;,.  Google 


51 

rovala,'jen  tvář  svou  skryla  v  dnihon  ruku,  a  když  zas 
ji  pozdvihla,  měla  na  ruce  prstýnek  jiný,  ale  Holý 
byl  odešel. 

Nahoře  ve  vížce  dívala  se  z  okna  Lína  za  vozy 
ujiždějícimi  a  bylo  jí,  jakoby  musíla  skoliti  doM  za 
nimi,  neb  doběhnouti  tam  k  rjbník&m  a  na  dně  jejich 
skončit  zápas  svůj.  Cosi  ji  táhlo  ven  z  těch  mezi  cnosti 
a  pevnosti,  v  nichžto  tak  hrdě  aŽ  posud  byla  stála. 
Bylo  jí,  jakoby  ujíždějící  koÉáry  proud  života  jejího  za 
sebou  vlekly,  týrajíce  jej  v  prachu  a  po  kamení,  ja- 
koby stromy  pod  zámkem  na  ni  se  sápaly  a  zámek 
nad  ni  zřítiti  se  měl.  A  přece  mohla  ta  pevná,  tvrdá 
žena  říci,  tisknouc  si  ruee  k  prsoum :  „Bohudíky,  on 
ujíždí,  jaké  to  Ětěsti  pro  mne."  Mohla  to  řici,  ale  mu- 
síla při  tom  plakati,  nenáviděti  celý  život  a  zlořeĚiti 
cnosti  své. 

V  jiném  okně  téhož  patra  objevila  se  hlava  hra- 
bete Vrbny. 

„S  pánem  bohem !"  volal  se  smíchem,  „žij  blaze, 
moje  srdee !  Ah  jak  snesu  rozloučení  s  tebou ! ,  A  to 
nejhezčí  je,  že  bys  tomu  věřila,  kdybys  to  slyĚela." 
Smál  se  dále,  položil  se  v  županu  na  pohovku  a  znova 
usnul  éeptaje :  „Zaplať  pán  bůh,  ze  mne  starý  své  choti 
sprostil,"  při  tom  nestaral  se  pranic  kam  zítia  hlavu 
položí. 

Bylo  v  zámku  ticho,  jež  přerušoval  neukojitelný 
pláč  Virginčin. 

Pak  přiĚel  čilý  ruch   do   vSeho,  neboť  správcová  , 
dávala  ihned  všude  ve  všech  koutech  uklízeti,  čistiti 

D,l,z^:;,.  Google 


6% 

a  leStiti,  jakoby  mínila  zlé  dnchy  zahánět.  Mezitím 
byla  Lina  dávno  sešla  se  své  vyhlídky,  dražíc  se  nyní 
k  matee  svou  pomocí. 

I  pokoj  Víktorinfiv  vyklízel  se ;  ale  do  tohoto  neveSla 
Lina.  Šla  kolem  otevřených  dveří  a  hlavou  odvrácenou 
a  trpéla  bez  hlesnuti  ten  divý  bol,  který  se  jí  zraocniL 
Chránila  se  pak  ji£,  aby  nepřišla  ani  do  té  chodby, 
kndy  jej  vídala  choditi  zamyšleného,  srdci  jejímu  pře- 
drahého. 

Holý  vyhledav  správce  projevil  mu,  že  mu  udělil 
pan  Duehoslav  na  zámku  svobodný  byt,  aby  se  tam 
usadil  co  lékař  tohoto  okolí,  an  Vtktorin  již  vycho- 
vatele nepotřebuje.  Pak  zmínil  se  o  Emilee,  že  ji  dlouho 
tajoé  miluje  a  za  manželku  žádá,  dodávaje  k  tomuto 
svědomitou  zprávu  o  svých  důchodech. 

Emilka  a  matka  byly  zavolány  a  vše  ku  spokoje- 
nosti v  pořádek  uvedeno. 

Správcová  byla  radostí  a  překvapením  všecka 
opojena. 

-  Holý  byl  sobě  získal  za  krátkého  pobytn  v  Libě- 
jlcieh  pověst  tak  výteénou,  že  mohli  býti  správcovic 
hrdi  na  tohoto  zetě;  dále  podrželi  zcela  na  blízku  štast- 
non  dceru  a  konečně  spadla  matce  nejtrpči  starost  se 
srdce,  neboí  obávala  se  vždycky,  že  její  nehezká  Emiika 
sotva  kdy  srdce  mužova  si  vydobude.  Divila  se  jen,  že 
nikdo,  ale  pranikdo  ničeho  nepozoroval, 

Vysvětlovala  si  nyní  sice  uplakané  oĚi  Emiléiny, 
které  Vždy  bývaly  sváděny  na  boleni  hlavy,  ale  Holý 
přece  nikdy  Emilky  si  nevšímával.  \ 

Digtiz^c;,.  Google 


5S 

On  se  jen  amával,  když  se  mu  to  n&mítalo,  všimá- 
val  prý  ei  dobře  a  věděl  prý,  věrnějěí  duěe  že  ile- 
natezne. 

„A  nyaí,  stará,  prosím  tě,  nech  toho  Bmejěeni 
apráĚení,"  pravil  správce  s  tváří  zcela  vyjasněq.ou,  ja- 
kou málokdy  ukázal.  „Máme  dnes  slavný  deu,  Holý 
snámi  obědvá,  jak  samo  se  rozumí,  a  musí  se  rad^i 
zřetel  ke  kuchyni  obrátit.  —  Ty  ale,  Virginko,  přestaň 
ji^  plakat ;  ble,  doktor  Holý  vynahradí  ti  pana  Yikto- 
rina,  bude  tvým  švagrem.  Pojď,  podej  mu  ruku.  Kde 
ale  máme  Linu,  snad  posud  o  ničem  neví?" 

„Běžím  pro  ni,"  di  Emilka  a  šla  ji  hledat  do  ho- 
řeišíh(f  patra,  kde  byla  zaměstnána. 

Emilce  klepalo  srdce  úzkosti  před  starší  sesfxon 
a  matka  při  pomyšleni  na  ni  také  zbledla.  Oběma  ne- 
bylo tajno,  že  Linu  od  včíra  něco  souží.  Zajisté  že 
8  Mařinským  opět  se  nepohodla.  Což  byla^li  roztržka 
mezi  nima,  kterak  snese  to  krásuá  vynikající  Lina,  že 
snad  Emilka  dokonce  před  qí  se  vdá? 

V  jednom  z  panských  pokojů  seděla  Lina  nečinně 
n  okna,  hledíc  do  bezbarevné  krEginj. 

Emilka  padla  jí  s  pláčem  okolo  krku  zvěstujie  jí 
velkou  událost  svého  života. 

Lína  poeítila  ovSem  bídu  svého  postavení  ostřeji 
před  nezkaleným  Štěstím  sestřiným,  ale  srdee  její  lá- 
skou rozehřáté  bylo  .lepším  než  kdy  před  tím.  PlakMa 
na  srdci  sestřině  hořké  slze  bolu,  a  ty  ji  konečně  ulevily: 

Pak  dala  zastaviti  všecky  práce,  zamkla  pokoje 
i  chodby,  sešla  dolů  k  rodině  podávajíc  Holému  ruku. 

D,lz.::,.  Google 


64 

I  jeho  pohled  upamatovai  ji  na-  Viktorina,  aváak  již 
elegicky.  Jii  byla  se  propracovala  neobyžejnou  energií 
slirze  několik  proměn  eitu,  již  zdálo  se  jí,  že  Viktorin 
jest  dá?no  pryě,  íe  bnde  moci  považovati  v  brzce  všecko 
za  pouhý  sen. 

Matčin  úzkostlivý  pohled  na  ni,  když  do  jizby 
vstoupila,  neušel  jí,  porozuměla  dobře  myšlénkám  a  oba- 
vám matĚiným,  a  vryly  se  jí  eo  osten  do  pyšného  srdee. 

Nikdo,  nikdo  neměl  nic  vědět,  ani  tnšit,  tato  žá- 
dost rozněcovala  jeji  vášeň  více  než  láska  a  lásky  bol. 

Jakže?  před  svou  rodinou,  jež  ji  poctívala  neoby- 
čejnou důvěrou,  měla  by  státi  zahanbena  pro  neroz- 
umný eit,  pro  bezozdnou  vášeň?  A  ta  plačící  malá. 
Virgina,  aŽ  by  vyrostla,  měla  by  snad  někdy  ae  dověděti 
o  porážce  své  přísné  sesterské  vychovatelky?  A  eeló 
okolí  mělo  o  tom  klepati,  proč  s  Mařinským  se  roze- 
šla? Měla  snad  po  Mařinském  vyslyšet  jiného  nápad- 
níka, jako  když  se  svléká  a  obléká  rukavice?  Mařinský 
ze  msty  mohl  vsak  něco  rozhlásit. 

Obezřetnost  mladé  divky  vše  to  a  více  uvážila. 
Srdce  nevzalo  se  v  potaz,  to  bylo  odbyto,  jeho  krvá- 
cející rána  žhavým  železem  vypálena. 

Proto  zvolala  hlasitě  po  nenucené  rozmluvě  ae 
všemi  k  Holému :  „Což  Mařinský,  tuĚí  on  již  něco  o  této 
lásee?" 

Že  pranic,  jistil  Holý. 

Lina  obrátila  se  k  matce  jakoby  tázavě. 

Matka  byla  překonána,  Lina  viděla,  že  nic  více 
netuší.  „Mařinský  měl  by  s  námi  obědvati,"  řekla  matka 

:......=.C0(>íK 


55 
ft  již  chystala  se' vyalati  poela.  „Zkážeš  mu  něco?" 
tázala  se  matka  se  zbytkem  -wé  obavy. 

„Což  bych  mu  mohla  zkásat?"  podivila  se  Lina 
s  Dádherným  arým  úsměvem  jako  vždy  jindy.  Věiekni 
smáli  se  její  nenapravitelné  zdrženlivosti  a  posel  byl 
kvapně  odeslán. 

Každá  jiná  dívka  byla  by  pochybovala,  přijde-H 
uražený  ženich,  jemuž  ke  všemu  strašné  podezření  ta- 
nulo na  mysli.  Ale  obezřetná  Lina  byla  v  některých 
věcech  směte  odvážliva,  bez  rozmyšlení  spoléhajíc  na 
své  štěstí. 

Kdož  by  to  byl  a]e  o  ní  myslil?  Snížila  se  a  Šla 
vstříc  tomu,  jehož  beze  vŠí  pochyby  potkati  mínila. 
Bylo  již  k  polednímu :  dle  výpočtu  svého  musíla  potkati 
Mařinskébo  okamžitě  se  vypravivšího,  jak  jinak  ani  ne- 
mydila,  nedaleko  zámku. 

Vyšla  ze  vrat  do  sínavé  přírody.  Drobný  déšĚ 
spouátěl  se,  bylo  šero  a  mlhavo.  Kdežto  ve&erní  šero 
k  jakémusi  poklidu  a  milému  dumání  zve,  pobuřuje 
polední  Šero  mysl  jako  předčasné  vrásky  v  tváři  mla- 
díkové. 

8  ásmévem  na  kvetoucí  tváři  loučila  se  Lina  se 
svou  rodinou,  vítězoslavně  vystoupila  do  samoty  pří- 
rodní, přenrohlaí  sama  sebe.  Kdož  mohl  ji  vinit  ze 
zrady  ?  S  hrdým  svědomím  mohla  se  postaviti  vbči 
svému  ženichu.  Bystrým  krokem  přeměřila  zahradu, 
kdežto  déit  těžké  mokré  listí  se  stromft  splakoval,  tak 
že  tlila  svěží  ta  ozdoba  blaženého  léta  bídně  na  vlhké 
půdě.  Lehkým  krokem  šla  dál  a  dále  podle  vísky  k  ryb- 

Digtiz^c;,.  Google 


56 

nikům,  kolem  nichž  obrovské  olSe  se  ehvěly  pouštéjfee 

list  za  listem  jako  temné  slzy  do  vody. 

Vlevo  ploužila  se  eesta  ku  Praze.  Lina  mimovolně 
86  zastavila.  Musila  dívati  se  tou  cestou,  po  níž  byla 
viděla  ráno  koSáry  ujížděti,  a  náhle  rozprostřel  se  smu- 
tek v  jejím  srdei.  Kladl  se  na  ni  jako  temný  pláěť 
násilně  ji  kryjící.  Ona  jakoby  se  bránila  tomn  smu- 
teénému  ruchu,  jakoby  je  odhazovala,  tím  více  vŠak 
zaplétala  se  v  těžké  řasnaté  jeho  záhyby. 

Pružnost  zmizela  jí  z  údů.  Těžce  a  namáhavě  ěla 
ku  předu  v  tom  smutku,  v  tom  neodolatelném  smutku 
o  krásný  cit  své  mladosti. 

Bránila  se  věru  statečně  a  poctivě  těm  hořkým 
slzám  o  věfíuě  zmařené  štěstí  lásky ;  eo  na  plat  —  kar 
nuly  jako  ty  kapky  s  kalného  nebe. 

Šla  polní  stezkou,  kudy  Hařinský  musii  přijití, 
pak  přiéla  k  místu,  kde  z  té  stezky  jiná  stezička  Šikmo 
přes  pole  k  silnici  pražské  vedla.'  Zastavila  se  zas.  Něco 
ji  geptalo :  „Jdi  tudy  ku  Praze,  k  němu."  Zasmála  se  Ma- 
sitě hlubokým,  neženským  hlasem  tomu  svému  nápadu. 

Učinita  pak  mnohem  rychleji  několik  kroků  za 
cílem  své  vůle,  pryi;  od  cíle  Žádostí.  A  byla  u  samých 
rybníků. 

Což  pojilo  se  pověstí  lidu  taméjĚího  k  této  vodě, 
což  byl  živel  ten  člověka  věčně  lákající  a  nebezpečím 
oplývající  již  životů  pohltil,  bud  při  veselém  koupání 
mládeže,  bud  při  máchání  prádla,  vážení  vody  neb  od- 
vážlivém  přecházení  po  ledě  1  Kdož  spočítal  ty  přitiěhy 
smutné,  ty  obětí  zeleného  vodníka,  jež  z  vlastní  vůle 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


57 
neb  neštěstím  vjebo  kluzké  šitě  se  chytily?  Kdo  mě- 
řil a  váíil  věeeky  toho  pohnutky  a  náhody?  MŘřivá 
A  Tážívá  je  ten  ubohý,  jehož  noha  v  té  síti  již  již 
vázne,  jehož  neSIastná  hlava  v  závrati  k  hlabinám  těm 
Stí  kloní;  ba  věří  a  ví  jen  ten,  sám  kdo  zkusil. 

Bylo  poledne,  tu  prý  je  také  duchův  £ae.  Divá  po- 
lednice vybíhá  zJesů  mezi  lidská  obydli,  o^metné  je- 
zinky  číhají  na  poledni  odpočinek  pastušků,  zlí  šotkové 
pokřikuji  posměšně  z  dutých  stromů. 

Line  zastavilo  se  jasné  uvažování  Jejího  zdravého 
roznoiu.  Nikdy  netušené  sny  a  tužby  vstoupaly  jí  v  srdci, 
podivné  obrazy  z  mládí,  bajky,  jež  někdy  byla  slýchala, 
oblétaly  ji  jako  dueh&v  rej. 

Nechtěla  mysliti  a  nemyslila  na  Viktorina,  ale 
zdálo  se  jí,  íe  vidí  vodníka  mezi  sítím  s  obličejem 
a  dlouhými  vlasy  Viktorinovými,  že  slyěí  kobosi  volat 
její  jméno :  Lino,  Lino !  To  však  zas  nebyl  ani  jeho 
hlas.  Bůh  V)  kdo  to  volal. 

Ačkoli  věřila  otci,  jenž  prohlašoval  všecky  bc^ky 
za  smyěleniny,  přec  nebyla  přesvědčena  o  tom. 

Až  posud  byla  pozapomněla  na  povídaly  z  dět- 
ských dob  a  v  prosaieké  pravidelností  spořádaného  žití 
rodinného  nebylo  příležitosti  rozpomínati  se  na  ta  říSi 
fantasie,  v  niž  dětský  duch  druhdy  se  kolébával.  V  tomto 
okamžení  jakoby  se  byla  uzavřená  vrátka  rozskočila 
.  a  dávoé  ty  báje  řítily  se  z  nieh.  Lina  se  bála,  nohy 
ji  vázly,  nemohla  ku  předu  ani  nazpět.  Před  lidmi 
neohrožená,  ochabovala  před  výstřely  vlastní  obraznosti 
dávajíc  mámiti  se,  jakoby  alá  moc  to  byla,  bůh  ví  odkud. 

Digtiz^c;,.  Google 


Opřela  Be  o  vlhký  černý  kmen  nejbliíčí  olše  a  za- 
mhouřila o(^Í.  Avšak  nikoliv,  tak  přílič  slabá  nebyla. 
Vzchopila  se  zmnžile,  chtěla  vyšinouti  se  nad  své  dĚ- 
tinstrí  a  patřiti  domnělému  vodníkovi  v  tvář. 

Byla  to  vskutku  jen  mladá  vrba  a  listím  zaéerna- 
lým  z  vody  a  rákosi  vyrůstající. 

Vítězně  opět  se  rozhlédlo  zmítané  to  děvĚe.  Ne- 
viděla nic  víc  okem  pověry;  ale  tím  pustěji,  tišeji 
jevilo  se  ji  vše,  tím  prázduějí  a  bez  naděje  a  v  novém 
a  v  jiném  zonfalství  přitiskla  tvář  ke  studenému,  vlhké- 
mu kmenu. 

Tu  ozvaly  se  kroky  radostně  urychlené.  Byl  to 
Viktorin?  Ó  kdož  by  mohl  na  něho  tak  čekat? 

Byl  to  však  zajisté  Mařinský  a  Lina  tiskla  se 
pevněji  kn  kmenu. 

„Moje  drahá  Lino,  je-li  možné,  že  jste  mi  přišla 
také  jednou  naproti?"  zvolal  tento  a  všecky  radory 
a  výčitky,  jimiž  se  byl  po  cestě  proti  ní  zbrojil,  umlkly 
před  nenadálou  milosti  touto. 

Ona  se  naft  nepodívala,  a  fcdyí  on  blíže  stt  na- 
klonil, aby  ji  viděl  do  tváře  odvrácené,  byl  tím  více 
dojat  patrným  pohnutím  jejím,  jež  sobe  příznivě  vy- 
kládal. 

Minii,  že  ji  m&že  chlácholit,  a  řekl:  „Vždyť  vše  je 
zapomenuto,  co  bylo  mezi  náma ;  jsem  přesvědčen,  že's 
nezavdala  nejmenší  příčiny  ku  vtíravosti  Viktorinově : 
jen  ai  nemysli,  že  tě  snad  chci  zase  týrat." 

Ona  mu  odšoupla  ruku,  kterou  se  jí  dotýkal. 

'„Pojďme,"  řekla  neodpovídajíc  jeho  vysvětlivkám. 

D.3t,z^=;,.C.OOglc        ■ 


A  Mařicský  dKve  vzdorovity,  pak  odpouštějící,  byl 
tak  ovládán  její  chladností,  že  jal  se  nyní  prositi  ji  za 
odpuštěni.  Vinil  ee  z  prchlosti  a  mohl  prý  si  myslit, 
že  jeho  Lina  vždy  tak  zdrženlivá  . .  . 

„Nechme  toho  již,"  velela  ona  odpouštějíc  mu 
velkomyslně.  „Jen  pojíme  odsud,  bojím  se  zde." 

Dala  poprvé  jakživa  vzíti  si  ruku  pod  jeho  paždi, 
jen  aby  mohla  opustit  hrozné  to  místo  se  zamhouře- 
nýma očima. 

„Ty  se  zde  bojíte  a  přece  jste  na  mne  čekala?" 
tázal  se  rozkochaoý  Mařinský. 

„Zdálo  se  mi,  že  vidím  vodníka,"  odveee  Lina 
zaehvívajíc  se. 

„To  se  vám  jen  zdálo,"  chlácholil  jí  ženich  šťastný, 
že  jí,  tu  silnou,  v  ochraně  má.  Ale  hlas  jebo  zněl 
trochu  násilně,  a  moudrý  právník,  ůřadník,  honorace 
svého  městečka,  ohledl  se  trochu  ned&věřivě  na  za- 
mlžené olše,  mezi  nimiž  zádumčivě  n  bez  lesku  jako 
nevidomé  oko  voda  prokmitala. 

Jen  se  nesmějte  mému  Mařinskému,  vždyť  se  to 
vše  udalo  nikoli  dbes,  ani  věera,  ale  v  dobách  vaši«h 
babiček,  vy  mladinké  dívčinky,  jež  ve  Vodníka  již  ne- 
věříte. 

Šli  spolu  rychlým  krokem,  Mařinský  rozmlouvaje. 
Lina  mlčky. 

Sli  okolo  stezičky  k  silnici  vedoucí.  „N^evfm,  proč 
tatínek  tuto  stezku  zaorat  nedal,"  odpověděla  ona,  když 
on  jí  právě  povídal,  že  jest  povýšen,  že  má-  hezounký 
byt  a  to  že  ji  byl  přišel  včera  povědět. 

D,lz.::,.  Google 


„Co  je  nám  do  té  steziěl^,  Líninko,  po  té  nebn- 
deoie  spolu  chodívat.  Nic  nás  neláká  do  dálky.  Vtěliti 
a  blaženost  očekává  nás  t  domově,  který  ti  u  sebe  na- 
bízím," on  na  to. 

Ona  'vŘ»k  táhla  jej  rychle,  rychle  okolo  té  praž- 
ské cesty. 

„BojíĚ  se  jeětě?"  tázal  se. 

Pak  vidéli  zámek.  Ten  rozhlížel  se  dnes  přece 
trochu  zvědavě  po  vĚelijakých  t-ěcb  cestách,  kudy  člo- 
věka osud,  vášně  a  zápasy  jeho  vedou. 

Yl. 

Obě  sestry  zasnoubily  se  tohoto  dne  a  bylo  v  zámku 
útulno  a  veselo. 

Ženichové  byli  spokojeni,  rodiče  také,  vše  rovnalo 
se  hezky,  jak  to  má  být  a  jak  by  to  mělo  chodit, 
kdyby  nebylo  vrtohlavosti  lidské  a  všelijakých  záple- 
tek osudu. 

Obě  dívky  pustily  se  pak  jako  o  závod  do  Šití. 
Byly  o  výbavě  již  dlouho  pracovaly',  ale  to  vše  nedo- 
stačovalo a  matka  jejich,  záříc  blaženosti,  neznala  ani 
mezí  Štědrosti.  Co  den  přinášela  ze  své  výteĚué  záso- 
bárny náruč  plátna  a  látek.  Ještě  to,  ještě  jiné  přistři- 
hovalo  a  šilo  se.  Nikdo  nevěděl,  kde  mu  hlava  stojí. 
Ženichové,  přišli-lí  pohovořit  si  "s  nevěstami,  nalézali 
tyto  vždy  nad  míru  zaměstnané,  a  nezbývalo  jim  leč 
hovořiti  mezi  sebou  anebo  hodit  si  nějakou  tu  bulku 
B  nastávajícím  tchánem.  Líbilo  se  jim  to  ale,  netrou- 

Digtiz^c;,.  Google 


61 
-  fali  si  reptat,  přáli  si  Štěstí  k  takým  výborným  hospo- 
dyním. 

Holý  znal  sobě  ostatně  vydobýti  nějakou  tu  chvilku 
rozmluvy  s  Emilkou  a  záleželo  jen  na  něm,  nebylo-li 
to  fastěji. 

Ode  dne  ke  dni  seznával  zřejměji,  jak  dobře  si 
nevěstu  volil.  Byltě  dokonalý  souhlas  mezi  nima.  On 
byt  hotov  starati  se  o  ni  a  o  domácnost,  ona  pak  je- 
vila vřelou  vůli,  schopnost  a  ochotu  pefovat  o  něj,  vésti 
jeho  domácnost,  zařizovati  ji,  a  když  &i  ti  dva  o  tom 
povídali,  štěbetali  jako  ptáci,  hnízdeĚko  sobě  stavící. 
Holý  býval  nyní  mnoho  mimo  diim,  provozoval  praii, 
co  byl  ženichem,  horlivostí  vskutku  dvojnásobnou.  Po- 
věst jeho  vzmáhala  se,  měl  šťastnou  ruku  v  léčení. 

To  těšilo  jeho  nastávající  ženušku,  neostýchala  se 
odměňovati  ho  za  jeho  horlivost  vřelými  polibky  a  při- 
prajovala  se  neméně  horlivE  na  povolání  svoje.  Tot 
bývalo  nějakého  kuchaření  a  chystáni,  mél-li  on  sdí- 
leti stůl  s  rodinou,  a  nebyl-li  doma,  hned  byla  v  jeho 
příbytku  v  druhém  patře  a  všecko  mu  tam  spořádala. 
On  nebyl  z  téeh  učenců,  jimž  nikdo  n,esmi  na  knihu 
sáhnout.  Ocenil  přičinlivost  EmilČinu  a  odméňoval  se 
ji  podobným  způsobem,  jako  oná  jemu. 

Dokooalejši  vzájemnosti  nebylo  možno  si  pomysliti. 
Jakživa  nebyla  by  správcová  hádala,  že  Emilka  takého 
Štěetí  dojde. 

Mařinský  někdy  záviděl  nastávajícímu  švagru.  Jemy 
nedostalo  se  odměny  Žádné  nikdy  a  za  nie  a  nepři- 
pouštěno, aby  on  smél  zaé  odměňovati  se.  Chraň  bůh, 

Digtiz^c;,.  Google 


aby  byla  Lina  ukazovala  jakousi  zádumčivost,  zamyMe- 
nost,  aby  byla  nejmenší  podezřeni  na  sebe  uvalila, 
jakoby  na  někoho  jiného  než  na  Mai^inského  myslila, 
ano  naopak  byla  nyní  mnohem  smířlivějĚi  než  dřivé, 
chodila  pokaždé  Mařinskému  kouSek  cesty  naproti,  když 
8Í  toho  tak  vysoce  cenil,  dala  se  nia  vésti,  také  ho 
doprovodila,  on  věak  byl  by  si  přil  více. 

Vyslovil-li  to,  vysmála  se  mu  Lina  smíchem  tak 
zvučným,  byla  při  tom  tak  krásná,  půvabná,  tak  zvláštní, 
že  Mařinský  přisahal,  af  prý  je  Lina  jaká  je,  jinou 
že  by  nechtěl  a  nemohl  mít  tak  rád  jako  ji. 

Nedosáhl,  nevyžebral,  nevyvadoroval  si  u  ní  ničeho, 
a  to  jej  tím  viee  poutalo. 

PraniĚebo  nebylo  na  Line  znát,  jenom  že  byla 
nyní  bázlivá,  což  jindy  nebývalo. 

Do  svého  pokojíĚka,  jejž  se  sestrou  obývala,  ne- 
byla by  za  celý  svět  sama  vkročila,  a  jestliže  sestra 
usnula  v  noci  dřív  než  ona,  volávala  na  ni.  Zašustnuti, 
zaklepáni  na  dvéře  se  lekla,  při  silné  ráně  dala  se 
i  do  pláče. 

Okolo  rybníků  měl  Mařinský  zápověJ  chodit.  Musil 
choditi  zacházkou,  činil  to  však  rád,  přišla-Ii  mu  jen 
vstříc;  na  pražskou  silnici  nikdy  se  neohlédla,  tím  méně 
ála  tam  v  tu  stranu. 

Jednou  potěšila  Mařinského  velmi.  Doprovázela  jej 
zahradou,  a  když  rozloučivši  ae  s  nim  u  vchodu  měla 
se  vrátiti,  řekla,  odvracejíc  se  od  zámku,  ku  kterému 
byla  zaměřila:  „O,  kýž  bych  už  nemusila  do  toho  zámko 
nazpět.'' 

D,lz.::,.  Google 


Mařinskj  věda,  jak  je  od  rodiřů  milována,  nemohl 
přičítati  tento  výkřik  ničemu  jinéfnu  než  netrpělivosti, 
aby  byla  již  u  něho.  Tenkráte  přemohl  respekt,  který 
k  ni  choval,  a  objav  ji  bouřhvě  ukradl  si  sladké  políbeni. 

Od  té  doby  neehtéla  a  ním  vyjiti  ani  přes  práh. 
Ubohý  vítěz  byl  tedy  při  svém  vítězství  zas  nazpět  po- 
ěinut.  Co  si  měl  s  ní  poéít,  s  tou  drahou  Linou,  dou- 
fal, že  se  to  později  všecko  podá. 

Trochu  lepších  i-asů  doĚkala  se  Virginka  zasnou- 
bením svých  sester. 

Když  ji  viděla  Lina  první  dni  svého  uf-itele  tak 
zoufale  oplakávati,  vyhýbala  se  jí  úzkostlivě.  Netroufala 
si  ani  potěšovati,"  ani  kárati  ji.  Bála  se  skutečně,  aby 
nebyla  dítětem  vtržena  do  proudu  žaiu.  Nechala  jí  po- 
tom raději  svobodu,  aby  znova  na  svoje  nářky  nepři- 
padla ň  šťastná  nešťastná  Virginka  dělala  si  nějaký  čas 
<!0  chtěla.  Četla,  zpívala,  deklamovala  a  uprosivši  pana  . 
učitele  jala  učiti  se  hře  na  piano  i  na  housle  zároveň. 
Nadělala  hudby  v  tom  tíehem  zámku,  až  se  ozývaly 
jeho  nejtajnější  ozvěny. 

„Pojď  také  trochu  šít,"  napomínávala  ji  starší  se- 
stra, ale  Virginka  byla  tomu  nyní  zas  od\7kla  a  uklouzla 
jako  rybička. 

Již  zdálo  se,  že  zapomněla  na  své  hoře.  líyla  opět 
pohyblivá,  veselá,  jasná,  byl  jí  plný  diim. 

Lina  někdy  střelila  po  ní  zrakem,  v  němž  cos  po- 
divného ziihořolo.  , Vidíš,  tak  brzo  zapomnělas."  za- 
šeptala ti^pce.  „Pravé  jsi  dítě.  všecko  ti  jest  hřičkou.„ 

Digtiz^c;,.  Google 


€4 

Měla  pravdu,  TŠeeko  bylo  Virgiaá  hřičkou,  a  Lina 
ani  o  tom  nevěděla,  jakou  opravdovou  hříěkou  byl  Vir- 
ginee  Viktorin.  Mětať  dětské  divadélko  a  toho  divadla 
on  byl  prvním  hrdinou.  Byl  krásným  rfižolicím  rytířem 
se  zlatým  krnnjřem  a  s  Ěervenobílým  chocholem,  mě- 
laE  zvláštní  Škatulku  na  tohoto  papírového  rytíře.  Když 
byla  právě  tato  Škatulka  s  rytířem  jeduou  založena,  byl 
poplach  po  zámku,  pláč  a  naříkáni,  až  se  našla.  Emilka 
byla  rytíře  mezi  jiné  panáĚky  hodila  a  škatulky  na 
niti  použila.  Virginka  vyplakala  si  škatulku  nazpět 
a  zulíbala  nalezeného  rytíře  horou eně. 

Tenkráte  nezdržela  se  Lina  přeee  a  vypeskovala 
ji  za  takové  hrozné  dětinství  tak  velkého  děvčete.  Co 
byla  by  řekla,  kdyby  byla  věděla,  koho  to  dětinství 
jeĚtě  obsahuje? 

Virginka  vypravovala  pak  koĚee  eelou  událost,  že 
rytíř  Viktorin  ze  svého  hradu  byl  vypazen,  že  byl 
uvržen  do  džiny  mezi  zlé  lidi,  tam  že  bloudil,  trpě], 
tam  si  stýskal,  až  jej  dpbrá  vila  Virgina,  hledajíc  ho 
zatím  úpěnlivě,  našla,  do  hradu  uvedla,  odkud  on  nyní 
na  skvělou  váleěnou  výpravu  se  hotovnje.  Vítězně  vrátf 
se  domň,  zachrání  vlast  a  bude  prohlášen  za  krále. 
To  ěte  ta  víla  v  budoucnosti  a  proto  může  to  kočička 
také  napřed  věděti. 

„Ale  Virginko,  což  nikdy  se  nenaučíš  pracovat? 
celý  den  budeš  koěku  chovat,  s  kočkou  si  Šeptat?" 
zvolala  Lina  netrpělivé.  CoŽ  byla  by  teprv  řekla,  kdyby 
byla  bajku  o  rytíři  slyšela?  Vzala  tedy  prudce  důvěr- 
nici z  náručí  Virginina.   Tato  vSak  sápala  se  podivně 

,'       ■  D.3t,z^=;,C.OOglc 


na  STOH  nepřísnÍTkyni  a  utekla  prekajíe.  Matka  a  Kmilka, 
ano  i  Virgina  smáJy  ae  ZYÍieti,  jen  Lina  skoro  omdlé- 
vala  Idtnntíin.  Nechtěla  koéky  již  ani  dotknouti  se, 
prchala  před  dí  zdaleka.  Stydéla  se  to  říci,  ale  zdálo 
se  ji,  že  vézí  zlý  rarach  v  té  koSee.  Skoro  vice  než  na 
Viktorina,  mnohem  viee  než  na  Mařinského,  myglív^a 
Qii  stvůry  své  i  národní  fantasie.  Potmě  mihávaly  se 
ji  stíny  a  peetavy ;  bylo-li  ticho,  slýchala  hlasy,  její 
pobouřená  obraznost  vypřádala  se  dál  a  dále  v  říši 
přeludů,  a  vůle  a  rozum  po  přemáháni  citů  prudkýeh 
a  biJestných  nestačily  silou  k  udržení  potřebné  du- 
Ěevní  rovnovtíiy.  Proti  srdci  svému  byla  tak  statečně 
bojovala,  obraznosti  podléhala.  A  kdyř  pořád  obraz 
TiktorÍBŮv  ze  srdce  vyrvat  nemohla,  uvěřila,  že  jest 
okonzlena. 

Věděla,  že  děvčata  ze  vsi  proti  takovýmto  kouzlům 
prostředků  užívají,  a  uvěřila  i  těmto.  Nastala  jí  btázka, 
má-li  prostředků  těchto  se  domoci,  toužila  po  nich 
dnem  i  nocí.  Věděla  dobře  o  stařence,  která-  takové 
věci  zařikává  a  v  nich  radívá.  ■  Bydlila  dost  0''8amotě 
vaáálena  vísky.  Lina  chodívala  kolem  ní,  Ěla-liíMařín- 
skému  vstříc.  Avšak  posnd  nikdo  neměl  tušení  o  jojim 
tajemství.  Měla  ho  poprvé  v  povérečném  straehu  cizí 
osobě  svěřiti? 

Bylo  tomu  již  několik  dní,  co  s  touto  otázkou  zá- 
pasila, a  nebyla  to  maličkost  udržovat  se  pořád  stejně, 
pracovat,  otáčet  se,  nedat  pořád  praniěeho  znát.  Jaké 
to  dobrodiní,  kdyby  se  byla  mohla  toho  všeho  rázem 
sprostit,  jako  vyfrhneme-li  zub,  který  nás  bolestí  mučí, 
z.  B.  m.  S     ' 

D,lz.:-VC.OOglc 


kdyby  byla  zase  mohla  býti  tontéž  statečnou,  obdivn 
hodnou  Linon,  jako  před  tím,  neJ:  Viktorina  poznala. 

Každý  den  chystala  se  tedy  k  stařence,  vyeházi- 
valft  dřivé,  aby  Sla  Mařinskému  v  ústrety,  ale  pokaždé 
jí  zadržela  pýcha  a  úzkost,  aby  se  nevyzradila.  Pak 
bývala  vidy  ráda,  že  sobě  odolala,  že  poaiid  nikdo  ni- 
Ěeho  neví.  Hrdě  pozdvihovala  ěela  před  okolojdoaeini 
a  představovala  si  ten  poeit,  kdyby  domnívati  se  mu- 
sila,  že  stařenka  přece  dále  povídala.  Ten  byl  opét 
hrozný,  měla  za  jeho  eenii  utrpení  první  zaměnit? 
Přišla  8  Mařinským  domů.  Bylo  ji  dobře.  Umínila  ai 
právě,  že  k  stařence  nepůjde,  že  to  nějak  přece  sama 
předělá,  a  byla  klidná,  jako  dávno  nebyla. 

Venkn  byl  jasný  mráz,  v  jizbě  bylo  mílo  a  teplo 
a  jaksi  slavnostně  uklizeno.  Bylo  znát,  že  jsou  dvě 
Štastné  nevěsty  v  domě.  Vše  zářilo  čistotou  a  blahost- 
ným  oěekáváním,  ' 

„Snad  nž  nějak  zapomínám,"  pomyslila  si  Lína, 
nebof  bylo  jí,  jakoby  teplá  ruka  na  srdce  se  kladla, 
a  byl  to  cit  nevýslovný,  býti  prosta  stále  užírajícího 
nepokoje.  Podívala  se  upřímně  otci  do  oči,  přitnlila  se 
k  mamince  a  sám  Malínský  zdál  se  jí  troehn  sne- 
sitelným. 

Usadili  se  kolem  stolu,  hovořili,  Lina  byla  krom- 
obyěejně  veselá  i  hovorná.  Dnes  dovolila  Mařinskémn 
přec  jednon  také  o  oddavkách  mluvit. 

Holý  a  Emilka  měli  vSecko  vyjednáno,  jak  co  budei 
a  Lina  posud  dělala  pokaždé,  jakoby  poprvé  o  takové 
věci  mluviti  dyšela. 

Digtiz^c;,.  Google 


67 

Jeo  tomu  byla  již  eyolUa,  ie  mají  býti  ve  sva- 
tební den  její  sestry  zároveň  i  její  oddavky. 

DneB  ale  byla  e^á  jiná,  sama  nevMěla  proč. 
O  vĚem  se  radila,  každá  maličkost  se  ustanovila,  začali 
sestavovat  seznam  ht^tí. 

Tu  pravil  Holý:  „Doufám,  že  mi  Viktorin  té  velké 
radosti  neodepře  býti  mým  družbou.  Přijede  asi  rád, 
píše  mi  T  každém  psaní,  jak  touží  po  Libéjiekém 
zámku." 

Teplá  ruka  zapomenntí  pustila  Líqíqo  srdce  ne- 
miloBrdně  a  studený  dráp  starého  bolu  objal  to  ubohé. 

A  ona  maeila  setrvat,  jaká  dříve  byla.  Vidélaf 
dobře  žárlivý  pohled  Mařinského,  musila  tedy  vypadati 
jalwby  nic. 

Tenkráte  nebyla  by  ale  mohla  vydržeti,  kdyby  si 
nebyla  pomyslila :  „Půjdu  k  staré  Koze  ješté  dnes,  ona 
zařiká  mé  okouzlení,  a  zítra  již  budu  slyšeti  jeho  jméno 
jako  každé  jiné." 

Nikdo  neodporoval  návrhu  Holého,  ani  Mařinský' 
netroufal  si  Čeho  namítati;  pozoroval  jen  ostře  Linu, 
která  mu  vracela  hrdé,  uražené  pohledy  tak  dlouho,  až 
zas  byl  pokorným  a  p(»lušným.  Z&stata  hovorná,  živá, 
^e  jevUa  se  z  vysoká  a  hrdé.  Cokoliv  Mařinský  řekl, 
všemu  odsekla.  Obával  se  již,  že  ho  ani  nedoprovodi, 
tím  méně  au  soumrak  nastával.  Ona  nedala  se  ale  ani 
jako  obyčejně  prosit  a  již  měla  čepeček  a  kožešinou 
na  hlavě. 

„Myslil  jsem  již,  že  na  mne  se  hněváš,"  pravil 
pak  po  cestě  k  ni  tiskna  ji  s  potěšením  ruka  k  sobě. 
* 

D,l,z^:;,.  Google 


Ona  mu  jí  vyšlnibla.  „Dnes  se  s  teboo  radSji  ne- 
poTedu,"  řekla  mleto  odpovMi. 

„Nemyslil  jsem  nie  ztého  a  také  jsem  pranic  ne- 
řekl,"  obviňoval  ee  ten  dobrý  &lov8k.  , 

„Jdi  jen  dnes  okolo  rybníků,"  ona  vyhýbavé  na 
to ;  „je  tamtndy  mnohem  blíže,  posnd  je  trochu  vidět, 
bude  vSak  později  velmi  tma,  mě^c  nesvití.  To  vid,  te 
veěer  nejdn  a  tebou  dále  než  na  konee  zahrady.  Tedy 
dobrou  noc." 

„Splácíš  mi  starostlivostí,  a  já  jsem  si  už  zase  néeo 
do  hlavy  bral,"  pravil  Mařinský  dále,  chtěje  ee  kaž- 
dým způsobem  nějak  sladce  s  nf  smířit. 

„Neni  divu,  milý  Mařinský,  vžd3rt  jsi  měl  příčinu. 
Nemysli  přece,  že  já  beru  na  lehkou  váhu,  co  se  stajo 
a  co  jsi  vidél.  Je  mi  zajisté  nepříjemnějí  než  tobč,  že 
t«n  mladý  člověk  sem  přijede.  Doufám  ale,  že  te  bad« 
naposled,  co  se  s  ním  sejdeme.  Nikdy  již  nepřijdeme  do 
Libějie,  kdyby  on  zde  byl." 

Mařinský  naslouchal  jejím  slovům  jako  nebeské 
hudbě.  Tak  srdečný  přízvuk  od  ní  jakživ  neslyšet. 
„O,  ty  mne  máŠ  přece  ráda,  stav  se  jak  chceš,"  zvolal 
v  zanícení  objav  ji. 

Ona  jej  však  odstrčila  největší  silou.  „Již  dobrou 
noe;  vidím,  že  ti  nesmím  dobrého  c^a  ukáeat,  abjs 
toho  nezneužil." 

Mařinský  tedy  šel  ohlížeje  se  někohkrát.  „A  přece 
mne  má  ráda,"  šeptal  si,  „proč  pak  by  za  mnou  se 
dívala,  doknd  jen  může?  —  Ještě  se  dívá,  jeStě,  ještě?" 
Mařinský  usmíval    se   spokojeně.  Byi  již   u   rybníků 

D,l,z^:;,.  Google 


69 

a  jeSté  ¥ÍdSl  její  postavu.  „To  je  něco  neobyčejného, 
fflčt  bych  ehnf  vrátit  se  k  ní,"  pomyslil  si,  než  mčL 
zmizeti  jejímu  zraku  za  olšemi.  Skryl  se  tedy  za  strom 
na  chvilku,  pak  vyhlédnul,  a  když  Linu  již  nevidél, 
pádil  k  zámku  nazpět. 

Zatím  byla  ona  sestoupila  viivoz,  který  vedl  dlou- 
hou  cestou  a  siee  k  chaloupce  staré  Rózy. 

Již  nebáia  se  ničeho,  eo  ji  obraznost  vykouzlívola, 
nebála  se  ani,  aby  pověst  o  jejím  tajemství  mezi  lidi 
ne[^iďa;  bála  se  ještě  méné  Marinského,  jemuž  ho- 
dlala se  přiznat  zpříma  k  tomu  eo  nyní  zamýšlela. 

V  úvoze  bylo  skoro  tma,  v  dálce  svitli  sníh  vysí- 
Itge  k  zamračeným  nebesům  stříbroSedou  zář,  jako  když 
čistá  v&le  Élovéka  naproti  železnému  osudu  svod  vlastní 
silu,  slabou  u  porovnáni  k  němu  a  přec  neoblomnou  po« 
zdrihuje. 

K  té  zt^i  zalétal  blouznivý  zrak  osamělé  poutnice. 
Rozeznávala  chaloupku  Rozinu,  z  niž  právě  vyskočilo 
rudé  světélko  rozžhaté  svíce  jako  bludička.  Také  blou- 
dilo to  světélko  sem  a  tam  od  okénka  k  okénku.  Než 
tam  Lina  doSla,  připustila  jeStě  jednou  námitku  roz- 
umu, připustila  možnost.  Že  by  čáry  staré  ženy  snad 
nepomohly.  Go  potom  počít  ve  zvětšené  té  bídě  pro- 
zraxeného  tajemství  a  nevyléčeného  bolu? 

Šla  zdlouhavéji,  přece  však  ku  předu.  Bozpomí- 
nota  se  na  námitky  otcovy  a  jiný£h  svobodomyslných 
oBob  proti  pověrám.  Probrala  v  duchu  ten  úryvek  vzdě- 
láni, který  ji  škola  a  něco  málo  čteni  poskytlo.  Kar 
proti  ternu  Innla  ke  starým  obrazům  báječnýn^,  avje- 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


70 

jim  dnehu  bylo,  jsko  bl;ská-li  se  oa  časy :  hned  Čirá, 

tajuplná  tma,  hned  žárné,  krátké  avétlo. 

Tu  přiSla  postupem  v  tom  rozpomin&ní  na  né- 
které  úryvky  myšlének,  jež  byla  slyéela  od  Viktorioa. 
Bylť  vysvětlovával  Virginee  záhady  a  zázraky  nábo- 
ženství i  pověr  přirozeným  způsobem.  Často  býval  uná- 
šen tak,  že  jal  se  líčiti  ů6el  životni  tomu  neobyčejnému 
dítěti.  Snad  to  nebylo  vždy  pedagogieké,  vždyeky  vfiak 
budival  v  ditéti  jeho  umělecké  pudy  k  zápalu.  Y  Line 
byla  vzbudila  osobnost  jeho,  když  takto  se  jevil,  ne- 
Síastnon  váňaii  a  v  přítomném  okamžení  dozníval  jí 
teprv  T  duchu  rozumný  smysl  jeho  slov,  která  k  ni 
byla  tenkráte  co  zápalné  jiskry  dolétala.  Tak  někdy 
zaujati  jsouce  dojmem  jiným  zvíme  teprv  za  hodnou 
chvilt,  že  jsme  slygeli  hodiny  biti  a  že  jsme  bezděky 
počítali  jednotlivá  uhozeni.  Tu  troufala  si  naň  zas  je- 
dnou zpomenoutí,  připustila  jeho  obraz  před  sebe.  Stála 
v  duchu  před  nim,  a  hle,  nemohla  k  staré  Bože  dojíti. 

M^edfastuá  tato  mysl  nejvySiiiho  vzděláni  hodná 
a  schopná  byla  zmítána  od  jedné  přiSery  ke  druhé. 
Sotva  vymkla  se  pověrám,  již  vyhrožovala  ji  láska,  jež 
pro  DÍ  též  byla  příšerou. 

Malá  dávka  vzděláni  vybavila  jeji  mysl  jen  čá- 
stečně z  pout  nevědomosti  a  tato  vzletná  mysl  zpola 
uvolněna  tahala  v  utrpení  pouta  za  sebou.  Co  ji  bylo 
již  někdy  zabolelo,  vstoupilo  nyní  zralé  do  jejího  vé- 
domí ;  byl  to  stesk  po  tom  vzděláni,  kterého  se  byla 
odřekla  ve  svém  přesvědčeni  o  ženském  povolání,  stesk 
po  vývoji  těoh  schopnosti,  jež  i  v  ni  jako  ve  Vírgině 
byly  se  ozývaly. 

D,lz.::,C.ÓOg_lc 


71 

Vystoupila  z  útoku  na  Mrou,  snéfaein  svítící  se 
pláA.  Před  QÍ  opodál  chaloupka  Bozina  se  svým  svč- 
tálkem  jakoby  ji  volala.  Mohutné  postavy  stroma  ve 
tmě  se  sdály  jakoby  krářely  a  obstupovaly  jakési 
doSdí  vidění. 

8  bolem  lásky  cítila  ubotiá  svou  nedospěloBt  du- 
Setní  naproti  mladíku  v  letech  jí  rovnému.  Představo- 
vala si,  jak  málo  by  si  ji  vážil,  kdyby  mél  tušení 
o  kroku  tom,  který  zamýšlela  uéiniti.  Přála  aí,  aby  mu 
byla  rovna  i  ve  vědomostech,  a  by  možno  bylo,  ó  s  ja- 
kou radosti  byla  by  za  okamiik  v  duši  uložila  všecky 
ty  poklady,  jež  musejí  se  sbírati  prací  neúnavnou  po- 
malu, po  mnohá  léta. 

Stála  jako  k  zemi  přikována,  jako  zkamenělá. 

Mařinský  přiblíživ  se  k  zámku  spatřil  ji  v  úvoze. 
Byl  opět  svržen  se  svých  nebes.  S  hrSzou  tázal  se  sebň, 
kam  asi  zaměřuje.  Nebyltě  jiné,  než  žárlivé  domněnky 
schopen.  Plísnil  se  za  ní;  zastavil  se,  když  ona  se  za- 
stavila. Co  měl  si  ale  pomysliti,  když  tak  nepohnutě 
stála?  Oíekávala  někoho?  Mohl  tedy  Ěekati  též. 

Trvalo  to  dlouho.  Odnikud  nepřicházel  nikdo,  ona 
neohlížela  se.  Mařinský  obešed  ji  viděl,  kterak  do 
prásdna  hledí.  Šel  k  ní,  promluvil.  Ona  nic.  Probudila 
se  ze  svého  snění,  ale  posud  jí  nebylo  do  nižeho  nic. 

Mařinský  začal  být  o  ní  starostliv.  Objal  ji  a  ona 
to  trpěla.  Tázal  se  jí,  ehee-Ii  jít  domů,  ona  kývla  hla- 
vou. Vedl  ji  nazpět  obejmutou,  tázal  se  ji  prv  Setmi, 
p^  doléhavě,  kam  mínila  jiti,  aie  nedostalo  se  mu  od- 
povědi, a  když  se-  blížili  zámku,  zpozoroval  že  pláče. 

D, liz.:;,.  Google 


78 

J{  byly  tenkráte  slze  tak  neobyi^ejné  jako  mnii. 
MařÍDského  pohnuly  aí.  do  útrob,  a  jelikož  vždycky  se 
kolísal  mezi  žárlivon  nedůvéroa  a  velkou  samolibostí, 
domníval  se  i  nyní,  že  LinJDO  přeútle  svědomí  od  nebo 
bjio  raněno,  že  ona  se  rmoutí  pro  něho  &  kdo  ví  v  ja- 
kém rozčileni  do  polí  vyběhla. 

Lina  chtěla  zahradou  jít  sama  domů.  Dala  to  po- 
snňkem  na  jevo.  Boseáli  se,  Mařinský  teskliv  a  pln 
lásky,  ona  tiSe,  již  opět  beze  slzí. 

VIL 

Byl  mijovj  den,  v  Libéjiekém  zámku  zóroveň  stu- 
tební. 

Viktorin  přijel  pozdě  u  večer,  tak  že  mohl  \>ýt 
uvítán  jen  od  správce  a  Holého.  AvSak  časně  ráno  již 
otevře  okno,  aby  vpustil  lesního  vzduchu  do  komnaty. 

Došel  8i  pro  Holého,  aby  dle  úmluvy  včerejSí  spoln 
vyěli.  Viktorin  toužil  po  volném  vzduchu  přírody  a  Holý 
nechtěl  ani  ve  svatební  den  zanedbat  pacientů  svých. 
Ti  bylí  vMckni  ranními  ptáky,  mohl  brzo  své  návStěv; 
odbyti. 

Byla  to  radost  vykračovati  si  mezi  mladým  obilim 
již  metajícím,  vzduchem  nasyceným  rozkoSnou  v^ní 
a  jarní  svěíeetí. 

Obešli  nemocné  v  několika  vískách  okolních  a  vra- 
celi se  trochu  zdlouhavěji,  než  byli  vyšli. 

Holý  ohlížel  se  na  svého  soudruha  a  blažeností 
a  nevěděl  co  jej  více  těší  ve  svatební  jeho  den,  zdaií 

D,l.z.:;,C.OOglc 


78 

spojeni  se  a  milovanou  divkou  neb  shledání  se  s  tímto 
jinochem.  Byltě  za  tuto  zimu  dospěl,  celý  se  zménil 
a  TŠe,  co  Viktorin  o  sobe  vypravoval,  budilo  nejvrouc- 
néjĚí  sympathii  doktorovu. 

Účastnil  se,  jak  otec  žádal  v  obchodě,  avšak  ten 
dobrý  otec  mnoho  mu  neukládal.  Tím  více  zbývalo 
Yiktorlnovi  času  k  jeho  zamilovaným  pracím.  Obchod 
byl  mu  patrně  věci  vedlejĚi,  jiŽ  pouze  k  vůli  otci  tro- 
chu někdy  navštívil;  pak  konal  matce  k  v^li  zas  nej- 
Dutnějěí  návštěvy  v  kruzích  společenských.  Stěžoval  si 
příteli,  že  vyváznouti  z  těchto  společenských  povinností 
bývá  mu  skorém  krušnější,  než  uprázdniti  se  obchodu 
otcova.  Posud  blouznila  matka  o  stavu  vojenském  pro 
Viktorina,  tím  více  co  se  vzmáhal  jeho  vzrůst  a  mla- 
distvě mužná  krása  jeho.  O  hraběti  Vrbnovi  neuĚinila 
se  zmínka  v  rozmluvách  těchto  přátelských ;  přece  však 
mohl  Holý  pozorovati  tu  tíž  rodinných  svárů  na  be- 
drách  svého  někdejšího  vyehovanee.  Viktorin  sice  ne- 
prozrazoval  toho  leč  dětskou  radostí,  dojímavým  na- 
dšením z  pobytu  svého  v  Libějieích,  ale  výraz  ten  byl 
Holému  zřetelným  písmem. 

Viktorin  podával  příteli  svému  zprávu  o  spisova- 
telích, jež  byl  všecky  přečetl  ěi  spíše  pohltil,  o  nových 
odvětvích  vědy,  v  něž  ae  pohroužel."  Tato  zpráva  oplý- 
vala prostoduchou  radostností.  Jeho  svěží  duch  byl 
posud  neunaven  v  těkáni  po  široširém,  neobmezeném 
obzore  poznačí,  jeho  vědychtivost  posud  nebyla  pře- 
drážděoa  neukojitelností,  novota  tolikera  nedávno  po- 
znaného podobala  se  květům  a  pukům  obnovující  se 

Oiud  ■  niidiai'.  e 

D, liz.:;,.  Google 


n 

přírody  jarní  kolem  nich.  Holý  tiskl  lásky  hodného 
mladíka  přes  tu  ehvili  k  srdci. 

Pak  řekl  Viktorin ;  ^Posud  jen  divím  se,  jakšpatr 
ným  přítelem  jsem  k  tobě  byl  a  horSím  ještě  pozoro- 
vatelem, že  jsem  praniĚeho  netnĚil  o  tvé  lásce  k  Emilii. 
Ba,  abych  ee  ti  přiznal  zevrubně,  věz,  že  nemohu  se 
ani  rozpomenouti,  jak  vypadá  a  která  ze  správcovie 
slečen  to  vlastně  jest?" 

Holý  odpověděl  srdeěným  smíchem.  „Vidím,  že 
nebudu  musit  bj^i  žárlivým  k  tobě,"  řekl;  „moje  Emilka 
je  méně  krásná  své  starší  sestry,  snad  méně  důvtipná. 
Pozoroval  jsem  Ji  vĚak  bedlivě,  a  její  tichá  přiSinlivost, 
její  mírnost  a  přítulnost,  hlavně  pak  její  tlumená  ná- 
klonnost ke  mně,  které  jsem  nemohl  nevšímati  si,  uĚi- 
nily  mne  žádostivým  přivinouti  ji  k  sobě  a  získati  si 
ji  co  epoleěnici  a  pomocnici  na  dráze  života.  A  jak 
jsem  ji  nyní  blíže  seznal,  vidím,  že  nemám  pražádné 
příčiny  své  volby  litovati." 

Viktorin  8  podivením,  ba  skoro  s  úžasem  otvíral 
svoje  velké  naivní  oĚi  na  Holého  při  tomto  vypravo- 
vání. „Nechci  tě  urazit,  můj  drahý  Holý,  ale  myslil 
jsem  si  to  jinak,  když  se  dva  zamilují. " 

Opět  se  zasmál  Holý  srdečně.  „Blázínku,  jak  a  kdy 
bys  ty  mne  mohl  urazit !  Jen  řekni  všecko  přede  mnou, 
cokoliv  si  myslíš.  Též  já  v  tvých  letech  jinak  jsem  si 
to  představoval,  avšak  nyní  stojím  na  reální  pňdě 
a  musil  jsem  volit  a  hledat,  eo  ke  mně  a  do  mých  po- 
měrů ee  hodí.  Netajím  ti,  když  jsem  viděl  poprvé  správ- 
covie děvčata,  že  jsem  trochu  zahořel  pro  krásnou  Linu. 

Dilz,;;.C.OO^k' 


Je  to  dívka  neobyčejná,  rázná,  troehn  příkrá,  ale  za- 
jímavá. Neblížil  jsem  se  jí,  dovědév  se,  že  jest  již  za- 
dána, ale  krom  toho:  co  byla  by  mně  v  manželství 
platná  její  zajímavost?  Nepohodlná  to  věc.  Jak  přišel 
bych  k  tomu,  abych  uchýliv  se  domů  umdlen  a  roz- 
hárán praxi,  znova  mueil  se  pouštět  do  auskultace  roz-  - 
marů  své  krásné  ženuSky  aneb  přemýšleti  o  záhadách 
jejího  ducha?  Jdi.  jdi!  O  tom  vgem  nebude  u  Emílky 
ani  vidu  ani  slyehu.  Snadno  pochopitelná  a  průzračná 
nebude  mít  nikdy  na  starosti  nic  než  moje  blaho 
a  pohodlí." 

„Tvoje  pohodlí  ovšem;  ale  co  se  týěe  blaha,  do- 
vol, abych  to  směl  pojmouti  jinak.  Blaho  vězí  jinde 
a  včzí  hloub  než  v  domácim  neporušeném  odpoi^inka 
neb  lenošeni.  A  má-li  žena  o  toto  blaho  se  starati, 
musí  umět  také  hloub  nahlédnouti  než  do  kávové  ko- 
névky." 

„Ty  jsi  rozkošný  chlapec,  milý  Viktorine!  Hledíme 
toho  mého  žáka,  jak  sermonísuje  učiteli  o  lásce!  Ale 
jen  se  neostvchej ;  Jdi,  styď  se,  zase  ehceš  se  omlouvat." 

rJe  to  ode  mne  neslušné,  že  mluvím  k  tobě  takto 
ve  svatební  tvůj  den." 

„Ah  ba !  svatební  nesvatebňí !  Je  to  přec  jen  boží 
den,  a  majíce  právě  pokdy  můžeme  vyměnit  své  my- 
šlénky. Ty  ale,  hochu,  ani  nevíš,  jak  rád  tě  slyším 
rozprávět  a  kázat.  Jdížiž,  nabnals  mi'  dosti  strachu 
svou  chudokrevností,  zevnější  nete&ností,  nemluvnosti, 
u  tebe  se  mi  špatně  povedla  diagnosa,  a  to  mne  nade 
všecko  teší.  Buď  tedy  Jenom  zdráv  a  mluv  si  co  eheeš.' 
* 


76 

„Éíkáě,  že  můžeme  vyměnit  své  myšlénky.  BudeS 
je  moci  vyměňovat  b  Emilkou  jako  se  moou  ?" 

„To  je  zas  otázka  do  živého !"  smál  se  Holý  v  nej- 
lepším rozmara  pokrajuje.  „VĚak  my  márae  s  Emilkou 
svůj  vybraný  program,  o  6em  rozprávět,  a  do  toho  ti, 
s  dovolením,  nie  není.  Oi  žádáš  od  mé  nevěsty,  aby  se 
lopotila  s  tvým  Lockem  a  Leibnitzem  a  abychom  veěer 
spolu  o  filosofii  rozmlouvali,  když  ve  dne  té  medicíny 
mám  po  krk?" 

„Jakživ  byeh  ženě  cos  podobného  nevnucoval ; 
ehtěl  byeh  ale,  aby  poznala  mne,  moje  snahy  a  tužby, 
aby  věděla  a  pochopila,  co  všecko  chci,  eo  provésti 
mnsím.  Při  tom  musrla  by  i  ona  něco  chtít,  po  něÉem 
se  snažit,  neb  i  já  chci  pochopit  a  rozluštit  ji." 

„Nemám  proti  tomu  pranic,  jenom  nevím,  nebu- 
du-li  na  tuto  ženu,  o  níž  mluvíš,  žárlív.  Tys  mi  dnes 
řekl.  Že  nemáš  lepšího  přítele  nade  mne,  a  bylo  by  mi 
líto,  kdyby  mne  žena  o  tebe  připravila." 

„A  já  nemám  být  žárliv  na  Emilku?" 

„Právě  jsem  ti  chtěl  říci,  že  mám  tebe  na  duševní 
výměnu,  a  kde  nedostaví  muži  žena,  tam  že  přítel  žá- 
dosti ducha  doplní." 

„Myslíš  si  to  tak,  Holý?"  řekl  Viktorin  a  oba 
kráčeli  mlěky  dále  po  zelených  nivách,  zlatem  a  stří- 
brem jarního  kvítí  protkaných. 

Emilka  viděla  je  z  okna  a  zpola  ozdobena,  zpola 
po  domácku  odína  vyběhla  ven  oběma  vstříc. 

Viktorin  jí  vroucně  blahopřál.  Byl  pohnut  roz- 
mluvou, měl  takový  soucit  s  touto  dívkou,  že  by  byl 

D,lz.::,.  Google 


77 
chtěl  jí  vdechnout  část  své  duĚe,  aby  jí  doplnil  tea 
iásky  svět,  na  němí  jí  měl,  jak  soudil  totiž  Viktoria, 
jen  pouhý  soumrak  svítat. 

^Dnes  stanete  se  chotí  mého  nejIepSiho,  ba  jedi- 
ného přítele,"  řeki  jí,  „a  dřív  nei  kněz  dávám  já  vám 
ho  celého,  neděleného.  Bera  jej  ze  srdce  svého  kladu 
vám  ho  na  srdce  vaše." 

Emilie  klesnouc  v  náruč  svého  ženicha  zaplakala 
při  těeh  slovech.  Též  Holý  roznméje  jieh  smyslu  skry- 
tému skoro  zaplakal.     - 

Byl  čas,  aby  se  vĚickni  připravili. 

Emilka  letěla  s  uplakanýma  očima  odtud  oblékat 
se  a  dělat  se  krásnou,  což  ji  v  plném  tom  štěstí  opravdu 
se  dařilo. 

„Dvě  nevěsty  najednou  vjvdávat,  toť  věru  příliš. 
Už  bych  to  podruhé  zkusit  nechtěla,"  vzdychla  si  správ- 
cová všecka  uhřátá,  nemohouc  posud  pro  přípravy  z  ku- 
chyně a  špižírny  se  dostat. 

„Však  vám  zbývá,  vzácná  pani,  už  jen  jediná  ne- 
věsta, naše  malá  Virginka,"  usmála  se  stará  kuchařka. 

Ale  správcová  neměla  si  v  pravdě  co  stěžovat,  ne- 
boť Lina  věru  nedala  si  dnes  co  nevěsta  sloužit.  Po- 
sud ani  nepomýšlela  na  oblékání,  jakkoliv  ji  k  tomn 
Emilka  volala. 

Neúnavně  a  mlčky  chodila  od  práce  k  práci,  na- 
pravujíc co  matka  v  roztržitosti  a  rozčilení  zmátla. 
A  také  poznamenala  táže  stará  kuchařka,  že  pro  tuto 
příčinu  spíše  paní  správcová  nežli  slečinka  nevěstě  se 
podobá. 

D.3t,z^=;,.  Google 


78 

JeSté  potřebovali  nějakou  zeleninu  z  knchjbské  za- 
hrady, a  Lina  je  upokojila,  íe  dojde  pro  ni.  Vzala  ko- 
SíSek  a  nů^  a  odešla.  Tam  mezi  záhonky  posadila  se 
»a  lavičku  pod  kvetoucí  hruí^ku.  Zamhonřila  o(i  a  my- 
slila si,  íe  ani  není  na  světě.  Myslila  na  tu  Linu, 
jež  mohla  bytí  Šťastna  jako  sestra  její,  kterou  že- 
nich její  mnobem  horoueněji  miloval,  jejížto  posta- 
vení poskytovalo  skvělou  vyhlídku,  »  ta  zde  seděla 
a  netěěila  se  na  pranic.  Potaíovala  nyní  již  ten  celý 
sen  o  Viktorinovi  za  dětinství.  Troufala  si  setkati 
se  s  ním  již  bez  dojmutí,  ale  tak  jak  život  před 
ní  leíel,  byl  jí  úzký  a  malicherný,  a  zdálo  se  jí,  íe 
nestojí  věru  za  ty  tuhé  boje,  které  v  něm  musila  již 
podstoupiti.  Kdeíto  Viktorin  v  tomtéž  řase  byl  žití  svoje 
rozvířil,  narážela  se  ona  v  těsném  kruhu  železných  po- 
vinností, jimito  se  kořila.  Posud  vykonávala  všecky 
práce  uměle  a  dokouale,  jenom  Íe  nyní  se  tázala  při 
mnohé,  proč  to  dělá?  Stojí-li  to  vie  za  ten  úSel? 
A  nemajíc  toho  štěstí,  aby  jako  Viktoríu  se  svými 
otázkami  do  plného  proudu  dávného  zkušeni  a  poStupa- 
jieího  vzdělání  se  vnořila,  pachtila  a  unavovala  dueba 
svého  sama  otázkami  odvěkými  véěně  tázajícího  se  dí- 
těte toho,  jež  člověčenstvem  zoveme.  Tázala  se  nyní: 
Proé  teiJto  sňatek  bez  lásky  zjejí  strany?  AvSak  kdyby- 
se  byla  s  Mařinským  rozešla  a  byla-li  by  svobodna, 
byla  by  nastala  otázka  nová:  Proč  dále  žíti?  Jet  osudná 
to  věc,  pořne-li  ělověk  hledat  v  životě  úéely  a  je-li 
svědomím  upomínán,  aby  upotřebil  své  sily  z  ducha 
vlastního  šlehající.  Tisícerým  lidem  staěí  co  účel  vlastní 

Digtiz^c;,.  Google 


79 
osobnost,  užíváni,  pohodli  a  malý  ten  kruh  zaměstoíuá, 
jimžto  jako  ralije  na  ciferníku  denně  procházejí.  Ti 
jsou  spokojeni  a  ukazuji  druhým  cestu;  ti  druzí  pro- 
hlašují vSak  takové  žíti  za  vězeni,  a  osvohodí-Ii  se 
z  něho,  ukazují  pak  sami  cestu  novou,  volnou.  Předešlí 
zas  na  této  cestĚ  mnějí  se  týranými,  a  vše  to  dohro- 
mady .tvoří  věčný  zápas. 

Lina  cítila  dobře,  kdyby  Mařinského  se  odřekla, 
že  by  již  nikomu  jinému  se  nezadala.  Protože  on  byl 
tedy  jediný,  který  jí  vykázal  působiště  ať  již  jakékoliv, 
nausila  stát  se  jeho  ženou.  Věděla,  žeby  doma  ko- 
neřně  i  rodiÉe  co  neprovdaná  dívka  omrzela.  Co  tedy 
měla  voliti?  Chtěla  rodiÉíira  radost  způsobit,  měli. ji 
vidět  u  cíle  vychování,  jež  jí  dali. 

Tak  těžce  rozumujíc  zapomínala,  že  je  nevěstou, 
Seí  to  pro  ni  jarní  den.  Pozdvihla  hlavu,  když  před  ní 
se  zastavil  Mařinský  od  hlavy  až  k  patě  eo  ženich  oble- 
ien.  Povzdychla  si.  Zdálo  se  ji,  jakoby  přicházel  od- 
vést ji  kn  popravě.  Ohlédla  se  kolem  sebe.  Ty  přívě- 
tivé záhonky  od  ní  pěstované,  ten  strom  kvítím  zářiči, 
její  domácí  Ěatiěky,  ten  prostý  koá,  domácí  zaměstnáni: 
vSe  bylo  jí  najednou  tak  milé,  tak  trudno  zdálo  se  jí 
věeeko  to  opustit,  a  tu  napadlo  ji.  žeby  byla  mohla  přece 
Mařinského  so  odříci  a  do  služby  někam  ee  dáti.  To 
jí  dříve  nikdy  nebylo  nopadlo.  Bývalať  přihě  dobře 
chována  u  těch  dobrých  rodiffi,  ale  služba,  jak  nyní 
soudila,  byla  by  přece  jenom  její  neodvialosti  vyhověla. 
Že  jí  to  dříve  nenapadlo !  Tiskla  koš,  jako  symbol 
práce,   k  srdci,  atjak   tu  stála,  zdála  se  sama  sobě 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


mnohem  vice  na  sréni  mÍBtě  ne£  s  Hařinským  před 
oltářem. 

Podívala  se.  Mařiuskému  do  oěí  řkouc:  „Řekni 
upřímně,  Mařioský,  nechceš-li  si  mne  vzíti,  můíeme  se 
jeStě  rozejíti.  Posud  nás  nikdo  nem6že  nutit,  abychom 
setrvali  jeden  při  druhém," 

„Ale,  drahá  Lino,  co  zas  do  tebe  se  dalo?  Kněz 
už  v  kostele  íeki,  host&  je  plná  jizba  a  na  poslední 
chvíli  měli  bychom  takové  divadlo  provozovat'?" 

Neřekla  nic  víe.  líařezala  svědomitě  zeleniny'  eo 
bylo  třeba,  nandala  ji  do  koše  a  odcházejíc  před  Mft- 
řinským  ze  zahrady  dí:  „Nestarej  se,  budu  oblečena 
hned." 

Cítila  trpee,  že  neměl  jiného  důvodu,  aby  ji  pře- 
svědčil, než  ten.  Ale  Co  naplat?  U  ní  zvítězil.  SluĚ- 
nosí,  mrav,  domácí  enost  a  práce :  nebylo-li  to  jejím 
-  zákonníkem?  A  jestliže  snad  bloudila  neb  sobě  a  ji- 
ným křivdila  v  přísném  tom  vykonávání  zákona  svýeb, 
kdož  neuzná!  by  při  tom  té  íeny  velikost  a  sílu? 

VkroĚila  naposled  k  sestře  do  spoleěnó  komůrky, 
ale  žádné  rozmýšleni  nezastavovalo  již  její  jednání. 
S  udivením  podívala  se  na  uplakané  oči  sestřiny,  jež 
dnes  z  pohnutí  do  pohnuti  přecházela  a  při  tom  všem 
jako  rflže  kvetla  v  růžových  hedbávných  ěateeh  s  krás- 
ným věncem  ve  vlasech. 

Za  dívkami  přišla  matka  a  líbala  jednu  po  dmlié. 
Nyní  teprv  litovala  a  uznávala  Lininu  dneění  pracovi- 
tost, chválila  ji  nad  míru  a  chtěla  jí  pomáhati  při 
oblékání.  Ale  Lina  jen  se  několikráte  otočila  a  již  tn 

Digtiz^c;,.  Google 


81 
stála  v  Šatech  šedých,  8  věncem  skromným  v  krásných, 
rychle  upletených  vlasech. 

Vyěla  ven  s  matkou  a  sestrou.  Otec,  matka,  hosté, 
Mařinský  a  Viktovin,  vĚe  splývalo  jí  v&kol  jako  v  mlze. 
Viděla  jasDě  jenom  Virginku  tak  čarokráenou,  že  ne- 
lze bylo  oíi  od  ní  odvrátit.  Viktorin  byl  zvolil  si  ji 
k  sobě  za  družiíSku,  ale  ona  byla  nyní  již  mnohem 
skromnější  a  méně  k  němu  dňvérnou. 

Lina  zastavila  se  před  dítětem  dívajíc  se  chvíli 
na  ně.  „Ty  to  chceš  a  dosáhneš  snad  po  ěem  toužíš. 
Povede  tě  to  snad  na  nescesti,  ale  netroufám  si  tě  déle 
zdržovat.    Cí  vím,  že  jsem  já  na  pravé  cestě?" 

Tak  promlnviia  v  duchu  k  sestřince  rovnajíc  jí 
nějakou  kadeř  na  čele,  a  tu  se  ji  vkradla  pj^ece  ska 
pod  řasu. 

„Aby  lidé  neřekli,  že  co  nevěsta  ani  nezaplakala," 
mínili  někteří  hosté,  jež  tu  slzu  viděli  a  uplakané  oči 
a  zkroušenost  u  ní  byli  pohřeSovali. 

Pak  odjeli  v  nekrytých  koÉářích  kolem  kvetoucích 
sadů  a  mladozelených  tesů  přes  bublající  potůček  do 
kostela.  Byl  to  starožitný  kostelík,  kolpm  starý  hřbi- 
tov plný  dávných  náhrobků  s  rytířskými  postavami, 
s  kalichy  upomínajicimi  na  velké  doby,  velké  boje, 
řítící  se  proražení  velkých  myšlének.  Ty  staré  zdi 
a  římsy  vyprávěly,  klenba  hlaholila  dávné  zvuky,  eliíná 
Maria  panna  usmívala  se  na  své  božské  dítě  tímže 
úsměvem,  který  jí  vykouzlilo  vroucí  srdce  umělcovo  již 
dávno,  ach  dávuo.  Svatebníei  nanesli  vůně  z  květin 
do  stfu-ého  koetelfĚka,  na  hřbitově  květ]  šeřík.    Po  jaa- 

D,l,z^:;,C.OOglc 


nóm  nebi  pluly  bílé  mraky  jako  labutě.  MySlénky 
utichly,  srdce  chtěla  mluvit,  chtěla  žit,  a  srdce  k  srdci 
pojilo  s«,  ať  již  chtělo  nechtělo. 

Veselky  pestrý  dav  vyhrnul  se  z  kostelíčka,  slu- 
néčko do  toho  svítilo,  dávné  hroby  se  zelenaly,  sta- 
rému kostelíčku  zavřeli  vrata  a  dumné  ticho  v  něm 
se  rozhostilo  jako  prvé. 

Venku  se  vzpínali  koně,  lidé  se  smáli,  skřivánek 
nahoře  zaplesal,  a  nebylo  vidu  ani  slyehu  o  smutku 
a  bolu,  o  pochybnostech  a  obtížích. 

VIII. 

Po  vyvdání  obou  odrostlých  dcerušek  správeovic 
nezbývalo  DejmeDŠi  obavy,  že  by  mohlo  srdce  Vikto- 
rinovo  v  Libějickém  zámku  dobyto  b^ti,  a  rodiče  jeho 
nemohli  oiĚeho  namítati  proti  jeho  přáuí,  že  pobude 
vždy  přes  léto  na  Libějickém  panství,  při  čemíto  mí- 
nil často  domů  dojížděti.  Jutinka  neměla  pranic  proti 
tomu,  neb  již  byla  Holého  oíeMa.  Mélať  zas  jinou 
partii  za  luhem.  Její  paní  byla  s  Viktorinovým  plá- 
nem také  srozuměna,  nebyla-li  jen  ona  nucena  také 
vydati  se  na  tu  samotu.  Bydlela  v  letě  nejraději  tg 
svém  letohrádku  zcela  blízko  u  Prahy  a  pan  Dueho- 
slav,  au  již  to  panství  koupil,  byl  spokojen,  že  syn  o  ně 
se  stará.  .  , 

Viktorin  také  se  staral  a  ohlížel  se  po  hospodář- 
ství po  správcovu,  boku.  Převzal  pak  mnohý  dohled 
a  některé  práce  sám ;  nepřestal  navštěvovati  nemoc- 

Digtiz^c;,.  Google 


nýeh  s  Holým.  Při  této  práci  a  při  těch  návštěvách 
účastnilo  se  valně  jeho  šlechetné  srdce.  Jeho  knihovna 
odstéhovala  se  Sást  po  Části  za  ním  ven  a  vlastaí 
jádro  jeho  bytosti  a  Činnosti  zakotvilo  se  tam  v  tom 
domově  od  nĚho  zvoleném. 

Yirginka  již  měla  zase  svého  nř.itele  horlivějšího 
než  kdy  jindy;  Emilka,  nyní  paní  Holá,  nalézala  za- 
stance svých  práv  naproti  malým  rozmarům  a  tyraniím 
svého  chotě.  Nebyla  však  právě  vděčná  svému  zastanci, 
nesouhlasila  s  nim  dokonce,  dávala  svému  chotí  vždycky 
za  pravdu,  i  když  Viktorín  tvrdil,  že  jí  křivdí,  a  vždycky 
končívaly  se  takovéto  soudy  všeobecným  smíchem. 
Viktoria  pak  přisahával,  že  do  ničeho- již  se  nepoplete. 

BodiČe  byli  by  bývali  u6.  vreholi  Štěstí,  jen  kdyby 
byli  též  pani  Mařinskon  častěji  vídali,  ale  tato  přicbá- 
zivala  se  svým  manželem  jen  málokdy  domů  a  to  na 
kratičké  návětěvy.  Také  nezdála  se  všem  již  tak  pruž- 
nou a  bujarou,  jakou  doma  bývala,  kdežto  pani  Holá 
rozkvétala  jako  kvítko  na  slunci.  Rodiče  obávali  se, 
aby  Marinský  nyní  nesplácel  ženušce  všecky  ty  tyran- 
ské kousky,  jakými  jej  byla  nevěsta  mučívala.  Znali 
jej  t«ké  co  žárlivého,  a  musili  domnívati  se,  že  mu 
žárlivosti  v  manželství  as  přibylo.  Viktorín  slýcbaje 
tyto  stezky  na  MaHnskébo  rozhorlil  se  vždy  a  zastá- 
val se  Líny  úplné.  Nátsledek  toho  byl,  že  odložil  svoi. 
netečnost  k  ní,  s  ínteresem  ji  pozoroval  a  z  nejlep- 
šího srdce  zdvořile  se  míval  k  ní,  kdykoliv  domfi  při- 
jela. Ze  tímto  věe  pokazil  ještě  více,  ani  si  oepomy- 
bIíI  ve  své  prostodnchostí. 

Digtiz^c;,.  Google 


84 

Jemu  plynulo  to  léto  oo  krásný  nezkaíený  sen. 
Milován  od  každého  t  eelém  okolí  seznal  jen  dobrou 
vůli  a  dobré  lidi  kolem  sebe.  V^ě  a  vjše  vznášel  se 
jeho  dueh,  b«z  namáhúii;  probir&l  se  vědomostmi,  s  ra- 
dostnou pílí  pokraíiova)  eo  den  v  úlohách  svých  vše- 
stranných a  skvěle  dařilo  se  mu  „dělati  ze  sebe  člo- 
věka" . 

Když  léto  zmizelo,  byl  do  Prahy  povolán.  Obchod 
v^adoval  více  jeho  přítomnosti  neŽ  v  letě.  Při  tom 
vĚem  odprazdňoval  so  i  v  zimě,  aby  do  drahých  Li- 
bějie  'se  utekl.  Tak  měl  vždy  nějakou  mílon  naději 
a  odměnu,  mnsil-ii  se  podrobiti  práčem  stavn  svého, 
které  jej  málo  vábily,  méně  neí  venku  hospodářství. 
Že  však  již  otci  se  zaslíbil,  neviklal  na  tom  rozhod- 
nutí. Posud  nepoznal  ostnu  ctižádosti,  ani  nemohl  po- 
jmout přesvéděení,  že  silou  svojí  bý  snad  někdy  mohl 
prospěti  pokrokům  vědy.  Skromně  odsuzoval  se  meai 
pouhé  učně  a  krásně  myslil  si  život  svůj  jako  praktické 
provedení  ideálů  v  obmezeném  soukromí. 

Zatím  byla  se  Julinee  i  její  nejnovější  zamýělená 
partie  zhatila,  a  když  Viktorin  z  delšího  pobytu  letního 
domj)  se  vrátil  opět  sesílen  a  tím  prízDÍvěji  změněn, 
spočítala,  že  ji  není  ještě  ani  tolik  let,  jak  se  byla 
domnívala,  že  rozdílu  stáií  v  lásce  vždy  se  nešetřívá, 
a  když  nž  byla  na  té  cestě,  skombinovala  toho  víc 
a  více,  až  z  toho  vypadlo  nico,  co  mi  snad  ani  ne- 
uvěříš, čtenářko  milá.  Věř,  nevěř,,  ale  Viktorin  přišel 
na  program  její  tužeb  a  plánů.  Bylo  to  tak,  že  ona 
žít  nemohla,   aby  na  někoho  osidel  svých  nastražila. 

D,l,z^:;,.  Google 


Ale  co  poĎít,  aby  pozornost  jeho  k  sobě  obrátila? 
Nebylaí  prou  věru  nikterak  novým  zjevem,  znal  ji  eo 
matčinu  stAtečnou  pobočnici  a  při  jeho  jemné  nevSi- 
mavosti  nemohla  nikterak  vypátrat  city,  jaké  byl  až 
posud  pro  ni  choval. 

Vstávala  nyní  o  něco  dříve  než  obyéejnŘ,  aby 
zkouĚela  vĚeliké  frieury,  jimiž. by  mohla  uÉiniti  dojem 
na  srdce  neb  aspoň  na  pozornost  mladíkovu.  Dlouho 
nechtělo  se  jí  dařit.  Koneéně  přece  uhodila  na  dobrou 
pomoc  v  podobě  velmi  vysokého  hřebene  do  vlasů  za- 
strfeného,  na  němž  vlála  co  váleěnó  vyzvání  červená 
kokarda,  z  čehožto  pak  k  čelu  splývala  zpousta  nevlast- 
ních kadeří. 

Viktorin  u  oběda  sedě  naproti  ní  mimovolně  utkvěl 
zrakem  na  tomto  sestrojení  viasii  a  zavadil  takto  po- 
prvé o  revír  líbezné  lovkyně.  Díval  se  dlouho  na  tu 
^kokardu,  jež  se  mu  v  cestu  stavěla,  pak  na  ty  vrchy 
a  vločky  vlasů.  Julínka  očekávala  trpělivě,  až  se  smekne 
ten  přilákaný  zrak  níže  na  nyjíci  a  vábící  její  obliíej. 
Dočkala-li  se  této  chvíle  a  dočkavši  se,  kterak  dále 
operovala,  zamlčuji  prameny  této  historie.  ZJiStěno 
toliko,  že  skromná  tato  divčinka  velmi  se  zaměstnávala 
něžnou  koketerií  k  vydobytí  Viktorina,  a  poznamenáno 
musí  to  býti,  ješto  z  příčiny  této  vyplynula  pro  našeho 
hrdinu  řada  domácích  nepříjemností. 

Julinka  totiž  podněcovala  nyní  svĎj  nástroj,  pani 
Duchoslavovou,  aby  syna  svého  nutila  ve  společnostech 
se  objevovati,  čemuž  tento  až  posud  viee  méně  se  byl 
bránil,  nebo(  takto  měla  i  Julinka  více  příležitosti  bií- 

D, liz.:;,.  Google 


žiti  se  oběti  evé.  Seznávol  takto  vioe  osob  dílem  t  ob- 
chode dílem  ve  společnostech,  a  postaveni  i  stáří  jeho 
nntilo  jej,  aby  odloiíl  dětsky  skromnou  nevšimavost 
svoji.  To  přicházelo  pozvolna,  avšak  nenprositelně, 
skoro  nepozorovaně,  ale  osudné.  Slovem,  mladý  idealista 
musíval  opouštět  svět  svých  ideálů,  aby  skutečnost  po- 
znal, a  uĚeň  vědy  filosofické  byl  íivotem  vyzván,  aby 
již  prakticky  své  theorie  osvědĚoval. 

Jeho  dosavadní  známosti  v  rodinném  a  správco- 
vic  kruhu  nemohly  mu  býti  ani  dost  málo  měřítkem 
n  vlnobití  různých  povah,  spoleĚenského  přetvařování, 
vlídného  usilování  a  opačného  mínění.  Což  plátno  o  toni 
řísti,  moudrostí  a  poctivostí  proti  všemu  se  zbrojiti: 
skutečnost  přeplaví  všecko  věĚně  novým  překvapením 
a  věf-ně  nepříjemnými  klamy.  JeStě  však  těm  klamům 
nevěřil,  a  uvěřil-li,  omlouval  je,  překvapováni  jej  ne- 
unavovalo, ale  celek  neměl  prou  půvabu  a  on  stával 
se  netrpělivým,  býval-li  tak  mnoho  odvrácen  od  toho, 
co  jej  vábilo  kouzlem  přirozeného  nadání.  Hejno  ko- 
legů a  vnucených  přátel  obklopovalo  jej  ve  dne  v  noci. 

často  uzavírával  se  ve  svém  pokoji  neotvíraje  ni- 
komu af  klepal  kdo  klepal.  Tím  klamával  i  domácí, 
kteří  pak  myslili,  že  vskutku  doma  ho  není.  Vznikl 
pak  následkem  toho  jednou  poplach  v  domě  a  starost- 
livý otec  poslal  po  celé  Pmze  domněle  zmizelého  syna 
hledat,  při  Ěemžto  Julinka,  sdílejíc  aŽ  příliš  rodinnou 
starost,  div  své  srdce  nevyzradila. 

Konečně  objevil  se  Viktorin,  ale  tajemství  jeho  sa- 
moty bylo  již  vyzrazeno.  Přísti  pokusy  skrýváni  avzdo- 

Dalz,;;,C.OOg|i: 


87 
lováni  se  byly  tím  obtížnější.  Uprchnout  do  Libějie 
nebylo  vždy  možno. 

Takto  potlačována  a  neuznávána  planula  láska  mla- 
díkova k  vědám  tím  ohnivěji.  Nahlédl  v  této  dobí,  že 
se  klamal  domnívaje  se,  jako  by  mohl  svou  vědychtivost 
pouze  v  hodináeh  jiného  zaměstnáni  prázdných  pěsto- 
vati. Byla  to  láska  tak  vroucí,  jako  všeliká  láska, 
a  žádala  tak  urputně  za  ukojení,  jak  láska  vůbee  za- 
dává. Překážkami  stala  se  vášni,  jak  rovněž  pHrozeno, 
a  opanovala  žiti  Viktorinovo  novou  moci.  Jako  láska 
milencova  k  milence  si  žádá  spojeni  doživotného,  tak 
toužil  Viktorln  po  sĎatku  b  vĚdou.  Konečně  uzrálo 
v  něm  rozhodnuti,  že  by  bylo  jedinou  blažeností  a  spá- 
sou jeho,  kdyby  mohl  vyzouti  se  ze  vSeeh  jiných  po- 
vinnosti a  státi  se  žákem  na  vysokých  Ěkolách.  S  touto 
žádosti  v  srdci  chodil  dnem  i  noeí.  Umínil  si  před- 
stoupiti 8  ní  před  otce.  Již  dříve  byl  s  Holým  někdy 
-v  tomto  smyslu  rozmlouval,  a  tento  namitával  mu,  že 
nenalezne  uspokojení  ve  studiích  veřejných,  an  v  mno- 
hém již  daleko  napřed  pracoval  a  jeho  učební  plán 
nikdy  dtc  systémů  Ěkolnich  se  nebyl  řídil.  Holý  mu  pak 
podával  obrazec  universitních  studii,  a  Viktorin  uzná- 
vaje, že  nalézá  se  na  eestě  zvláĚtní,  byl  tenkráte  po- 
tvrzen v^áhledud^že  setn'á  v  soukromi  svých  studii. 
Nyní  uvažuje  věc  ^nak  přál  si  jaksi  té  sankce  veřej- 
nosti, aby  nabyl  tézveřejnébo  oprávnění  v  rodině  a  mezi 
spoluobčany,  bez  něhozto  mu  nebylo  lze  do  pravého 
proudu  se  dostati.  Hledal  příhodné  chvíle,  aby  otci 
své  přáni  sdělil.     To  nebylo  vSak  sna'dné,  ježto  otec 


vĚe  jiné  raději  by  mu  byl  dopřál   než  právě   žádosti 

podobné. 

Chýlil  se  masopust  s  maškaranii  a  veselím  ke  konci. 
Zdálo  se,  že  se  ho  nikdo  nabažit  nemůže.  V  masopustni 
neděli  slavil  se  maěkarni  ples  na  lodě,  prodloužil  se 
do  veíera,  pokrajoval  při  pochodních  a  skončil  se  v  di- 
vadelní místnosti  redutou.  Kolem  střeleckého  ostrova 
na  velkém  kluziSU  rejdily  veselé  maškary.  Na  ozdob- 
ných saních  vozily  se  dámy,  jimž  maškary  se  dvořily. 

V  červeném  aksamitovém  kožiše  vozila  se  paní 
Duchoslavová  mezi  prvními,  jež  vyznamenáni  dochá- 
zely. Pestré  mažkary,  Turci,  Šekové,  vousatí  Eusové, 
Arabové  a  jiní  tlačili  se  kolem  sani  hádajíce  se,  kdo 
má  voziti  bohatou  dámu,  jejížto  pohostinský  dům  byl 
otevřen  i  se  svými  zábavami  těmto  hostům.  Ona  samý 
smích,  při  ĚemŽto  se  houpalo  dlouhé  bílé  péro  na  jejím 
klobouku.  Poznávala  snadno  jednoho  známého  po  dru- 
hem, při  čemžto  jí  chytřejší  Julinka  vedle  ní  sedící 
napovídala.  Přiklouzala  se  nová  maěkara,  štíhlý  arle- 
kýn,  a  tento  zvítězil  drzosti  a  obratností  nade  všemi. 
Vítězně  vozil  nyní  on  sám  paní  Duehoslavovou  Evěda- 
vou  a  nade  všecko  Šťastnou.  Ani  ona,  ani  Julinka  ne- 
uhodly, kdo  to.  Arlekýn  nemluvU,  avšak  tím  galant- 
nějšim  byl  ve  všem  eo  si  počínal,  ať  se  staral  o  oběer- 
stveni  dam  z  bohaté  kredence,  jež  na  ledě  byla  připra- 
vena, ěi  v  zahalováni  v  kožené  přikrývky,  když  u  večer 
chladu  přibývalo,  či  o  vlastnoruční  iizeni  saní. 

Pan  Duchoslav  dávaje  se  voziti  na  jiných  saních 
chtěl  dříve  domů  se  odebrati,  nyní  byl  i  on  poután  do- 

D,l,z^:;,.  Google 


téravým  arlekýnem  k  zimnímu  tomu  divadlu,  při  Ěemž 
mezi  zuby  Ěeptal  proitHnáni.  Zdálo  ae,  od  že  uhodl  bystřeji 
než  dámy,  kdo  se  skrývá  za  arlekýnem.  Několikráte 
pohnul  sebou  s  úmyslem,  le  se  vrhne  k  saním  svó  ženy, 
aby  dotíravce  odehnal,  vždy  ale  zase  záhy  se  zpama- 
toval.  DávBO  nedával  nikomu  na  jeve  svou  oprávněnou 
žáťlivost.  Jak  směšno  !  v  těchto  letech  se  synem  téměř 
dospělým !  A  eo  hůře,  vědĚl,  že  vĚe  jest  mamé  při  této 
ženě  povrchni  a  beze  srdce. 

Pochodně  rozsvěcovaly  se  a  metaly  rudé  obrazy  na 
lesknoucí  se  led.  Postavy  nabývaly  bájeěně  přiSemého 
pohledu.  Temné  postavy  obrovských  stromů  na  ostro- 
vech zdály  vypínati  se  vážně  ku  chladnému  nebi  nad 
tím  světem  pidimužíků.  Náhle  zastavil  se  zimniění  ruch 
fí  oepobizen  sestavil  se  dav  lidstva  do  kruhu  kolem 
zjevu  nového. 

V  slunném  a  bohatém  oděvu  Sekyně  přiklouzala  se 
postava  ženská  na  světě  nejpůvabnější  s  tváří  Ěkra- 
boěkou  ovšem  zahalenou,  což  vábilo  tím  větši  zvěda- 
vost krom  podivu,  jejž  působilo  jeji  umění  ktuzařské, 
ženštinám  tehdáž  zcela  neobvyklé,  Nožinky  jako  srnčí 
popisovaly  kruhy  a  ellipsy,  tilko  ohýbalo  se  pružně 
a  ze  škrabošky  vynikající  proužek  tváře  a  okrouhlá 
bradička  zardívaly  se  purpurem  při  pohybech  těchto 
aneb-snad  i  pro  pozornost  všeobecnou.  Bylo  to  něja- 
kého bádáni,  kdo  to?  nějakého  obdivováni,  blížení  se, 
nebo  brzo  ustoupilo  strnuti  všeobecné  zvýšenému  ruchu.    . 

Arlekýn  zdál  se  býti  v  strašných  nesnázích  a  v  ne- 
pokoji.   By!  nyní   poután  k  saním  paní  Duchosiavové, 

C.ooglc 


o  něžto  žádná  z  raaěkar  již  se  nestarala  a  jichžto  na- 
jatého sluhu  byl  poslal  prjĚ  s  hojnou  odménou. 

Paní  DnchoelaTová  nepozorujíc  nepokoj  svého  prfl- 
vodčilio  bavila  se  s  ním  dále,  nemálo  hrdá,  že  jej 
poutá  navzdor  ^evu  krásky,  kolem  nižto  vSickni  ostatní 
muži  se  hrnuli,  ani  jejího  manžela  nevyjímaje,  kterř 
také  zvědavosti  neodolal,  blíže  se  obratné  kluzařce. 

Tato  znala  uniknouti  každému  sblíženi  se  smělou 
zatáÉkou,  a  celý  rej  brnul  se  za  ní,  když  uháněla  proti 
Vltavě  kolem  Žofína  nahoru,  odkud  zasmušilý  Vyše- 
hrad s  hradbami  svými  v  mlze  se  jevil. 

Pochodně  sledovaly  všeobecný  ten  běh,  za  pochod- 
němi hrnuli  se  mlmovolně  i  ti,  kterým  právě  se  ne- 
chtělo za  krásnou  ženštinou,  a  místo  kolem  ostr«va 
střeleckého  zůstalo  prázdné  a  temné.  Zbyla  tam  postava 
mužská  bez  maškarního  kroje  v  černé  jen  domino  za- 
halená. Shodila  škrabošku  na  led.  Byl  to  Viktorin. 
Zvolna  zakroužil  k  ostrovu  temně  z  ledu  vystupujícímu. 
Hleděl  za  pi^ůvodem,  kterak  od  něho  se  vzdaluje.  Noéní 
temno,  ticho,  ledová  spousta  kolem  něho.  Tu  teprv 
srdcp  mu  roztálo.  Byl  přišel  nedávno  zpola  přinucen 
a  hned  po  něm  přišla  p&vabná  ženština;  od  něho  však 
neutržila  daně  pozornosti,  a  Julinka  viděla  se  zadost- 
uěinénim,  jak  lhostejně  kolem  ni  obíhá,  neb  poznala 
jej  dobře  po  každém  hnutí  jeho.  Přece  však,  an  minii 
se  navrátit,  zpozoroval  nesnáz.  Nemohl  ku  břelin  se 
dostati  po  tmě  bez  nebezpečí,  ueb  pamatoval  se,  že 
tam  byl  viděl  prosekáno  otvory.  Nebylo  lze  najíti  pravé 
dráhy  a  spustiti  se  za  průvodem  bylo  již  pozdě.    On 

Dilz,;;.C.OOylc 


91 
s&m  jedÍD;  v  nocí  na  zamrzlé  řece  podobat  Be  bluď 
němu  stiou.  Bylo  to  postavení,  v  jakém  ae  ocítíváme 
někdy  Te  snu.  Cosi  nás  obmezuje,'  ůži  nám  srdce  a  naše 
Siny  nás  z  něho  neosvobozuji.  Neodhodlaně  jezdil  ko- 
lem ostrova,  dicaje  se  do  tmy.  Nebylo  posud  mostu, 
po  němžto  z  ostrova  by  se  byl  mohl  domů  vrátit.  Střel- 
nice i  hostinec  byly  v  zimě  zavřeny,  ostrov  zajisté 
pustý. 

„Nyní  igáS  svou  samotu,  po  nížto  toužíváš,"  pra- 
vil Viktorin  ksobě;  „samoten  neumíš  si  pomoci  z  ne- 
snáze. A  přece  dám  vĚecko  pohodli,  bezpeíí  a  podporu 
za  samostatný  směr,"  odpověděl  sobě  sám.  Vyskočil 
na  ostrov  sněhem  vysoko  pokrytý  a  hledal  na  něm  vy- 
šlapanou stezku.  Již  se  mu  nechtělo  ani  nazpět  do  té 
maškarní  masopustui  noci,  kde  by  ho  vtáhli  znova  do 
víru  svého.  ^ 

Nedbaje,  že  se  brodí  ve  sněhu  vysoko  napadlém, 
chtěl  jaksi  dosvĚděiti  sobě  sám,  že  se  nachází  v  živlu 
svém,  že  Je  mu  dobře  a  volno  zde  pod  těmi  starými 
stromy. 

Na  tom  místě  ponejprv  pocítil  jakýsi  bol,  jakéhož 
dříve  nebyl  znal.  Byl  nespokojen.  Již  ho  neukonejĚila  , 
naděje  na  pobyt  v  Libějicíeh,  již  ho  neuspokojovalo 
nové  a  nové  poznávání  a  vnikání  do  oborů  vědy,  již  ho 
nepovzbuzovaly  věčně  lákající  záhady  přírody  a  člo- 
věčenstva k  činnosti  neúnavné.  Pochybnost  a  vzdory 
obemkly  jej  krou  ledovou.  Pochyboval  nyní  o  všem 
jako  jeho  století,  pochyboval  i  o  svém  vlastním  „jsem" , 
pochyboval  o  dobru  a  pokroku  lidstva.  A  že  byl  dobrý 
• 

D,l,z^:;,C.OOglc 


sám,  že  pokrokem  celku  byl  jebo  vlastní  pracnjící  duch, 
div  nezbláznil  se  při  prvním  ostrém  poeíttt  toho  bolu, 
jenž  rozerval  tak  mnohé  srdee  vzneSené. 

Týž  bol  byl  zachvátil  celé  pokolení  a  jevil  se  v  po- 
dobách nejríiznějšich.  Při  něm  zamrzla  půda  se  seme- 
nem svobody  v  ni  pučícím.  Oi  zamrznuvši  obemkla  símě 
tím  mohútnĚji,  aby  sesílilo  ke  vzrůstu  a  výkvětu  ba- 
doueímu  tim  bujnějšímu  a  krásnějšímu?  Ještě  nelze 
odpověděti.  Neodpovídajíce  doufáme,  neb  již  jsme  bylí 
svědky  vzkříšení  národa  i  lidu,  zkusili  jsme  hnutí  svo- 
body a  koupáme  se  v  proudech  dějin  nelenících. 

Náš  hrdina  zíral  v  dobu  nehnutou,  v  dobu  absolu- 
tismu, v  dobu  lidu  neuvědomělého.  Taká  doba  vrací  na 
hladkém  povrchu  jen  jednoduchý  sobecký  obraz  tvůj. 
Však  doba  pohnutá  a  pracující  odráží  ti  obraz  minu- 
lostí veškeré  v  podobném  pohnutí  a  v  téže  důsledné 
práci  dějinné.  Jen  v  době  takové  nauĚíŠ  se  opravdově 
dějepisu,  v  době  Viktorinově  hloubáš  se  jen  ve  vlastním 
trapném  a  trpném  myšlení.      ' 

A  tak  se  vhloubal  v  ty  myšlénky  bez  konce  a  útě- 
chy, že  nevěděl,  .kterak  hloub  a  hloub  do  sněhu  za- 
padá. Učinil  však  jeden  krok,  jímžto  v  prohlubinu 
šlápnul,  aniž  mohl  druhým  krokem  vyváznout.  Bylí 
náhle  po  pás  ve  sněhu  a  musil  zas  přestat  býti  lho- 
stejným. 

Ohlédnuv  se  viděl  Viktorin  jen  tmu  a  šerý  sníh. 
Pohyboval  se  prudce  ku  předu  ehtě  osvoboditi  se  z  ne- 
bezpečí ztuhnuti  a  snad  i  zmrznuti. 

D,lz.::,.  Google 


Všeeken  duševní  bol,  vĚecka  pochybnost  a,  omrze- 
lost  umlkla.  On  chtěl  žít.  totiž  on  musel  chtíti,  protože 
jou  to  kázala  bujná  příroda  v  jeho  žilách  mladistvě  prou- 
dící. Tu  slyáel  volání  a  vši  siiou  zahouknul  vodpověil. 

Mezi  kmeny  zasvitla,  ziře  zasahující  až  k  němu. 
Za  chvíli  objevil  se  muž  se  svítilnou. 

Viktorin  zaplesal  tak  vroucně,  spatřiv  pomoc,  jako 
prvé  zasténal  při  bolu  svém. 

Za  chvíli  byl  ze  sněhu  vytažen,  pak  sledoval  vůdce 
v  šlépějích,  až  spolu  se  dostali  na  led,  z  něhožto  sníh 
byl  zameten. 

Podíval  se  nyní  na  mióenlivého  soudruha  při  svitu 
lampy,  a  co  se  mu  prvé  jen  bylo  zdálo,  stvrdilo  se  mu. 
Byl  to  dobrý  známý,  bývalý  pacient  Holého,  jehož  byl 
8  ním  v  letě  navštěvoval,  když  v  Libějicích  stonal. 

„Jste  vy  to,  Pavle?"  tázal  se  ho  a  tento  udiven 
di:  „Jakže,  vy,  mladý  pane?" 

Bylo  třeba  vysvětliti  věc.  Pavel  Jarý  to  učinil  ně- 
kolika slovy,  jež  dostačovaly  Viktorinovi,  naĚež  opatrně 
svítíce  si  na  cestu  ku  břehu  se  dostali. 

Pavel  byl  příĚel  s  mnohými  diváky  k  Vltavě,  a  jako 
každého,  tak  též  jeho,  ba  i  více,  lákala  podoba  klu- 
zařčina.  Nemohl  odtrhnouti  pohledů  od  Stihlého  toho 
těla,  od  těch  lehounkých  pohybů,  značících  neodvislost, 
sílu  a  duchapřítomnost,  u  ženštiny  neobyčejnou.  Pavel 
přísahal,  íe  by  tu  ženštinu  zbožňoval,  i  kdyby  se  ob- 
jevila s  tváří  škaredou.  Mněl  poznávati  jakousi  zvláštní 
povahu,  velké  lásky  hodnou,  ba  spise  nevědě!  sám  co 
vfie  mní,  jat  jsa  půvabem  jejím  tak,  že  by  byl  všecko 


91 

za  ni  nasadil.  Ubohý!  Co  však  mohl  naladiti?  Ne- 
mohl za  aí  ani  na  zkluzkj  led,  jehožto  plochu  ona  tak 
královsky  opanovala.  Vybíraly  se  lístky  «  vchodn  na 
led  dobře  střeženého.  Byla  to  společnost  uzavřená,  jež 
se  tam  proháněla.  A  mezitím  co  Viktoria  pohrdlivě, 
díval  se  Pavel  žádostivé  za  prchajícími.  Zbyl  sám  je- 
diný z  davu  diváků  a  vzdychaje  touhou  za  vábným 
zjevem  povšimnul  si  postavy  Viktorinovy  kolem  ostrova 
obcházející.  Soudě,  íe  snad  nemSže  ten  jediný  pro 
jakoukoliv  příčinu  druhé  sledovati,  tuSil,  ^e  by  mu  bylo 
pomoci  potřebí.  Ohlížel  se,  chtě  ještě  jiné  ku  pomoci 
vyzvati,  ale  ani  žárlivých  strážců  vstupenek  nebylo  již 
nikde.  Přemluvil  ponocného,  jenž  jediný  na  břehu  náhle 
opuštěném  ae  zahostil,  aby  mu  svítilny  zap&jÉil,  a  vy- 
konal svůj  čin. 

Průvod  přiklouzal  se  k  Výtoni,  kde  vozy  čekaly, 
.  tak  že  bylo  nyní  patrao,  kterak  z^imavá  ženština  ve 
srozumění  s  výborem  plesu  celou  společnost  sem  při- 
lákala.   Jeli  domů  se   převlóct  anebo  přímo  do   plesu 
v  divadle. 

Paní  Duehoslavová  byla  pod  kožichem  v  plné  toaleté, 
poručila  tedy  kočímu,  aby  jel  hned  do  divadla.  Zvala 
arlekýna  milostně,  aby  použil  jejího  kočáru,  avšak 
tento  nevděčně  zmizel,  hledaje  neznámou,  aniž  se  mu 
podařilo  ji  nalézti.  Doufal  pak,  íe  ji  najde  v  plesu 
opět,  ale  doufal  marně.  Bud  byla  k  nepoznání  převle- 
čena, buď  tam  dokonce  nebyla.  Arlekýn  byl  by  si  trou- 
fal poznati  ji  ve  vMikém  přestrojení,  I  on  byl  poznán 
pani  Duchoslavovou  a  Jnlinkbu,   ačkoli   byl    nyní    za 


95 
poutníka  převlečen.  Poznaly  totií,  že  je  to  bývalý  árie- 
kýu.  a  když  pak  jií  vůbec  nedbal,  aby  zňstal  nepo- 
znán, a  cizinky  nenalézaje  již  setrval  po  boku  paní 
Duehoslavovó,  byl  od  ní  poznán  podruhé  s  výkřikem 
j-ailostným  jako  hrabě  Vi-bna, 


IX. 

Po  náhlém  únosu  paní  DuchoBlavové  z  Libéjic  hrabě 
Vrbna,  vyspav  se  pohodlně,  nenahlížel,  proÉ  by  nemohl 
jeSté  nějaký  čus  třeba  nezvaný  pobyti  na  zámku,  nčkdy 
svém  vlastnim.  Oblekl  se  nedbale  a  šel  se  ohlédnout. 
Když  ale  viděl  to  dvojí  zasnoubeni,  výjevy  rodinné 
radosti,  cítil  se  zbyteřným  a  pravil  sám  k  sobě,  ze 
přece  není  jeětě  tak  nedíiležitým  člověkem,  aby  musil 
býti  někde  pátým  kolem  u  vozu.  Odejel  tedy,  k  Ěemnž 
správce  chtě  nechtě  musel  mu  koně  zapůjĚiti.  My  pak, 
totiž  t;  čtenářko  a  já,  měly  jsme  v  kapitole  dotčené 
tak  mnoho  práce  jiné,  že  si  to  již  odpustíme,  jestliže 
jsme  spolu  naň  zapomněly.  Nyní  ho  tu  zase  máme.  Kde 
sátím  byl,  co  robíl,  uhlídáme  dále.  Kde  se  vzal  —  tu 
se  vzal. 

Paní  Duchoslavová  příĚtiho  dne  předstírajíc  boleni 
hlavy  choti  svému  ani  se  neukázala.  Tento  zamračen 
snídal  B  Viktorinera  a  Julinkou ;  věděl  již  také,  že  vče- 
rejším ariekýnem  byl  Vrbna.  Julinka  ráda  by  se  byla 
tvářila  vzne&ooě  k  panu  Dueboslavovi  a  byla  by  mu 
dala  ihned  svou  obyčejnou  výpověď  (jížto  on  si  nikdy 
nepovfiimníil),  kdyby  ji  byl  las  chtěl  činiti  zodpovědná 


;,■  Google 


za  skutky  paniny;  ale  přítomnost  Viktorínova  zas  na- 
opak jí  ukládala  uejvětší  něžnosti  a  líbezué  upejpa- 
vosti.  Vězíc  mezi  tímto  dvojím  prarozdílnýni  nalaďénim 
jevila  Julinka  v  tváření  a  chování  tolik  komiky,  ie  jí 
byla  věru  Ěkoda  pro  ty  dva  nevšímavé  mužské,  jižto 
pro  ni  neměli  ani  pohledu. 

Viktorinovo  napnutí  dosáhlo  víerejškem  nejvySšího 
stupně.  Chtělo  ae  mu  promluviti,  s  otcem.  Nezkoumal 
již  jeho  rozmar,  byl  v  takovém  stavu,  že  neměl  smyslu 
leé  pro  sebe.  Čekal  jen,  až  by  Julie  se  vzdálila.  Tato 
ale  čekala,  až  starý  pán  se  vzdálí.  Viktorín  sedával 
ráno  dosti  dlouho  v  jídelně  za  stolem  otvíraje  a  éftaje 
obchodní  dopisy.  Julie  chtěla  mermomocí  promluviti 
8  ním  a  slyĚeti  z  jeho  úst,  že  se  mu  klazařka  věerejší 
ani  dost  málo  nelíbOa,  že  nemiluje  také  smělosti  žen- 
ské, naopak  tichá  domácí  cnost,  jako  na  příklad  Juliina, 
že  jej  vábí  věíným  kouzlem  ženskosti.  Vymyslila  si  to 
tak  krásně,  jak  on  to  řekne,  že  se  jen  třásla,  aby  to 
uslyšela  opravdu.  Tak  čekali  dva,  a  ješto  starý  pán  na 
nic  nečekal,  zdvihnul  ae  a  měl  se  nejdříve  k  odchodu. 
Viktorin  povstal  také  řka:  „Kam  jdeš,  otče,  smím  tě 
doprovodit?" 

„Jen  jdi  do  pisárny,  čekají  tam  na  tebe,"  byla 
odpověd  a  Viktorin  zas  byl  odbyt.  Chtěl  jiti. 

Julinka  ale  již  vyjela  se  avou  otázkou,  jakže  ae 
líbila  Viktorinovi  včerejM  hrdinka  na  ledu?  Určitě  a  ne- 
trpělivě zavrtěl  hlavou. 

Julinka  plesala  vítězně.  NeslyĚela  sice,  co  byla 
doufala,  ale  ach,  kdo_ž  je  tak  šťastným,  aby  dosáhl  kdy 

Digtiz^c;,.  Google 


■       97 

sTJeh  ideálfi?    Ještě  nepouštěla  odcházejícího,  ehtéla 
věděti,  byl-]i  potom  v  divadle  na  plesu  a  jak  byl  pře- 
.  strojen,  že  ona  ho  nepoznala,  ona,  jenž  ho  vždy  a  všude 
poznává. 

O  Viktorine,  mramorové  srdce,  neslyĚels  přízvuk 
v  těchto  slovech? 

Pan  Duchoslav  prudce  se  vrátil.  ,,Myslil  jsem,  žes 
vpisámě?"    oslovil   syna  přísně,  jak  jindy   neĚiníval. 

Julinka  uchopila  se  příležitosti  a  zarděla  se  k  slzím, 
pak  prchala  mladistvě  i  pokoje,  aby  nebylo  pochybnosti  ' 
o  tom,  co  na  oko  skrývá. 

„Viktorine,"  promluvil  otec,  pozoruje  s  udivením 
toto  počínání,  „snad  nejsi  zamilován  do  této?" 

Ale  Viktorin  ani  neodpověděl  na  tuto  otázku 
a- ehopiv  se  otcovy  ruky  řekl:  „OtÉe,  něeo  důležitějšího 
mám  na  srdci.  Nemohu  být  obchodníkem.  Musím 
studovat." 

Otec  zbledl,  „Všecky  rány  najednou,"  řekl,  ne- 
chtěje synoíi  ruky  podat  a  klesaje  v  křeslo. 

„Jaké  to  rány,  probůh?"  tázal  se  Viktorin. 

„Nemluv,  nemluv  na  mne!"  vece  otec,  a  Viktorin 
viděl,  kterak  tvář  jeho  sestárla. 

,;Í{okni  přece,  milý  otěe,  vždyť  nejsem  snad  ne- 
hoden  tvé  lásky  pro  náklonnost  tuto  ku  vědám?" 

„Ne,  dělej  jak  chceš,  opouštějte  mne  všickni. 
Tvoje  matka  mne  považuje  za  blázna,  který  je  k  tomu 
zde,  aby  jí  skvělé  žiti,  bohatství  a  rozkoíe  zaopatřo- 
val. VíerejŠí  arlekýn  byl  Vrbna,  A  ty .  .  .    ty " 

D, liz.:;,.  Google 


„ProBÍm  té,  otče,  zadrž,  posud  aezasluhuji  iÁAa& 
T^čitky," 

Otec  Stkaje  Trhl  se  mu  kolem  krku.  „Nikdo  tedy 
nepůjde  se  mnou  životem?  Nilíádné  odměny  za  svou 
vytrvalost  nenalézám?  Mohl  jsem  zapomenout  v  náruči 
jiné  ženy  nevéru  tvé  matky,  a  víě  proě  jsem  toho  ne- 
učinil? Proto,  že  jspm  tebe  v  Šanc  dáti  nechtěl.  Cítil 
jsem,  že  bycb  pak  náležel  té  druhé  osobě,  že  bych 
nebyl  již  otcem,  jakým  tobě  jsem,  a  ty,  jenž  ani  matkj 
nemáĚ,  byl  bys  na  dobro  osiřel.  Jen  tobě,  jen  tobě 
k  vůli  jsem  zde,  pracuja  a  snášim  manželské  jho." 

„Již  doBt,  již  dost!"  prosil  Yiktorin  s  ořima  pl- 
nýma slzi.  Pak  bylo  ticho  a  otec  za  chvíli  odešel, 
aniž  věc  se  rozhodla. 

Až  posud  nebyl  Viktorin  slyšel  o  matce  mluviti,, 
jak  otec  jeho  dnes  byl  uĚinil.  Co  ditě  toužival  po  raatěiné 
objetí,  až  ji  omrzíval.  Nemívalaí  nikdy  Ěasu  s  dítě- 
tem 86  zdržovati.  Co  vĚtší  hoch  blížival  ee  ji  co  svě- 
tici a  býval  Sfasten,  pouštívala-li  jej  do  svých  vonných 
pokojů,  slyšival-li  ji  hrát  a  zpívat,  mohl-li  se  dívat  na> 
její  krásnou  tvář.  Ona  bývala  tenkráte  vlídná  k  uěma, 
trpfvala  ho  kolem  sebe,  procházívala  se  b  ním.  Edyž  ale 
Julie  do  domu  přišla,  byl  znova  a  navždy  konec  lásee 
mezi  matkou  a  synem.  Julie  byla  tehdáž  mladinké, 
dosti  hezké  děvče,  ale  již  tehda  jevila  se  takovou,  jak 
jsme  ji  poznali  nyní.  Dítě  jí  všude  překáželo,  již  tehdái 
tlnmoSila  a  podporovala  matt-inu  netrpělivost  k  hoší- 
kovi. Láska  mezi  nimi  útle  pučící  zanikla  navždy, 
a  nyní  chtéla  tatáž  Julie  nahraditi  srdci  synovu,  co 

Digtiz^c;,.  Google 


mu  byla  urvala  tehdáž;  nyní  nabízela  mu  ziétnou,  je- 
šitnou a  lživou  lásku  BTOji  za  láskn  matčinn.  Viktorín 
na  Julii  při  tom  ov^m  ani  nevzpomnél,  ale  ta  matka, 
ta  drahá  matka  zasadila  mu  ránu  hroznou.  Nevěděl 
již  ani  sám,  co  jej  nejvíce  bolí,  k  éemn  má  utéd  se, 
co  doufati  a  kde  najiti  myšlénku,  jižto  by  započal 
znova  myelet  a  přemítat,  přemítaje  iíit  a  jednat,  nikoli 
již  trpět  jen  a  utrpením  otupovat.  — 

Vybláznily  se  ostatky  masopustní  v  lesku  a  šprýmo- 
váni tehdejší  prázdné  doby,  která  jako  všecka  prázdnota 
zevnějškem  nahrazovati  mínila,  co  uvnitř  scházelo. 

Nejfidny  oči  hleděly  záduraĚivĚ  neb  rozhořčeně  do 
tohoto  víru  vidouce  mělké  jeho  dno  a  opovrhujíce  jím. 
Móda  ale  všecky  podobné  výlučnosti  a  vzpoury  obratné 
přikrývá  směšností,  a  kdo  nechce  směšným  býti,  musí 
vléei  se  za  křepčícím  davem. 

Duehoslav  před  svĚtern  úzkostně  skrýval  nevrlost 
svou  a  nechtěl  v  pohostinství  a  nádheře  ani  o  píď  zfi- 
stati  za  svou  ehotí.  Byl  každou  žilou  obchodníkem 
a  již  co  takový  dbal  o  zevnějílí  okázalost  své  domác- 
nosti na  záruku  obecenstvu.  Y  dobách  politicky  umrtvě- 
lých veškerý  rueh  a  hnuti  hmotné  národů  soustře- 
ďuje se  v  obchodě.  Zboži  »  jméní  koluje  od  jedněch 
ke  druhým,  až  z  toho  přirozeným  během  zas  vyprýští 
duch  a  pokrok  dnševní.  Obchodník,,  jenž  přeje  si  ště- 
drost kupcS,  jest  na  vzájera  Štědrým  odběratelem  vý- 
robků jiných,  a  žena  jeho,  jako  Duchoslavová,  která 
nežije  ani  oitem  ani  duchem.  Žije  pak  v  domněnce,  že 
jest  proto  zde,  aby  vĚe  to  zboží  jí  se  zužitkovalo  a  spo- 


100 

třebovalo.  Proto  musí  hodně  baviti,  ukazovati  se,  svSj 
dům  jiojm  otvírati,  a  vykonavši  povinnost  tuto  nemá 
již  povinnosti  jiné. 

Dnchoslavová  jiŽ  předVrbnou  byla  vystřídala  ně- 
kolik zbožilovateiů,  nemnic  jináée  než  že  tito  náleíí 
k  celému  přepychu  jejího  Žíti,  Že  rmoutila^  tím  muže, 
sváděla  na  vrub  jeho  povahy,  poněkud  k  mrzutosti  na- 
kloněné, a  právě  jako  o  milence,  tak  mívala  8  ním 
mrzutosti  o  některé  jiné  záležitosti,  na  příklad  o  spo- 
lečnici, o  několik  panských,  o  komornou,  a  největší 
rámus  byl,  když  si  jednou  vzala  do  hlavy,  Že  musí 
míti  lokaje,  aby  za  koěárem  stával  a  do  kostela  mo- 
dlitby za  ní  nosil.  K  tomu  tvrdohlavý  pan  Duchoslav 
ale  nikterak  nesvoii!,  raději  trpěl  vŠe  ostatní.  Měl  svoje 
pojmy  o  tom,  co  obchodníku  přísluší,  a  od  těch  neupu- 
stil. Edyž  ale  byl  kdysi  na  cestách,  vyvedla  jeho  paní 
přece  chontkn  svoji.  Oblekla  nejmladšího  uěenníka 
spola  za  páže  zpola  za  lokaje,  a  ubohý  vykonal  svfij 
nedělní  úřad  po  vůlí  panině.  Sledovala  pak  ovšem 
jedna  z  četných  mrzutostí  v  celku  zcela  neplatných. 

Sám  odíval  se  a  žil  pan  Duchoslav  s  jakousi  Na- 
poleonskou prostotou.  Miloval  vždy  stejný,  šedý  oděv, 
spával  málo,  pracoval  mnoho  a  řídil  dům  přesně  a  řádně. 
Při  všem  tom  pořádku  a  určitosti  vyr&stal  mu  živel 
přepychu  nad  hlavu.  Tak  dělo  se  nikoli  jemu  jedinému, 
bjia  již  doba  taková.  Napoleon  I,  byl  již  sice  dohrál 
úloho  svoji,  avšak  nedohrálo  ji  množství  lidu,  a  bývá 
zajímavé  sledovat  sys^my  vladařS,  podmanitelů,  bu- 
řičů i  reformátwů  na  mikroskopickém  jeviáti  rodinném. 

D,l,z^:;,.  Google 


101 

Jakkoliv  bez  interesn  a  vkstnfho  potAšení  tvářil 
se  tedy  Dnehoslav  v  dohře  masopnstni  zái-oTeň  s  ostatr 
ním  světem  vesele,  a  byl  by  se  hněval  na  Viktorina, 
kdyby  byl  tento  áplně  se  toho  veeelí  stranil.  -  Mezi 
otcem  a  synem  vařila  se  otázka  jejieh,  aniž  se  ji  oba 
slovem  tknuli.  Citili  však  při  tom,  jak  rádi  se  mají, 
a  oěi  jejich  setkávaly  se  vřelými  pohledy  přes  posa- 
vadni  nedorozuměni. 

Nastávajícím  postem,  když  se  uzavřely  taneřní 
síně,  v  divadle  Pražském  nmění  slavilo  svůj  příchod. 
Tehdáž  na  německém  divadle  Pražském  soustředily  se 
sily  umělecké  v  Německu  nejvzácnější.  Byly  to  síly 
původně  české,  vSak  o  to  nevedlo  se  žádného  sporu. 
Divadlo  Ěeské  pracovalo  o  svých  dětských  zaěáteieh 
v  podruží.  NepoĚítalo  se  posud  k  umění,  dílem  nevší- 
máno, dílem  v  posměch  uvedeno,  dílem  zas  horoucně 
zbožňováno,  zkoušelo  kroky  ^o  neznámé,  netuSené  bu- 
doucnosti. 

Ohlašoval  se  na  divadle  německém  repertoir  ryze 
umělecký  a  z  davu  maěkamího  vylouplo  se  obecenstvo 
kritické  a  umění  milovné. 

Domoiselle  Eřepinská  byla  ohlášena  na  pohostinské 
hry.  Bylať  jmina  Polkou,  a  sympathie  k  jejímu  národu, 
jenž  byl  tehdáž  celé  Evropy  miláěkem,  zabezpečovaly 
jí  dobré  uvítání.  Objevila  se  jako  panna  Orleanská 
pod  věštím  dubem,  a  sotva  postoupila  ku  předu  ztepilá 
a  půvabná,  byla  ihned  od  celého  divadla  poznána  co 
kluzařka  na  ledu.  Významná  tvář  a  krásné  oko  do- 
vršilo tohoto  veěera  všeobecné  nadšeni  pro  její  osobu. 

D,lz.::,.  Google 


Hrála  duchaplně  co  pravá  umělkyné.  Půvab,  oheň 
a  pravdivost  jejího  přízvuku  obejmuty  byly  mirou  krásy, 
filora  linula  se  jf  2  prsou  s  hudební  lahodou  a  harmo- 
'  nií.  Obraz  od  ní  podaný  okouzlovat  dokonalostí  ideální. 
VĚickni  cítili,  takovou  vĚŠtkyni  íe  by  zbožiiovali  i  starý 
Yěk  i  uové  pokolení,  klassikové  i  naivní  diváci. 

£riUcké  obecenstvo  ani  nedýchalo,  aby  mu  nenllo 
nejjemnéjgího  odstínu  promyšlené  hry.  Na  jevišti  bylo 
po  korunovaci,  Johanna  prchla  z  chrámu,  otcem  jest 
nařknuta,  má  před  králem  i  lidem  zodpovídati  se  ze 
zločinu  božského  nadáni  svého.  Sama  nebesa  burácí. 
a  Johanna  stížená  vědomím  lásky  k  smrtelníkovi  ne- 
odpovídá. Nechává  vlečku  vinu  a  hanu  na  sobe.  VSi- 
ckni  ji  oponštéji,  děsné  prázdno  kolem  ní .. .  Eřepinská 
uchvátila  némou  hrou.  Nebylo  srdee  v  prostoru  tom 
nepohnutého.    Bylo  ticho. 

Tu  zavzněl  výkřik,  zcela  vhodný  v  tomto  naladění-, 
tak  zoufale  soucitně  a  zároveň  krásně,  až  myslilo  se 
zpočátku,  že  snad  náleží  k  představení:  „Johanno. 
o  Johanno,  vždy(  jsi  dobrá  jako  anděl!" 

Ihned  ale  zpozorováno,  že  pochází  od  dítěte  s  ho- 
řejší jakés  lože.  Bylať  slova  česká  1 

Obecenstvo  dílem  volalo,  aby  bylo  ticho,  dílem  je 
-episoda  bavila.  Starý  pán,  jenž  s  dítětem  byl  v  di- 
vadle, chtěl  patrně  a  nim  odejít,  ale  opět  byla  vlečka 
pozornost  k  umělkyni  obrácena,  když  tato  dívajíc  se  na 
malou  máitelku  její  hry,  ruce  k  ni  pozdvihla,  jakoby 
byla  slyšela  hlas  andělský,  pak  ale  za  všeobecného 
))ouřného  potlesku  dále  hrála. 

Digtiz^c;,.  Google 


103 

Viktorin,  v  divadle  též  přítomný,  by!  poznal  Vir- 
ginčin  Mas,  a  dívaje  se  náboru  poznal  její  kadeřavou 
andělskou  hlavičku. 

Na  domluvu  oteovu  byla  nyní  zcela  tieha,  avšak 
když  opona  se  shrnula,  nemohla  preetat  plakati. 

Viktorin  pHĚel  ke  svým  přátelům  do  lože  a  z  di- 
vadla jich  doprovázeje  inusil  Vírgině  domlouvati  pro 
její  přílišné  rozčílení. 

Správce  odjel  hned  druhého  dne  zas  domů,  pří- 
.sahaje,  že  Virginu  jakživ  již  do  divadla  nevezme ;  ale 
Virginka  neviděla,  neslyšela  posud,  co  k  ní  se  mluvilo. 
Uměla  pouhým  doslechem  celé  úryvky  divadla  toho 
nazpaměf.  A  citátem  divadelním  odpovídala  na  vŠe, 
eokoliv  86  jí  řeklo. 

„To  dítě  se  nám  zblázní,"  říkali  správce  a  správ- 
-íiová,  když  to  přestat  nechtělo;  Jen  aby  to  Mařinská 
neslyšela.  Nesmíme  jí  to  raději  ani  říci.  Poslyš,  Vir- 
ginko,  Virginko,"  volali  pak  na  tuto,  „jenom  Lina  ař 
tě  neslyší:  však  ona  dnes  sem  přijde." 

Ale  Virginka  měla  svou  Johannu  pořád  na  paměti. 
.'Slíbila  sice  všecko,  ale  jakmile  přišla  Lina  a  chvíli 
pobyla,  již  zapomněla  Virginka  na  její  přítomnost  a  dala 
.se  do  své  deklamace. 

Všichni  dívali  se  s  úzkostí  na  Linu,  co  asi  řekne. 

„Ty's  byla  s  tatínkem  v  Praze  v  divadle?"  tázala 
;ae  Lina  s  pronikavým  pohledem. 

Vii^inka  odpověděla  nov«u  nadšenou  deklamaeí. 

Lina  vzpomněla  si  na  Prahu,  na  divadlo,  na  své 
někdejší  sny  zmužile  potíaěené,  na  někdejší  své  žiti, 

D, liz.:;,.  Google 


104 

a  neřekJa  ani  slova.  Vytáhla  z  Ty&ÍFanébo  „rydjkylu", 
jak  tehdáž  fikali,  saěhobílou  práci  a  jala  se  plésti 
8  obvyklou  obratnosti. 

Virginka  pokraĚovala  tedy  bez  přetriky.  Otee 
a  matka  myslili,  že  mlúeni  Linino  znamená  velkou  ne- 
spokojenost, a  láli  dív&ince,  že  z  ní  nic  rádného,  nebude, 
bude-li  mit  divadlo  v  hlavě,  to  že  jsou  samé  darem- 
nosti,  aby  koneĚně  již  si  vzala  příklad  ze  starSíeh 
sester  svých. 

Ale  Lina  nic,  pořád  nic,  nepřizvukovala  ani  slův- 
kem. Šla  pak  matce  nějaké  šiti  přistřihnout,  odešla  na 
komoru  prohlédnout  nějaké  zásoby, .  mluvila  rozSafné 
a  důkladně  o  samých  rozumných  věcech.  Mařinský 
přiSel  později  pro  ni  a  jevil  blaženou  tvář. 

Jakživ  prý  si  nepomyslil,  pravil  na  odchodu,  že 
bude  mít  ženu  ve  všem  tak  .povolnou,  tak  mimoň 
a  starostlivou.  „Byl  jsem  do  ní  tak  zamilován,  že  bych 
si  ji  byl  vzal,  i  kdybych  byl  zpříma  věděl,  že  to  diblík, 
anáSel  bych  ji,  jaká  by  byla,  ale  ona  naopak." 

Mařinský  i  rodiĚe  měli  slze  v  oěich  při  té  pochvale. 
Lina  usmívala  se  chladně.  Podívala  se  ještě  jednou 
ostře  na.Virginku,  pak  sedla  na  Baně,  by  s  Mařinským 
domů  jela. 

Kolem  nich  poletoval  sníh  jako  chmýří,  s  veselým 
cinkotem  letěly  sáně  ku  předu,  na  západě  zlatilo  se 
nebe,  jako  když  o  vánocích  dětem  zlaté  prasátko  se 
ukazuje.  Též  Líně  ukazovala  se  zlatá  zář  jak  o  váno- 
cích dětem,  a  ona  tázala  ae,  proĚ  jí  nikdy  nevzejde  to 
slunce,  jenž  svítá  duchům  jiným?  ProĚ  jsou  ještě  jiné 

D.3t,z^=;vC.OOglC 


105 
obory  úěinkování  lákající  k  sobe,  aniž  jich  dosící  lze. 
Pro6  musí  ženština  vjkrožící  z  domácnosti  vSecku  cenu 
ztratit? 

Pracovala  s  láskou,  v  domácnosti,  snažila  se  íMa- 
nnského  milovat,  ale  velký  přebytek  sily  zbýval  jí  ještě 
a  žádal  ven  do  života  v  urřité  vtělení,  v  d&stojném  pů- 
sobeni dle  celé  povahy  té  ženy. 

Ty  její  otázky  zalétaly  do  prázdna  jak  ty  vlofky 
sněhu  dlouho  nedopadajíeí.  Za  naěieh  djiů  jsou  tytéž 
otázky  na  pořádku  a  dopadají  jíž  na  píidu  skutečnosti. 
Kdo  ale  slyšel  tehdái  jaktéiiv  o  čemsi  podobném? 
a  přece  bouřilo  to  ňadrami  a  jevilo  se  pak  v  úkazech, 
na  jichžto  původ  takový  nikdo  by  nebyl  hádal. 

Nejeli  do  Vlnotína,  jich  domova,  přímo.  Mařinský 
měl  jinde  jeĚtě  pořízenou.  Zastavili  se,  zdrželi  se  trochu, 
a  když  pak  domů  jeli,  byla  fírá  tma.  Snih  nepoleto- 
val více,  měsíc  byl  vyšel.  Line  zdál  se  svět  ponořen 
v  tesklivéra  sousvětlí  a  bílá  sněhová  pokrývka  zdala  se 
jí  přikrývati  jen  samé,  samé  hroby.  Počitalaf  k  zesnu- 
lým bytostem  i  pochované  jejich  tužby,  snahy,  před 
rasem  s  nich  opadanou  sílu,  pohřbené  Jim  na  oĚích 
radosti  a  naděje.  Zakryla  si  oí^i  a  plai^íc  dojela  domů. 

„Co  je  ti  zase,  milá  ženo?"  domlouval  ji  Mařin- 
ský, jenž  chlubě  se  rodiffim  štěstím  svým  častou  zá- 
damčivost  ženinu  byl  zamlĚel.  Ona  vrtěla  neodpovída- 
jíc hlavou,  I  tomu  byl  zvyklý,  doléhával  dlouho,  než  ' 
nékdy  tu  neb  onu  příčinu  uslyšel  co'  původ  ženina 
smutku.  Tenkráte  to  byla  Virginka.  která  ty  slze  prý 
vyvolala. 

Otaů  >  omAlai.  d 

D,l,z^:;,C.OOglc 


106 

„ProĚ  ale  nesTĚdĚílajsi  rodÍě5m,  když  jiMrali?" 
tázal  se  Mařinaký  rozhorši?  se  ihned  na  příěinu  Liníny 
nespokojenosti.  „Hle,  jindy  neptakávala  jsi,  jedaá?alas 
rázně,  pro6  nyní  ne,  vždyť  mne  máš  na  pomoc  a  víš, 
že  ti  ve  TŠem  svěáÉím." 

Místo  odpovědi  odešla  Lina  za  domácí  prací.  Pod 
jejíma  rukama  vykvétai  pořádek  jako  z  jara  kvítí  na 
lukách.  Vše  bylo  vyleštěno,  vystrojeno  kolem  kol  v  he- 
zounkém příbytku.  ¥  kamnech  praskal  oheh,  na  stole 
záKla  lampa,  ale  venku  svítil  ten  chladný  vyzývavý 
mésíe.  Lina  vyrvala  se  prudce  z  objetí  mužova,  aby 
záslonu  stáhla.  Ale  měsíc  lil  svou  záři  skrze  ridkoa 
látku  na  koberec,  růžemi  Lininou  rukou  vyšitý. 


V  dlouhé,  zatroucene  a  pusté  ulici  malostransité, 
kde  mezi  vysokými  téměř  hradebními  zděmi  sem  tam 
nádherný  palác  průĚelim  do  uliee  se  kaboní,  kdežto 
po  straně  ve  svých  zahradách  radostný  úsměv  skrývá, 
zakmitla  se  časně  za  Šerého  rána  ženská  postava.  Bylo 
to  příští  jitro  po  zdařilém  vystoupení  slečny  Eřepinské 
a  ženština,  již  vidíme  k  jednomu  paláci  blížiti  se,  byla 
ona.  Obešla  palác  nesměle,  pak  vystoupila  na  žulový 
patník  a  dosahujíc  takto  k  okrouhlému  oknu  vrátného 
jemně  zaťukala.  Za  chvíli  otevřely  se  vrata  a  ona 
vklouzla  do  vnitř,  hledajíc  vrátného  příbytek.  Pólo 
otevřenými  dveřmi  bylo  slyšeti  ohlušující  zpěvkanárčí 
a  ve  dveřích  stál  stařec. 


;,■  Google 


107 

Off  mlčel  očekávaje  otázky  elegantní  dámy.  Tato 
byla  chvíli  nerozhodnutá,  pak  obejmula  starce  kolem 
krku.  „Jsem  vaše  Baruška,  dědef-ku,"  šeptala  uměl- 
kyně prostomile  bez  nejmenšího  přízvuku  divadelního 
a  v  zdravé  češtině.  Vtáhla  vrátného  pak  do  jeho  svět- 
ničky. On  měl  již  oheň  v  kamnech,  ale  svíčky  nedo- 
přál si  v  prostoru  klenutém  posud  zatemnělém. 

„Tedy  ty  jsi  Baruška,"  pravil  a  zdál  se  této  méně 
pohnutým,  než  ona  byla  očekávala,  sama  jsouc  skoro 
bez  sebe. 

Pak  šel  ke  kamn&m  a  Šfáral  dlouho  v  ohni,  načež 
ona  se  dívala  slzavýma  očima,  nevědouc  jak  starouš- 
kovi přišla,  hněvá-li  se  na  ni  anebo  raá-li  přece  trochu 
radosti. 

„Nu,  a  odkud  pak  přicházíš?"  tázal  se  za  chvíli 
strkaje  ruce  do  kapes  svého  županu. 

„Z  Petrohradu,  dědečku." 

„Tak?  to  je  daleko,  zkusila  jsi  po  cestě  mnoho 
Eimy,  viď?  Nn,  zde  je  teplo,  myslím,  anebo  chceš 
abych  přiložil?" 

„O,  nechci  nic,  než  abys  mne  měl  posavad  trochu 
rád  1"  zvolala  ona  letíc  k  němu,  aby  ho  znova  objímala. 

On  si  to  dal  líbit,  jak  dlouho  sama  chtěla,  pak 
řekl  tak  suše,  jako  pořád  mluvil ;  „TěŠi  mne,  že  jsi 
starého  dědka  našla." 

„A  jak  teprv  těší  mne,  že  ubohou,  zapuzenou  Ba- 
nišku  neodstrkuješ,"  stkala  ona  líbajíc  mu  svadlé  ruce. 
.  „Zapuzenou?    E,.to  si  zas  něco  myslíš.     Kdopak 
že  té  zapudil?" 

• 

D,l,z^:;,.  Google 


108 

„Což  o  tom  již  nevíš?  Vždyť  rodife  nechtí  o  mně 
slyšet?  Aneb  zapomněl  jsi  také,  že  jsem  u  divadla?" 

„VSeeko  vím,"  odsekl  prudce  stařec,  nie  dále  ne- 
důložit. 

„Néco  ale  rodiíe  nevědí  a  obávám  se.  Že  ani  ne- 
budou chtít  věřit.  Jsem  oddána  s  tím,  s  nimíto  jsem 
uprchlá. " 

Dědoušek  Sel  k  velkému  Ěerně  natřenému  psacímu 
.stolu  a  hledaje  tam  chvíli  nasadil  si  brejle,  skrze  něžto 
vyhaslým  svým  okem  pozorné  na  ni  se  podíval. 

„Proč  by  nevěřili?"  přál,  rjsi  tedy  paní  hraběnkou." 

„Nejsem  jí  však  před  světem  a  nechci  bjti,  hraju  na 
zdejším  divadle,  hrála  jsem  včera  pannu  OrleánskoQ," 

„A  k  ferau  to  všecko?"  divil  se  stařec  chladně, 
potřásaje  zvolna  hlavou.  Pak  obcházel  po  světničce, 
po  tom  svém  malém,  uzavřeném,  dávno  hotovém  světě 
a  divil  se  pro  sebe  dále :  „K  éemu  to  všecko?"  kdežto 
on  sám  tak  malounko  potřeboval,  abj  předl  tu  života 
nitku  ve  svém  tichém  zákoutí. 

Při  tom  sehnal  vše  potřebné  a  za  chvíli  bylo  po 
vňni  znát,  že  mini  vnučku  kávou  občerstvit.  Kanárci 
přizvukovali  si  hlasitě  při  tom  a  Barunce  začínalo  být 
volno.  „K  čemu  to  všecko?"  tázala  se  také  a  bylo  jí, 
jakoby  se  byla  octla  po  nebezpečné  pouti  dobrodruž- 
stvími, úzkostí  a  zoufalých  zápasů  v  tiché  poustevně, 
kam  nic  více  příšerného  sledovati  ji  nemůže. 

„VidiS,"  pravil  dědoušek,  >,co  mi  moje  stará  na 
v^čxiost  odešla,  musím  sám  do  všeho."    Jeho  hlas  se 

Digtiz^c;,.  Google 


109 
ehvěl  a  v  ruce  mu  řinčel  krltovaný  šálek,  když  ho  před 
BaruŠku  na  stůl  stavěl. 

„Ta  drahá  babiĚka,  ó  dobře  je  ji  tam.  Však 
u  tebe  ji  bylo  také  dobře,  byli  jste  Sťastui;  nenaohla 
jsem  raději  já?" 

Dědoušek  hledal  ji  opět  zrakem  skrze  svoje  velké 
okuláry, 

„No,  no,  ne  tak_ zhurta,"  řekl  zas  již  bez  pohnutí, 
„vSak  se  toho  také  dofkáš." 

Ona  nemohla  mluvit.  Za  chvili  tázal  se  dědoušek: 
„Nu,  a  eo  nyní  hodláš  ?" 

„Nejraději  zůstala  bych,  dědefKu,  u  tebe!" 

„Proč-  piJí  ne,  byla  bys  ráda  viděna." 

„Ale  od!"  , 

„Ah,  tak !  On !  Je  to  ělovék  bohapráídný.  Nehně- 
vej se,  že  tak  mluvím  o  tvém  muži.  Nechceš-U  u  ného 
bjt,  nebuď.  To  divadlo  ale  prý  je  také  bohaprázdná 
věc.  Já  nevím,  nebyl  jsem  tam  nikdy,  nerozumím  té 
němÉině,  mlavím  jen  tak  něco,  co  musím  jakožto  vrátní. 
Nu,  buď  bohu  poručeno,  ty  tam  hraješ,  dáváš'  na  sebe 
se  dívat,  kdo  si  to  zaplatí.  To  není  nic  hezkého,  nemohu 
ti  to  právě  chválit;  lépe  byla  bys  učinila,  kdybys 
byla  u  matky  zůstala,  a  takó  je  vidět,  žes  neÉťastna. 
Neplaě  ale,  vždyt  si  to  zas  nějak  urovnáš  s  tvým  svě- 
domím. Každý  má  něco  ve  svém  živobytí,  co  by  rád 
vymaíal,  co  ho  mrzí  a  co  by  rád  později  napravil. 
Ty  si  to  také  napravíš.  Tak,  pij  jefitě  jeden  šálek,  dá- 
vám ti  ho  od  srdce." 

Djlz.::,C.OOglc 


110 

„Musím  jit  dědežku,  aby  mne  tu  nenaSel,  víě  mí 
kdo.  Přijdu  zas.  B5h  ti  to  zaplať.  Jako  ty,  nepotěšil 
mne  nikdo  na  celé  zemi.  Bnď  mi  zdráv,  s  Bohem, 
s  Bohem !" 

Ve  světničce  bylo  se  zatím  rozednilo.  Baruška  roz- 
hlížela- se  po  ni  láskyplným  pohledem,  než  bí  zahalila 
tvář,  přitulilase  jeĚtě  kdĚdeĚkovým  prsoum,  pak  spě- 
chala z  domu  a  skoČivĚi  do  nejbližšího  voz.u,  skryla  se 
v  koutku  jeho  s  přáním,  aby  ji  nikdo,  nikdo  více  ne- 
naSel. 

Manžel  BaruěČin  nebyl  nikdo  jiný,  než  starý  známý 
náš,  hrabě  Vrbna  a  paláe,  kde  byl  dědouSek  její  vrát- 
ným, byl  jeho  domovem. 

Ona  byla  dceruškou  jeho  bývalého  lesního,  kdyi 
mu  posud  LibĚjice  náležely.  Baruška  bývala  již  eo  dítě 
mnoho  v  Praze  n  dědečka  a  babicky,  nebožka  matka 
hraběnka  Vrbnova  přispívala  na  vychování  děvčátka, 
jehož  matka  bývala  druhdy  ve  sluíbě  její.  Vlohy  Ba- 
ruŠčiny  vyvinovaly  se  a  stará  hraběnka  podporovala 
děvěe  v  úmyslu  věnovati  se  divadlu.  Pak  zemřela  hra- 
běnka  a  BaruŠeini  rodíĚe  horlili  proti  tomuto  směru. 

Když  Vrbna.  z  Libějického  zámku  odjížděl,  zastavil 
se  u  lesniho  a  našel  BaruŠku  samotnu  doma.  Zastavil 
se  jen  tak,  poněvadž  nevědě!  vlastně  eo  počít.  Když 
ale  našel  BaruĚku  v  zoufalství,  ješto  mermomocí  na 
divadle  vystoupiti  chtěla,  čemu  rodiče  rozhodné  bránili, 
nabídl  jí,  aby  k  němu  do  vozu  sedla.  Že  ji  jednoduše 
do  Prahy  dopraví  a  její  vůli  vyplniti  pomflže.  Btk- 
ruSce  vidoucí  syna  své  zesnulé  dobroditelky  bylo,  jakoby 


111 

vidéla  ji  samu,  po  nižto  beztoho  tesknila.  Zdálo  se  jí, 
ujede-li  sním,  jakoby  ujížděla  sjeho  matkou.  Rychle 
měla  nejpotřebnější  věci  pohromadě  a  než  se  kdo  na- 
dál jela  s  Vrbnou  ku  Praze.  Otec  přiĚel  pak  z  lesa, 
matka  ze  dvora  a  oba.  hledali  nadarmo  svou  dcerušku. 

.Tato  přijedši  do  Prahy  neměla  posud  vyhráno 
Vystoupila  a  propadla,  jak  jinak  bjti  nemohlo  při  její 
nezkušenosti,  s  kterou  nepřipravena  do  věci  té  se  vrhala. 
Byla  u  vrátných  ubytována,  když  ale  rodiÉe  za  ui  po- 
slali, aby  ihned  domii  se  vrátila,  nezbývalo  jí  níěeho, 
leč  znova  před  nimi  se  ukrýti.  Za  celý  svět  nebyla  by 
se  navrátila  s  nepořízenou  a  hanbou  zmařeného  vy- 
stoupení obtížena.  Cítila  své  nadání,  vědéta  určitě,  že 
dáte  zajisté  se  vyznačí  ve  svém  umění,  měla  k  tomuto 
eeiý  zřetel  obrácený  a  když  ji  Vrbna  slíbil;  že  ji  skryje, 
přijmula  ten  návrh.  Zmizela  rodičům,  dědovi  i  babičce, 
tehdáž  ještě  živé.  Yrbna  ji  najmul  pokojíček,  kde  ona 
bez  vyrušení  studovala. 

Zatím  vrhal  se  Vrbna  do  dluhft,  pří  Ěemžto  pěsto- 
val evou  tajnou  a  dosti  výnosnou  známost  s  paní  Dueho- 
slavovou.  Dluhy  váak  vzr&staly  při  tom  všem,  až  mu 
hrozilo  vězení. 

Vrazil  s  touto  zprávou  jednoho  dne  k  Barušee, 
a  nezkušené  děvče  věřilo  mu,  že  ona  jediná  se  svými 
skromnými  potřebami  jej  v  nesnáze  ty  uvedla.  On  že 
musí  prchnout,  a  ona?  Jak  mohla  zůstat  v  Praze  bez 
jeho  podpory  ?  Jak  mohla  k  rodině  se  navrátit  s  tou 
žhoucí  Žádostí,  aby  nyní,  připravena,  vystoupila?  Uprchlá 
s  ním  podruhé.  V  malém  městečku  německém  vystou- 

D,lz.::,C.OOglc 


112 

pila  poprvé  za  nadšeni  obecenstva.  Nebylo  pro  ni  víee 
pochyby,  že  jest  Mus  vyvoleokyní.  Tam  dala  se  s  Vrh- 
nou oddati.  KJidně  a  posvátně  předstoupila  před  oltář. 
Již  měla  nabídnuti  skvělá  od  rozličných  divadel,  těšila 
se,  že  manželi  vynahradí  starost  a  péĚi  o  ni.  Cestujíc 
od  divadla  k  divadlu  slavila  triumfy,  vlekoue  však  řetěz 
otroctví  za  sebou. 

V  krátkém  Čase  byia  i  9  manželem  tak  zadlužena, 
že  "jí  v  zoufalství  samo  nadání  opouštĚt  počínalo.  Vrbna 
chtěl  aspoň  poněkud  po  pansku  žít,  jak  říkával.  Jak 
měly  ji  stačit  její  odměřené  díjchody?  Byl  to  život 
samý  boj  a  nedastojné  třenice,  byla  to  hlubina  ne- 
štěstí T  těchto  poměrech  nepřemožitelného. 

Baruška  nebyla  cítila  nikdy  lásky  ku  svému  spo- 
lečníkovi, tím  krutěji  by!o  jí  snášet  následky  tohoto 
spojení,  do  něhožto  ji  byly  vehnaly  osudné  poměry 
a  nezkrotitelný  pud  umělecký.  Konečně  nahlédla  dle 
vĚeho,  že  ji  byl  obelhal  vylíčiv  jí.  že  příčinou  jeho  za- 
dluženi v  Praze  by  byla  ona  bývala.  Pevně  a  důsledné 
stála  nyní  na  rozvedení  poskytujíc  při  tomto  kroku 
všecky  výhody  manželi,  jemu  však  zdálo  se  ještě  vý- 
hodnější nesvolit  v  rozvedení. 

Tu  prehla  ubohá  žena  do  Petrohradu,  kde  byla 
slávou  zahrnuta.  Vrbna  ji  sledoval.  Přijela  nazpět  do 
Prahy  volána  co  cizinka,  co  umělecký  zjev  první  velikosti, 
a  nikdo  v  Praze  nepamatoval  se  na  první  nešfastné 
vystoupení  její,  které  byla  ostatně  pod  cizim  jmé- 
nem podnikla.  DoulalaE,  že  Vrbna  do  Pxahy  za  dí 
nebude  moci  přijíti  pro  někdejší  úprk  věřitelům.    JjŽ 

D.3t,z^=;v  Google 


113 
doufala,  že  bude  jeho  prosta  navždy,  on  že  zůstane 
v  cizině  a  ona  že  se  dá  v  Praze  eugažovati  za  každou 
ceau. 

Zemřela  vĚak  v  téže  době  Vrbnovi  teta,  jejížto 
palác  on  v  drženi  tněl,  a  která  za  živa  naň  se  byla 
hněvala.  Sel  nastoupit  dědictví,  znova  uhostit  se  ve 
Bvéin  paláci,  nevěděl  ničeho  o  příjezdu  své  choti  sem. 
I  on  mínil  dát  ji  pokoje.  Bylť  rád,  že  neni  vázán  její 
osobou,  a  doufal  znova  světa  užívat.  Tu  spatřil  ji  na 
ledě,  kde  ji  lákalo  v  umění  kluzařském,  z  Petrohradu 
přineseném,  se  eviěit.  Vítala  radostně  Prahu  toho  ve- 
čera, vracela  se  vítězná  do  vlasti,  jež  ji  byla  zapudila, 
kochala  se  napřed  v  prvním  vystoupení,  mínila,  že  po- 
kušitei  její  daleko  od  ní  meSká.  I  ona  jej  ale  poznala 
později  a  proto  do  plesu  víee  nepřišla. 

Jak  sladké  byla  si  myslila  to  prvni  vystoupení 
v  Praze,  jak  jí  bylo  strpčeno!  Avšak  nikoliv,  pravá 
útěcha  umění  zůstává  vždycky  nezkalena  bud  co  buď. 
y  ni  zapomněla  BaruĚka  svůj  vlastní  osud  a  vzrůstajíc 
v  osudu  jiné  hrdinky  co  vzor  krásy  a  lidskosti  volala 
v  duchu:  „nad  uměni  že  není,"  "a  tímto  heslem  co 
hvězdnou  zbraní  opásána  zdála  se  vzdorovati  všemu 
nízkému  a  bídnému,  jež  kolem  ni  se  plazilo. 

Sestoupila  a  jeviště,  vešla  v  pokoj  svůj  v  hostinci. 
Věe  bylo  cize  kolem  ni  ve  vlasti,  vše  chladné  po  tom 
vřelém  potlesku  v  divadle.  A  když  přišla  nazpět  od 
dědečka,  kam  byla  ráno  po  probdělé  noci  spěchala, 
měla  zase  silu  k  práci.  Pustila  se  horoueně  jio  studo- 
váni přiltiho  úkolu..  Jen  kdyby  byla  mohla  v  té  práci 

Digtiz^c;,.  Google 


114 

setrvat  a  ztratil  se  na  dobro,  jako  usne-li  člověk  bez 
probuzeni.  PH  vSi  horlivosti  musela  však  procitnouti 
a  zvMěti  o  tom,  eo  jest.  A  tu  zas  cítila  to  hrozné 
ehladno,  které  nikde  jako  v  domově  ji  nebylo  mrazilo. 
Musila  pak  položiti  knihu  a  kladone  si  ruku  na  horkou 
hlavu  tázati  se,  proč  se  ji  tak  stýská  a  zda  snad  přece 
manžeta  nepohřeĚuje,  zda  jej  snad  nevědomky  nemi- 
luje? Neustále  míhala  se  ji  na  mysli  ta  krivolaká 
ulice,  do  nižto  prese  zdě  zapletené  koruny  starých 
stromfi  se  skláněly,  nad  nižto  v  tiché  velebnosti  Praž- 
úkj  hrad  se  vzoáSel.  Viděla  ten  dům  tak  tiše  uzavřený 
a  v  něm  dědouška  ano  i  chotě  svého.  Ach,  jaké  spo- 
ěinuti  milé  musela  by  mysl  tam  v  těch  zdích  nalézti. 
A  přece  dělila  ji  od  nich  nepřátelská  moe.  To  pro- 
bleskovalo umělkyni  v  mysli,  když  nořiti  ji  chtěla  t  říši 
díla  uměleckého. 

8  povzdechem  odvracela  se  stokrát  od  lákavého 
obraz«  a  když  takto  v  trudné  práci  její  perný  den  se 
skláněl  k  západu,  sklesla  jí  hlava  na  podupu  a  ona 
máčejíc  ji  slzami :  „OdédouĚku,  kýž  jsem  aspoň  u  tebe!" 
ti6e  zasténala. 

XI. 

Vždy  více  osvědčovala  se  Praha  eo  střed  němec- 
kého uměni,  oo  útulek  jemného  vkusu,  eo  zápasiátó 

nejsktělejšich  výkonů  uměleckých.  Jeviště  chovalo  sbor 
umělců  j^  slovo  vzatých  a  kruhy  společenské,  hrdý 
jsouce  na  slavnou  pověst  svou  uměleckou,  zároveň  od- 

Digtiz^c;,.  Google 


115 
kládttly  předsudek  proti  stava  umělců,  přicházely  těmto 
v  ůstrety,  zvaly  je  mezi  sebe,  honosily  se  jich  návĚtě- 
Tami  a  nabývaly  na  vzájem  vzletu  a  vzdělání.  SpoleĚ- 
nosti  bývaly  oživovány  deklaraací  a  zpěvem,  pružným 
a  živým  duchem  uraéleft,  p&vabem  umělkyň.  Vymýšleny 
zábavy,  o  niehžto  druhdy  nikdo  tuSení  nemíval,  hry 
a  výlety,  a  vše  bylo  protkáno  lesklými  drahokamy  vtipu 
a  duchaplných  poznámek.  Ba  kaí;dý  honil  se  nyní  za 
duehaplností.  Mnozí  spoleěníci  střádali  si  po  eelé  týdny 
anekdoty  a  dtaty,  aby  měli  společnosti  co  podat.  Jeětě 
nebylo  se  stalo  módou,  aby  lidé  byli  nudnými  a  una- 
venými. 

Paní  Duchoslavová  s  Julinkou  o  závod  zasvěcovaly 
fie  nové  módě  duchaplnosti,  pří  Ěemž  bylo  první  vý- 
minkou zváti  do  společnosti  řečené  kruhy  umělecké. 
Těchto  hlavní  ozdobou  byla  slečna  Křepinská. 

Hrabě  Vrbna  zařídil  si  pomoei  svého  dědictví 
znova  svfij  dům,  znova  měl,  volný  přístup  do  kruhů 
jemu  sourodých,  avšak  proto  nezanedbával  zn^osti, 
kterému  bývaly  vítanými  v  době  jeho  úpadku.  Ani  on 
neopomíjel  přijímati  pozváni  do  společností  u  Ducho- 
alavů.  Jeho  slnžebnictvo  bylo  v  minulé  době  na  dobro 
rozpuštěno  krom  starého  vrátného  Hvozdy,  Barunčina 
to  děda,  jenž  měl  svoje  místo  od  nebožky  Vrbnovy 
tety   co   výměnek  v  tomto    doniě  pojištěno. 

Nyní  bylo  i  slažebnietvo  obnoveno  a  Vrbna  byl 
by  rád  dal  vrátnému  výpověď  za  nějakou  náhradu. 
Bozmýšlel  si  to  jeStě,  nepozoroval  na  starci,  že  by  snad 
věděl  o  sňatku  s  jeho  vnučkou,  a  když  tuto  spatřil  na 

D,lz.::,C.OOglc 


116 

lede,  zcela  neočekávaiiě,  když  slygel,  že  vystupuje  pod 

svým  vlastním  jménem,  a  viděl,  že  před  nim  prchá, 
neobával  se  více,  že  by  ona  nyní,  co  kjméní  zas  při- 
šel, o  svoje  práva  se  hlásila.  Vrbna  byl  mě!  za  to, 
že  jest  od  své  tety  vyděděn,  neboť  ona  jej  za  živa 
v  této  domněnce  udržovala.  Nepoéítai  tedy  důkonce  na 
nějakou  Ělechtickou  budoucnost,  nezbývalo  mu  tehdáí 
opravdu  leě  hledati  své  Ětěstí  mezi  sti-edni  třídou.  Žena 
jeho  opustivši  ho  starala  se  dále  o  jeho  podporu,  ovSem 
jen  tolik,  jak  svými  prostředky  stačila,  a  to  mu  bylo 
tak  málo,  že  se.octnul  v  největší  nouzi  a  nesnázi,  Klnul 
tehdáž  necitelné  choti,  jak  on  ji  nazýval,  a  neodpouštěl 
jí  ovšem  nyní  v  přepychu  její  provinění.  Kdežto  se  byl 
vzpíral  v  cizině  rozvodu  s  ní,  toužil  nyní  sám  po  tomto 
, kroku,  aby  byl  všech  závazků  zbaven. 

Jak  mnohem  Šlechetnější  jeho  choti, zdála  se  mn 
paní  Duehoslavová,  jejížto  velíkomyslnosti  byl  měl  tolik 
děkovati  a  která  ani  na  to  nevzpomínala,  zahrnujíc  jej 
i  nyní-,  kde  toho  více  nepotřeboval,  důmyslnými  dary. 
Její  dům  nyní  co  skuteěný,  nové  takřka  utvořený  hrabě 
zanedbati  byl  by  si  pokládal  za  nevděínost.  A  není 
Vrbna  jediným,  jenž  měří  cenu  ochoty  a  laskavosti 
takým  měřítkem  nerozumného  sobectví. 

S  uspokojením  procházela  se  pani  Duehoslavová 
po  pokojích  a  síních  uchystaných  k  přijeti  poslední 
líčeného  druhu  spoleĚnosti  v  této  saísoně,  neb  velko- 
Boce  byly  již  za  dveřmi. 

Byla  to  posud  kráená  paai.  Ani  starost,  ani  na^ 
maháni,  ani  blubc^é  vášně  nebyly  se  dotkl;  všetečným 

D,lz.::,.  Google 


117 
pífiátkem  jejího  néžnébo  obliíeje.  Těeh  několik  néž- 
nych  vráeek  skoro  neviditelných  přišlo  jenom  na  vrub 
pokroSilýeh  let  a  nepřekážely  mnoho  při  ražové  a  bě- 
lavé  barvitosti  její,  jež  posud  líčidla  nepotřebovala. 
Jediným  soužením  jejím  bývaly  mrzutosti  domá«í,  ale 
když  se  při  takových  rozpomněla  na  svon  krásu  a  že 
dlužno  tuto  si  zachovati,  ihned  přestávala  plakatj  umý- 
vala se  pak  růžovou  vodou  a  prohlížela  si  rychle  ku 
svému  potěšení  svoje  krajky  a  pentle.  Takovýto  recept 
jest  pro  zachováni  krásy  kodporuéen-í,  totiž  komu  by 
šel  k  duhu.  Každý  není  ale  uspíisobilý  k  jeho  vyvedeni 
a  pro  jistý  jeho  účinek. 

Tolik  v  parenthesi.  Paní  Duehoslavová  tedy  krásná, 
s  krásou  zvýĚenou  pomocí  skvostné  skvělého  obleku, 
s  vědomím  vděčných  poromostí  a  dvornosti  hraběte 
mladistvého  a  nyní  bíjiatého,  nemohla  sama  sobě  vy- 
nadiviti se  a  nenašla  sama  pro  sebe  chvály  konce. 
Těšila  se  na  nastávající  ve6er  jako  mladé  děvče,  jež 
poprvé  do  světa  by  vykročilo,  neboť  tento  večer  musil 
se  vydařiti  co  nejskvěleji.  Měl  soustřediti  všecky  skvělé, 
vynikající  zjevy  společenské,  které  byly  až  posud  jen 
střídavé  zdobily  scházející  se  kruhy.  Tak  na  přiklad 
nikdy  se  nebyh  sešli  věiekni  umělci  a  hrabě  Vrbna, 
malé  to  slunce  na  obloze  těchto  salonii,  nikdy  aspoň 
u  Duchoslavů  nebyl  se  zaskvěl  vedle  jiného  slunce, 
jímž  byla  slečna  Křepinská. 

Tato  bývala  vůbec  všude  vzácným  hostem,  dávajíc 
prositi  se  dlouho,  než  někam  přišla.  Objevila-li  se,  oži- 
vila p&k  vše  kolem  sebe.    Co  scfaovanka  nebožky  hra> 

Digtiz^c;,.  Google 


118 

bénky  Yrbnovy  osvědčorala  se  spfisoby  a  ehoTánim 
dokonale  Tytřibenými.  !N^a  jejím  ,  hrdém  čele  pak  ne- 
bývalo znát  nejmeuM  stopy  jejího  neštěstí.  Bavila  jiné 
rozprávkou,  eož  jaksi  náleželo  k  jejímu  umění,  a  neče- 
kala až  ona  bude  bavena. 

Již  plnily  se  komnaty  leskem  obleků,  září  obliřejň 
přívětivých  a  Šelestem  příjemné  výměny  slov.  Idea 
lidstva  zlehounka  za  hostmi  se  vkrádala.  Ve  shro- 
mážděních, spolcích,  tábořích,  na  řeěniStich  a  v  listech 
veřejných  chápete  se  jí  nyní  zpříma,  a  kdo  jste  s  to, 
pokoušíte  se  přímo  v  tvář  seji  podívat,  abyste,  možná-li, 
četli  ve  vznešeně  záhadných  tazích  jejích. 

Tenkráte  nedbal  nikdo  takovéhoto  úkolu.  Společ- 
nost křepčila  neuvědoměle  za  průvodem  své  doby  a  umě- 
lec odival  se  hávem  symboliky,  aby  v  zakukleni  tom 
nutnosti  vnitřní  zadost  učinil.  A  přece  bylo  tenkráte 
jako  nyní  všecko  zde  za  tuto  ideu  a  jejím  podnětem. 
Co  tenkráte  neviděli,  vidíme  nyní,  že  totiž  všecko  tíhlo 
k  převratům  budoucností,  af  si  to  bylo  pro  éi  proti  věci. 

Slečna  Křepinská  nechala  na  sebe  Čekat.  Již  byli 
všickni  zde  i  hrabu  Vrbna  úklonami  a  ctí  obklopen, 
proti  Čemuž  pan  Ducboslav  ničeho  nezmolú  svou  chlad- 
nou ůklonon.  Viktorin  sledoval  otce  smutným  pohle- 
dem, 6  matkou  ani  se  nesetkav  v  těch  pohodlných  pro- 
storech, kde  bylo  místa  dost  pro  nejrozdílnější  lidi. 

Posud  nebyl  Viktorin  s  otcem  ničeho  rozhodl, 
a  přece  neustoupil  od  svého  přání,  dát  zapsati  se  do 
příštího  semestru,  který  měl-  započíti  z^ímavě  důle- 
žitými přednáškami  nově  přibylého  profesora  filosofie. 

Digtiz^c;,.  Google 


119 

Spoieínosti,  jaká  nyní  byla,  nevyhýbal  se  více. 
Bylf  miláčkem  umělefl  i  vzdělanců,  Jako  lidu  Liběji- 
ckébo,  nebof  jak  tamto  rozuměl  a  pomáhal  potřebám 
hmotným,  roznmél  i  pomáhal  zde  nesnázím  druhu  ji- 
ného. Jevival  se  ve  společnostech  na  oko  trochu  chladné, 
nesdilival  totiž  to  jakési  opojeni  zábavy  a  zdvořilosti, 
a  zdálo  se,  íe  nemá  nervů  pro  šnm  pochlebných  frásí. 
Objevil-li  se  však  přece,  tu  bylo  každému,  kdo  s  něčím 
vystoupiti  chtěl,  neb  kdo  odpověď  na  myšlénku  svou 
hledal,  teplo  kolem  sdce.  Viktorin  bližíval  se  příleži- 
tostné Erepinské,  aspoň  neopomíjel  příležitosti,  by  sni 
promluvil.  Tento  vefer  měl  po  boku  nového  hosta, 
trochu  neobratného,  velmi  nesmělého,  mladého  a  krás- 
ného. Viktorin  i  mladý  host  pohnuli  se  radostně,  když 
veěla  dlouho  očekávaná  slečna  Křepinská. 

„Tak  dlouho  jste  meškala!"  slyšela  od  domácí 
paní  a  ze  všech  stran. 

Omluvila  se  lehce,  její  oči  vnořily  se  mezi  hosty 
a  když  je  sklopila,  nevěděla  posud,  ana  tak  dlouho  pří- 
chodem váhala,  neměla-li  na  dobro  doma  zfistat.  Tždyf 
to  věděla  tenkráte  s  jistotou,  s  kým  se  setká.  Vyhý- 
bala se  mu  tak  dlouho.  Proč  neodolala  tenkráte  ? 
A  on,  jenž  i  jí  se  byl  vyhýbal,  což  ona  snadoé  se  do- 
věděla aniž  kdo  o  tom  zdání  mÉl,  proč  tenkráte  při- 
řknul, že  přijde,  když  uslyšel,  že  ona  přislíbila,  jak 
bylo  náhodou  jen  k  vůli  pochlebenství  praveno. 

Před  čtvrt  hodinou  seděla  ještě  doma,  zápasíc 
s  nerozhodnutím,  má-li  se  odvážiti  na  toto  setkáni  čili 
nic.  Konečně  rychle  se  zdvihla.  Ještě  byl  čas,  buď  nyní 

D,l,z^:;,.  Google 


120 

aneb  nebude  víee  možná  do  spoleřnosti  vstoupit.  Bez 
rozrajĚlení  ostrojila  ae,  nevědouc  posud,  rozhodla-li  se 
aneb  ne.  Spěchala  jen  jaksi  ze  zvyku,  poněvadž  za 
nékolik  minut  mohlo  býti  pozdě.  Pak  jela  k  Ducho- 
slavovgm  bez  vůle  v  okamžiku  tHkovém,  kde  patrně 
osud  s  námi  bí  tropí  co  chce. 

Viktorin  se  svým  novým  přítelem  po  boku  blížil 
36  Křepinské.  To  bylo  ulehčeni  pro  ni.  Pustili  se  oba 
ihned  do  rozmluvy,  průvodčí  Viktoriniiv  stál  nepovšim- 
nut opodál.  Viktorin  byl  zapomněl  představit  ho  Kře- 
pínské  a  on  pohnul  se  dále  od  nich,  kde  zůstal  jako 
přimrazen. 

Dnes  mluvil  Viktorin  o  Libíijicich,  jak  rád  tam 
meSká,  jak  miluje  tu  mírnou  krajinu,  ten  prostý,  pevný 
lid,  jehožto  zvučný  jazyk  na  srdee  mu  sahává,  tak  že 
bývá  šťasten,  může-li  mluviti  jim  také,  zmínil  se 
o  písních,  jež  tam  zpívávají  a  které  se  mu  zdají  po- 
všimnutí umělcův  bodnými. 

Křepinské  zaleskla  se  slza  v  oku.  ^Jsem  odtamtud, 
tamť  domov  raůj,"  řekla  zamyslie  se. 

Viktorin  to  věděl,  ale  že  to  tak  řekla,  naklonilo  ji 

ho.  Jemu  byl  to  sdělil  onen  zmíněný  mladý  host.  Ten 

.  byl  Ji  poznal,  kdežto  krom  toho  nikdo  o  jejím  původu 

neviděl.  Posud  byla  považována  za  Polku,  proti  čemuž 

ona  obyčejně  ničeho  nenamítala. 

„Jste-li  odtamtud,"  odpověděl,  nedávaje  nižádného 
překvapení  na  jevo,  „tě^lo  by  vás  snad  krajanu  se- 
znati." -Uchopil  pak  nic  netuSíeího,  zádumčivého  pří- 
tele za  ruku  a  předvedl  ji  Pavla  Jarého. 

D.3t,z^=;v  Google 


121 

Než  dořekl  jeho  jméno,  již  jej  držela  za  ruce. 
„Chodili  jsme  spolu  do  školy,"  pravila  smějíc  se  a  pla- 
číc najednou.  „Což  ty  mne  jeĚté  pamatuješ?"  tiizala 
se  ho  přízvukem,  jakým  as  k  němá  co  ke  klaěinovi 
mluvívala. 

On  nevěděl  mnoho  říci.  Viktorin  musel  mluviti 
z^  něj.  Křepinská  zapomněla  na  všecko  živé  mysli 
jakA  byJa,  a  zábava  mezi  těmi  třemi  rozpřádala  se  roz- 
mitá  a  pdvabná. 

Mezi  tím  hrálo  se  na  piano,  na  housle,  zpívalo 
se  a  došlo  na  Křepinskou,  aby  deklamovala.  Když 
opustila  místečko,  kde  se  byla  s  oběma  mladými  lidmi 
pobavila,  bylo  jí  jako  děcku,  ježto  z  kruhu  dětského 
jest  povoláno  mezi  velkou  společnost,  aby  zkouěku  ně- 
jakou odbývalo.  Preee  však  přednášela  s  uchvacující 
pravdivostí  a  krásou. 

Julinka  ale,  jež  byla  před  'tím  již  žárlivé  zname- 
nala pokroky  důvěrnosti  mezi  Křepinskou  a  Viktorinem, 
neustala  podněcovati  paní  Duehoslavovou,  tak  že  tato 
sama  pobídla  Vrbnu,  aby  on  slečnu  Křepinskou  na 
místo  dovedl,  až  bj  deklamací  skončila.  Počítalo  se  při 
tom  na  obyĚejné  úmyslné  vzdalování  se  Viktorinovo 
Vrbny. 

Vrbna  to  učinil.  Jakmile  Křepinská  s  úklonou  skon- 
čila, stál  on  za  ní  nabízeje  jí  svoje  rámě.  Ona  zbledla. 
bylať  skoro  zapomněla  na  jeho  přítomnost.  ChtiHa 
u  svého  místa  vymknouti  se  mu,  on  však  ji  nepustil 
řka:  „Snad  mí  dovolíte,  abych  s  vámi  chvíli  se  pro- 
cházel ř" 

D,l.z.:;,L.OOglC 


šli,  ale  mlíky.  Co  se  jí  stalo?  Byla  přála  si  taký 
okamžik,  Či  byla  se  ho  štítila?  Milovala  i,i  nenáviděla 
svého  chotě  ?    Obrátila  k  němu  tvář,  podívala  se  naň. 

O  bože!  Jaký  účinek  má  pohlednuti  v  taby  tak 
povědomé,  z  nichž  jindy  se  éitala  každá  žádost  a  my- 
šlénka. Ona  nevěděla,  jak  mohla  vydržeti  tak  dlouhé 
rozloučeni,  jak  mohla  býti  tak  krutá  a  jej  opustiti, 
když  on  sám  od  ní  odtrhnouti  se  nechtěl.  Šnoahem 
zapomněla  BaruŠka  na  vĚeeko  soužení,  jež  a  nim  byla 
snášela,  a  pravila  k  sobě,  že  bylo  povinností  její  při 
něm  vytrvat,  ať  by  to  bylo  dopadlo  jakkoliv. 

„Smím  se  tázat,  jak  nyní  se  vám  vede?"  řekl. 

Ona  sklopila  hlavu  neodpovídajíc  v  rostoucím  po- 
hnutí při  zvuku  jeho  slov  rovněž  povědomém,  ba  po- 
vědomějším, ješto  zvuky  ještě  hloub  do  srdce  padají, 
než  sama  podoba  nám  drahých  osob. 

„Mohu  si  myslit," 'pravil  on  dále,  „že  bezpochyby 
výbovně,  když  vám  nikdo  více  do  vaěich  záležitosti  ne- 
mluví, vaše  úMy  vám  nekazí,  svou  přítomnosti  vám 
nepřekáží." 

„Ne,  ne,"  odvěce  ona  upřímně  a  nerozvážně,  jak 
jinak  nedovedla  mluvit  ani  jednat.'  „Nahlédla  jsem  za 
celý  ten  čas  a  cítila  jsem  to  trpce,  že  nemám  ještě 
blaho,  mára-!i  pořádek  a  bezstarostnost." 

Vrbnův  pěkný  obličej  stal  se  ohyzdným  při  do- 
mněnce, že  jeho  žena  takto  mluví  pro  jeho  napravené 
poměry  a  ze  žádosti,  aby  nyní  hraběcího  jména  a  jmění 
užit  mohla.  Ona  byla  tak  nelíčená,  že  ani  si  nevzpo- 
mněla, jako  by  mohl  připadnout  na  cosi  podobného. 

Dalz,;;,C.OOg|i: 


123 

Oa  ale  byl  spokojen  a  vítězil  nad  ní.  Kochal  se 
T  tomto  vědomi,  rozmlouvaje  s  ní  o  jinýeli  věcech.  Ona 
cítila  to  pokořeni,  že  ani  néodpovědél  na  její  srdefné 
vyznání;  ale  odpouštěla  mu  i  to.  Ptal  se  jí,  kde  a  jak 
jest  ubytována,  jak  jest  spokojena  s  ředitelstvem  a  se 
soodruhy  divadelními.  Mluvil  s  ní  ze  stanoviska  prak- 
tického o  jejím  repertoiru  a  ona  odpovídajíc  octla  se 
vdDchu  ve  starých  ěasíeh,  když  důvěrně  s  ním  se  ra- 
divaia,  když  za  dobrých  dnů  spolu  mnohý  radostný 
okamžik  zažili,  toŽ  ovšem  tenkráte,  byl-li  on  úplně  ve 
svých  požadavcích  přepychu  uspokojen.  Ona  ale  již  ne- 
viděla vrub  obrazu  ;  byla-li  dříve  odpouĚtěla  a  zaponai- 
□ata,  odpustila  a  zapomněla  nyní  zúplna. 

Oddala  se  té  rozmluvě  celou  duší  a  když  on  s  rafti- 
novanon  ukrutnosti  toho  se  nabažil,  s  úklonou  jako  od 
cizí  dámy  odešel,  tu  bylo  jí,  jako  zemřel-li  kdos  milo- 
vaný a  truchlící  oň  přítel  s  osobou  jemu  velmi  po- 
dobnou za  drahný  Čas  se  sejde.  Jestiť  to  on  a  přece 
není.  .Eozum  od  něho  se  odvrací  a  srdce  pq  něm  pláÉe. 
Jest  to  přelud  bývaléto  blaha  rovněž  hořký,  jak  bylo 
blaho  slastné,  a  přece  kanou  slze  vděčnosti  za  živou 
tuto  upomínku. 

Když  Vrbna  od  ni  odešel,  nemohla  to  prázdno 
svého  žití  ani  pochopiti.  S  hrůzou  pomjĚlela  na  návrat 
domů,  do  prázdného  příbytku,  předvídala  noc  bezsen- 
nou  a  příští  den,  kde  bude  práee  neschopna.  Věděla, 
že  nic  ji  nebude  zajímati  ani  těšiti,  že  jí  bude  rvát 
srdes  tisícfirá  uvědomělá  i  bezděi^ná  tonba.  Nebyla  by 
nyní  dříve  odešla   ze  spoleĚnosti   té,  jak  byla  eamý- 

Googlc 


134 

šlela  priííházejíe.  Zde  přece  něčím  byla,  cítila  se  dr- 
ženu svazk;  jakýmisi  k  lidstvu  vůbec.  Doma  musila 
klesati  v  jakési  smutné  nie  a  její  uměni,  jež  mělo  po- 
dati ji  náhradu  za  vĚe  ostatní,  jen  přispívalo  k  rozvl- 
nění cítil  osamělé  ženštiny. 

Vrbna,  jakoby  byl  odbyl  pouhou  povinnost  zdvo- 
jHlosti  u  herečky,  přidržoval  se  opět  domácí  paní,  dvo- 
řil se  střídavě  jiným  dámám  a  neměl  již  pro  ni  po- 
hledu. Musila  s  jinými  rozmlouvat  a  když  to  fiinila, 
nořila  bolestný  zrak  tázavě  ve  tvář  těch  lidi.  Ti  vra- 
celi jí  pouze  lhostejnost.  Křepinská  připadala  si  ko- 
neřně  smÉĚná  naproti  vĚem  ostatním,  z  niehž  nikdo 
jako  ona  rovnováhy  nepozbýval.  Bylo  jí,  jako  by  byla 
vyšívána  mezi  druhé,  aby  za  almužnu  soucitu  mezi  nimi 
žebrala.  A  oni  zas  přistupovali  k  ni  s  předsudkem,  že 
ona,  ta  proslavená  umělkyně,  ta  samostatná  žena,  jen 
na  to  ^íhá,  aby  jim  svou  nadvládu  cítit  dala.  Byli  pak 
tím  chladnějšími  a  odměřenějšími. 

Jaké  vĚak  štěstí!  Tu  blížili  se  jí  zase  Viktorin 
a  nesmělý  jeji  krajan.  Přivítala  je  nejskvělejším  úsmě- 
vem svým.  Neostýchala  se  nic,  zdali  překroěí  úzkost- 
livé meze  společenské  formy,  a  na  všecko  chtíc  zapo- 
menouti stala  se.  s  nimi  dítětem.  Byla  okouzlující,  oplý- 
vala veselostí,  šprýmovnými  nápady,  znala  i  Pavla 
do  rozprávky  vtrhnouti,  úěastníli  se  pak  i  jiní  té  zá- 
bavy nenucené,  rozkošné,  všem  nezapomenutelné  a  ku 
konci,  když  nastávala  již  chvíle  rozchodu,  nabídla  se 
sama,  že  také  zazpívá.  Již  seděla  u  piana  s  úsměvem 
na  rtech,  se  slzami  z  pod  viček  se  deroucími,  krásná, 

D,lz.::,C.OOglc 


125 

půvabná  a  při  tom  prostomilá.  Zazpívala  českou  ná- 
rodní píseň,  takovou,  již  s  Pavlem  eo  děti  v  lese  a  na 
lukáeh  si  byli  ^ivávali. 

Co  to?  Jaké  to  zvuky,  každému  z  dětství  povědomé, 
později  utlumené,  násilně  zapomenuté?  Nyní  jímaly 
srdce  a  mysle  z  tlumočících  ůat  umělkyně,  a  neslýchaný 
tleskot  otřásal  mírnými  salony,  takovým  výbuehi]m  ne- 
zvyklými. 8  rostoucím  pohnutím  opakovala  Barunka, 
a  Pavel,  společenských  obyčejů  neznalý,  nemoha  zdržeti 
se  při  citech,  jimiž  mu  Ďádra  div  se  nerozskočila, 
vpadl  do  zpěvu,  jeho  přiklad  na  místě  poplachu,  který 
by  byl  tím  býval  jindy  učiněn,  tenkrtUe  elektrisoval. 
Starý,  mladý,  kom«  kde  zbylo  ve  hlubinách  srdce  stí- 
nečku  toho  skvostného  citu.  jenž  ke  vlasti  nás  váže, 
zazpíval  si  s  sebou.  Druh  druhu  tisknul  ruku,  jakoby 
náhle  vše  procitlo  a  jeden  druhého  nyní  teprv  pozná- 
val. Tak  myslíme  si  procitnutí  někdy  Blanického  ry- 
tířstva po  dlouhém  tuhém  zimním  spánku. 

Byli  ovšem  lidé,  jenž  se  tázali:  „Co  znamená  to 
všecko?  Myslih  jsme,  že  zpívá  polsky,  a  ona  česky? 
Jaká  to  sprostota.  A  co  ti  druzí,  že  zpívají  s  sebou?" 

Ale  ti  byli  přehlušeni,  ačkoli  Julinka  mezi  nimi 
silný  vedla  hlaa.  Paní  Duchoslavová  byla  udivením 
nstmulá.  Žádala  Vrbnu,  aby  jí  vysvětlil,  co  se  to  děje? 
A  tento  řekl:  „Slečna  Křepinská  slyšela  bezpochyby 
o  „viastencieh" .  To  je  v  cechách  nová  sekta  jakási, 
ti  mluví,  píši  a  zpívají  česky." 

Paní  Duchoslavová  ustrnula  ještě  více,  její  man- 
žet  zpíval  však  zvučným  basem  s  seboo  &  Tiktorin 

D,l,z^:;,C.OOglc 


126 

takřka  opojen  novým  přemáhajícím  citem,  políbil  Kře- 

pÍDské  po  skouleném  zpěvu  ruku. 

„A  ]iyní  dobrou  noc,"  wolala  ona  po  česku  svířm 
krásným  hlasem  a  všiekni  léí  po  Česku:  „Dobrou  noc!" 

A  bylo  znova  hluku  radostného  pro  jediné  to 
slůvko,  jež  vytáhli  ze  zapomenutí  s  jásotem  a  pohnu- 
tím. "Všickni  doprovodili. Křepinskou  ke  koéáru.  Tak 
vřelého  uznán: 
svém  vrcholí 
dlouho  tlumeni 


nedobylo   jí   nikdy  ani   její   umění   na 

iko  prosté  projevení  toho  citu  ve  vSeeh 

konečně  prorážejícího  skrze  staleté 


vrstvy  ledového  neětěstí. 


XII. 

Paní  Duchoslavová  chystala  se  v  plné  slávé  do 
kostela,  červený  aksamitový  kožich  byl  odhozen  a  tĚžký 
hedvábný  černý  oděv  uznán  za  vhodný,  aby  se  v  něm 
objevovala  o  velkonočním  týhodnu  v  zbožné  najednou 
spoleĚnosti.  Zkoušela  právě  nový  klobouk  s  vlajícími 
závoji,  když  k  ní  věše!  její  manžel. 

„Myslil  jsem,  že  aspoň  tento  týden  návštěvy  se 
nekonají?"  pravil  sedaje  v  křeslo  blízko  okna. 

„A  přece  přicházíš  ty  na  návštěvu  ke  mně,"  od- 
pověděla ona  usmívajíc  se  tomuto  vtipu. 

Pan  Uuehoslav  nechtěje  mu  ale  rozumět  a  vida 
modlitby  na  stolku  připravené  řekl:  „A  právě!  Jako 
by  bylo  možno  bez  návštěv  se  obejíti.  Vždyt  patři  tento 
týden  výhradně  *  pánu  bohu  a  jemu  konáte  najednou 

Digtiz^c;,.  Google 


127 
Bíé  návštévy  až  k  omrzaní,  kdežto  jej  pak  zase  po  celý 
rok  zanedbáte." 

Tomuto  vtipkováni  zas  ona  nerozuměla.  „Doufám," 
řekla  vážně  a  s  jakousi  hrůzou,  „že  i  ty  půjdeS  do  ko- 
stela; máš  bohu  zaĚ  děkovat  a  sluší  prosit  jej,  by  toho 
více  nadělil." 

Pan  Duehoslav  hlasité  se  zasmál.  „Z  tvyeh  ust  zní 
toto  napomenutí  rozkošně,"  řekl  opovržlivě. 

Ona  byla  v  nesnázích,  věděla  již  naí  Duehoslav 
naráží,  viděla,  že  ehee  začít  zas  jednu  z  četných  mrzu- 
tostí, a  byla  by  jí  ráda  ušla.  Podívavši  se  na  hodiny 
řekla  vlídně:  „Nechtěl  bys  se  mnou  jet?  Juliuka  může 
zůstat  doma." 

„Překážel  byeh  ti  bezpochyby." 

„Naopak,  zdržuješ  mne  spíše  teď.  Nerada  bych 
zmeškala."  Duehoslav  podíval  se  na  ni  nevýslovně 
trpce.  Věděl,  ze  již  ji  nepreděiá.  Byl  by  chtěl  s  ni 
poraditi,  umluviti  se;  jako  obyčejně  byl  tento  pokus 
marný. 

„Jen  si  jeJ  s  Julií,"  řekl  na  oko  lhostejně  a  vstár 
vaje  k  odchodu  ehtěl  odnésti  všecku  nespokojenost 
manželskou  zase  s  sebou  odsud,  jak  často  již  byl  uíínil. 

Tu  přišla  Jnlinka  do  dveří  taktéž  k  odchodu  při- 
pravena, všecka  rozlieena  se  slzami  v  očích  r  „Není 
pochyby,  milostivá  paní,"  volala  nevidouc  hned  pana 
Duchoslava.  „Pan  Viktorin  navštěvuje  Křepinskou. 
Právě  nyní  vešel  k  ní  do  domu,  viděla  jsem  to  na  své 
oĚi.  Byl  několikráte  již  dříve  tam,  ale  dokud  jsem  to 
sama  neviděla,  nevěřila  jsem  tomu.  On,  takový  zacho- 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


138 

valy  mladý  muž  z  takového  domu  a  vězí  vsíti  té  dobro- 
družné osoby.  Ale  já  jsem  to  vždycky  říkala:  takoví 
komediant!  že  nepatří  do  slu&ué  gpoleJínostl.  A  nikdy 
to  nebývalo,  až  teď,  že  bývají  zváni  do  nejlepších 
domů." 

„Ano,"  ozval  se  Duchoslav  pádným  hlasem,  „bylo 
by  to  dobrodiní,  kdyby  se  mohl  každý  dům  vyĚistít ' 
od  všelikého  plazu  v  nĚm  zahnízděného." 

Paní  Duchoslavová  hlasité  zavzdychla  dívajíc  se 
ria  manžela  a  skoro  zároveň  na  hodiny,  jakoby  říci 
chtěla:  ,,Jenom  už,  probůh,  jdi." 

Julinka  podívala  se  naň  plaĚe,  vědouc  dobře  eo 
myslí  a  nechtie  toho  dát  ^oáti. 

„Řekněte  mi  ale,  mamsel  Julinko,"  pokraí.ovaI  on 
ironicky  dále,  „jaký  iuteres  máte  vy  Špehovati  mého 
ayna?  Pochybují,  že  by  vám  to  jeho  matka  nařizovala. 
Taťmá  jiné  věei  na  starosti." 

„Ráčíte  se  mýlit,"  ona  na  to  uražena,  „já  a  Špe- 
hovat! Vždyť  by  se  to  ani  neslušelo  na  mladé  děvče. 
Ale  co  vidím  a  slyším  náhodou,  to  přece  musím  na 
výstrahu  sdělit,  jsera-li  vašeho  doma  přítelkyní?" 

„To  je  velmi  chvalitebné.  Proč  pak  jste  ale  mé 
paní  ničeho  neřekla  o  jistém  mladém  děvčeti,  jež  mermo- 
mocí se  zardívá,  očima  střihá  a  bůh  ví  Jak  se  lichotí 
k  témuž  Viktorinovi,  o  nějž  tak  se  staráte?" 

Paní  Duchoslavová,  nejsouc  ani  dost  málo  proni- 
kavá, tím  však  zvědavější,  zapomněla  náhle  na  6v6J 
pospěch  a  chtěla  stůj  co  stůj  vědět  o  kom  pán  mluví. 
Tento  však  ustáliv  se  náhle   na  Jakémsi  rozhodnutí, 

.        D.3t,z^=;,C.OOglc 


jež  ukonřilo  jeho  nejistotu,  která  ho  byla  vehnala  k  jeho 
ženě,  aě  mohl  napřed  věděti,  že  s  ni  právě  nepořidi, 
řekl:  „Jnlinka  ti  to  řekne  po  cestě,  jen  spěchejte  už, 
abyste  neiraeSkaly."' 

Poslechly  a  Julinka  měla  se  co  bránit  doléhavé 
zvědavosti  panině.  Tvrdila  z  poĚátku,  že  neví  koho  pán 
myslí,  koneřně  zvítězila  její  samoiibost  nad  všelikou 
rozvahou  a  ona  plačky  se  vyznala,  že  pán  as  mÍDÍ  ji, 
poněvadž  jednou  prý  ji  zastihl  samotnon  s  mladým 
pánem,  íi  ona,  bůh  vi,  mladého  pána  za  něco  posvát- 
ného, za  bratra  jakéhos  vyššího  druhu  považuje  .... 

Paní  Duchoslavová  neříkala  niéeh o.  Byly  u  kostela. 
Davy  mii-icích,  jakoby  v  tichou  pobožnost  pohroužených 
dám  plnily  prostoru,  paní  Duchoslavová  i  její  společ- 
nice sklopily  hlavy  intrikami  naplněné  a  bily  se  ve 
lživá  prsa. 

Pan  Duehoslav  dal  rozkaz,  aby  byl  Viktorin  k  němu 
poslán,  jakmile  by  přišel  domů.  Tento  přicházel  až 
k  večeru.  Sel  velmi  zdlouha  pů  ulicích.  Byl  vlažný  den. 
V  ulicích  kolem  navlhlých  kamenů  studených  posud 
budov  proháněli  se  teplí  větérkové  nesouce  vůní  za- 
hradní bůh  ví  odkud  až.  Nad  střechami  pokrytými 
zbytky  naternalého  sněhu  skláněly  se  červánky  jako 
růžolicí  geniové  jara. 

Viktorin  vešel  k  otci  do  zatemnělé  komnaty,  do 
nížto  se  vkrádal  poslední  lesk  tohoto  veř,era.  KVÍkto- 
rinovi  byl  otec  samá  vlídnost,  o  satyře  a  mrzutosti  ani 
muk.  Mlnvili,  povídali  si  a  ze  vĚeho  vyšlo  otcovo  na- 
bídnutí,   aby  Viktorin   jako  jini   mladí   obchodníci   po 

D,lz.::,.  Google 


180 

svét^  se  ohlédoul.  UstanoTÍli  den  odcesti>váDÍ.  Tenku 
nad  černou  radaící,  na  nižto  z  okna  bylo  viděti,  zapla- 
nuly růiolicí  ferránky  do  temooruda  a  Viktorin  j»koby 

již  pliíchty  roztahoval.  Již  vidél  se  plouti  do  Květa 
do  vábné  dálky,  do  nových  krajů.  Zapomněl  na  vĚéeky 
vrtochy  a  žádosti,  oželel  ten  kurs  studií,  prvé  zamý- 
šlený, před  obrazem  cestovního  plánu,  jejž  otee  před 
nim  rozvinul.  Otec  však  méné  se  bál  synova  setrváni 
pi-i  úmyslu  oddat  se  studiim,  neili  zprávy,  již  byl  usly- 
šel o  návštěrách  u  Křepinské.  Též  on  již  o  nich  t4- 
AU  a  ehtěl  vzíti  matku  na  pomoc,  jak  véci  zabránit. 
Vida  Tšak  dle  Julinčina  rozbortení  druhou  léčku  na- 
straženou, rozmyslil  se  najednou. 

Dni  před  odjezdem  jen  jen  letěly  a  každý  přinášel 
trochu  tepla  a  jarních  naději  více  do  skřehlého  tvorstva. 
Viktorinovo  badáni  bylo  v  nové  dráhy  vehnáno.  Již 
pouhým  pomyslem  na  cestování  bylo  vše  úzkostlivé 
a  jaksi  zamezené  z  jeho  ducha  sejmuto.  Nepochybo- 
val, že  tou  výměnou  za  Školu,  po  níž  byl  dychtil, 
jen  získat  m&že,  a  nebera  si  času,  aby  nyní  ještě  se 
probíral  životními  systémy,  aby  chtěl  do  toho  a  ne 
jiného  systému  život  svůj  vřadit,  stal  se  náhle  pouhým 
zas  člověkem,  dost  lehké  mysli,  nadějí  všeobecných 
a  proto  nejskvělejších,  radostné  Činnosti,  ješto  každý 
okamžik  cestovaeí  proměny  mu  slibovat. 

Odejel.  —  Otee  hleděl  za  ním  starostlivě :  „Abych 
dítě  zachránil,  by  se  nespálilo  doma,  posýlám  ho  do 
ciziny,  kde  může  utonouti  v  jiném  nebezpečí,"  za- 
šeptal. 

D,lz.::,.  Google 


131 
Bylo  krásné  jitro.  Duchoelav  miloval  dlouhé  pro- 
cházliy.  Zahnul  za  bránu  a  libilo  se  mu  samotnému 
venku  obcházet,  probírat -své  obchodní  plány,  ustálit 
se  ve  svých  úmyslech.  Přicházela  též  domácnost  na 
řadu.  8  tou  byl  dávno  hotov,  jako  lékař,  jenž  s  cho- 
robou nemocného  viee  zápasiti  nehodlá.  Zakabonil  jen 
<^elo,  myslil-ii  na  svou  ženu,  sem  tam  umínil  si  nějaký 
přílišný  přepych  neodvolatelné  zakázat,  více  nedalo  se 
dělat.  Tato  žena  a  domácnost  byly  právě  přepychem 
jeho  obchodu.  Mohl  si  jej  dovolit,  jen  že  nikoho  ne- 
oblažil,  ani  mu  neprospěl.  Toť  ale  vlastností  přepychu. 
Cuchoslav  soudil,  že. tím  podporuje  průmysl  a  dodává 
svému  obchodu  lesku,  anerozebíral  otázku,  aby  si  byl 
Tědom,  80udí-Ii  tak  z  plna  přesvédíení  anebo  proto  jen. 
že  nevěděl  jak  do  toho,  aby  věci  změnil.  Ten  drahý 
syn  byl  ale  radostí  jeho  jedinou,  a  rmoutilo  jej,  že 
sotva  kdy  bude  tělem  i  duší  obchodníkem  jako  otee. 
Tu  zase  nenahlédl,  že  by  spůaobil  sám  sobě  radost 
z  jediného  syna  tím  větši,  kdyby  jej  volné  pustil  vlastni 
drahou,  odříkaje  se  předpojatého  přání  svého.  Uspo- 
kojoval se  raději  Viktorínovou,  láskou  vynucenou,  po- 
slušností. Tak  i^iliŠ  povoloval  rodinný  ten  vladař  tam, 
kde  se  mu  chystala  zkáza,  a  utiskoval,  kdemuvykvé- 
taia  láska  a  útěcha. 

Julinka  onemocněla  horem  po  odjezdu  Viktorinově. 
Před  tím  byla  zkouSela  veškeré  jtfostředky  svého  uměni, 
aby  se  mu  přiblížila  a  cosi  k  vyznání  lásky  podobného 
do  ust  nezkušenému  jinochu  položila.  Bylo  to  marné. 
Viktorín  řekl  ji,  že  zůstane  mnoho  let  mimo  vlast, 

Digtiz^c;,.  Google 


138 

Tu  musila  opět  sčitat    a  odčítat,  a  tenkráte  byla 

při  svých  poetech  malomyslnéjěi.  Jakkoliv  byla  teprv 
nedávno  v  jiné  době  za  posud  mladistvou  se  problásila. 
aznávala  se  nyní  zas  již  v  letech  pokročilou  a,  ntínila 
míti  nejvyšší  čas,  dostati  se  pod  čepec.  Kdež  pak 
mohla  nyní  teprv  doufat  a  čekat  na  návrat  Viktorinův 
a  na  možný  obrat  jeho  mysli !  Nyní  bylo  třeba  hnáti 
co  možná  brzo  a  bezpečné  rozhodným  útokem  na  jinou 
vyhlídnutou  kořist. 

Takové  zas  byly -kombinace  této  vladařky.  Neměla 
čím  vládnout  leda  vlastním  osudem,  malým  to  územím. 
Stála  vĚak  rozhodně  na  stanovisku  výbojném  a  vydo- 
byvatelském,  a  žádná  porážka  nebyla  s  to  hrdinskou 
její  mysl  zraditi.  Zrcadlo  bylo  jejím  rádcem  a  prvním 
ministrem,  ono  podávalo  jí  zpráva  o  síle  vojska,  jímžto 
válečné  výpravy  se  podnikaly.  Ubohé  nevinné  eklo! 
Odráželo  tak  dopodrobna  a  pravdivě  její  vnady,  že 
nemělo  nejmenší  viny,  když  ona  jiné  ceny  jim  přiklá- 
dala než  cely  mužský  svět. 

Když  byla  v  polítání,  vypočítala  také,  o  mnoho-H 
let  jest  mladší  své  velitelky.  Bylo  to  mnoho  skvostných 
roků.  Tu  kombinovala  najednou  tak:  Koří-li  se  krásný, 
bohatý  hrabě  Vrbna  dámě  tolika  a  tolika  let,  proč  ne- 
uznal by  příjemnosti  osoby  o  tolik  roků  mladĚi?- Vý- 
sledek toho  počtu  byl  příliš  jasný,  aby  si  z  nebo  krásná 
počtářka  nevybrala  co  si  vybrat  chtěla.  Když  na  tato 
myšlénku  pHěla,  nemohla  dlouho  pochopit,  co  by  zde 
mohlo  překážeti.  Bozmýšlojíc  se  dále  jala  se  věřit,  že 
všecko  Yrbnovo  úsilí  vlastně  m&á.  k  její  osobě  éelí,  že 

Digtiz^c;,.  Google 


snad  ubobý  dlouho  tajně  právě  po  ní  vzdychá,  a  ona, 

uknitnke,  že  srdcem  pořád  jinam  toužila.  Tak  dlouho 
si  to  rozkládala,  až  mínila  býti  zcela  opravdu  na  stopě 
d6kaz&m  nešťastné  lásky  Vrbnovy  k  ni.  Vypadalo  to 
již  jako  šílenost,  moje  milá  ětenářko,  není-li  pravda? 
Ale  Julinka  nebyla  šílená,  uměla  skrýti  své  nápady,  ■ 
musila-li.  Kdyby  byla  dovedla  vyvrátiti  si  je  rozumjiými 
důvody,  byla  by  bývala  zcela  príčetoá.  Takto  nacházela 
se  na  jakémsi  rozcestí  mezi  rozumem  a  blouzněním. 
Přála  to  ale  líi-epinské,  že  i  ji  se  pokazilo,  eo  Julince 
dařit  se  nechtělo,  a  netu&íla,  že  jest  opět  i  u  Vrbny 
její  sokyní, 

KřepÍQská  mezi  tím  byla  psala  rodičům  svým,  po- 
koušejíc se  o  smíření  sními.'Títo  nebyli  tak  shovívaví 
jako  dědoušek.  Neodpověděli  na  její  iíst  a  vzkázali  po 
eizém  ůlověku,  aby  k  nim  se  nehlásila.  Nevěřili  jejímu 
sňatku  a  považovali  její  celé  žití  za  pochybené,  zhano- 
bené, dobrodružné. 

Křepinská  vítávala  u  sebe  malý  kruh  nejdůvěr- 
nějěieh  známých  a  těmto  byla  z  eelé  du&e  oddána. 
Svfij  bol  a  hrozný  osud  musila  skrývat  před  světem, 
na  všecko  byla  samojediná.  Bývalať  vděčná  za  každé 
osvědčení  nejmenšího  přátelství  a  tiskla~li  komu  upřímně 
ruku,  nevěděl  tento,  s  jakým  zoufalým  citem  té  ruky 
se  chápala  právě  jako  tonoucí  předmětu  mimo  plují- 
cího, jenž  ale  vyklauzna  lhostejně  pluje  dál. 

Mezi  hostmi  těmito  býval  Viktorin  i  jeho  přítel 
Jarý,  e  nímž  od  události  na  ostrově  mnoho  zacházel. 
Křepinská  nazývala   oba  nejinak  než  svými  krajany. 


134 

Když  Viktorin  Prahn  opastil,   zbyl  jí  miiSelivějSí,  ne- 

smĚlejší  krajan  jeden. 

Časně  ráno  Křepinská,  yěděla-li  jistotu,  že  hrabě 
posud  spi,  navĚtévoTávftla  STČho  děda.  On  býval  k  ni 
ehladnějěi  než  při  prvním  shledáni.  TědČK  nyní,  jak 
její  rodiče  smýšleji,  aie  přece  rád  jí  vitarl.  Ona  zase 
snáĚela  od  něho  vĚeeko,  nechávala  se  jim  vypěstovati 
a  doíkávala  se  obyřejně,  že  aspoň  při  odchodu  ji  pro- 
jevil trochu  lásky.  Pak  prchávala  z  paláce  s  hořkými 
slzami,  aby  Vrbna  ji  nezahlédl  a  snad  se  nedomníval, 
že  se  ran  blížit  ehee  nyní,  v  bohatství  jeho.  Na  roha 
ulice  ohledávala  se  na  palác,  na  tiché,  krásné  to  misto, 
kolem  něhož  nyni  stromy  puĚely  a  nad  nímž  modré 
nebe  kol  ostrých   obrysů  pražského  hradu   se  klenulo. 

Bol  ft  touha  po  rodinném  žití  hořely  v  srdci  osla- 
vené umělkyně,  a  ona  jako  vyhnankyně  vracela  se  do 
své  samoty.  Pak  vystoupila  na  jevišti  královnou  jsouc 
nad  srdci  nade  všemi.  Roztoužila,  rozplakávala  svou 
hrou  srdce  všeliká,  povznášela  každou  mysl.  Bez  žár- 
livosti nechávaly  ženštiny  unášeti  se  ušlechtilým  jejím 
zjevem,  a  moži  volali  bez  ostýchání,  žeť  to  vzor  doko- 
nalé ženy,  jaké  více  snad  není.  Ona  však  ověnčena 
a  vychválena  vracela  se  domů  a  to  nenasytné  srdce  ne- 
mělo toho  všeho  také  ještě  dosti.  Zas  táhlo  ji  k  dě- 
douškovi, mučilo  ji  obrazem  Vrboovým,  ač  pýcha  proti 
tomu  se  vzpírala,  a  pokoje  neměla  ta  tklivá  mysl,  jež 
se  byla  zasvětila  službě  uměni. 

Ustrnula,  když  ji  byla  jednou  dopoledne  návštěva 
hraběte  Vrbny  ohlášena.   Nejraději  byla  by  mu  letěla 


135 
v  námi;,  doufajíc  v  novou  s  ním  a  lepší  budoucnost. 
Pozdravili  se  vĚak  cize.  Hrabě,  že  naá  k  dí  prosbu 
ZYláštního  druhu.  Nebylo  to  nic  meušího,  leé  abj  nyní 
právně  8  ním  dala  ee  rozvésti.  Nemohl  sice  co  katolík 
na  jiný  sňatek  pomýšleti,  měl  ale  jiné  závazky  zcela 
tajné,  a  krásná  úeta  i  svůdné  oči  žádaly  na  něm  toho 
kroku.  Dříve'  prý  se  neuvěří  upřímnosti  jeho  lásky; 
neboť  obětuje-li  se  vše  bez  naděje  na  manželské  spo- 
jení, musí  přec  aspoi  jedna  bezpeCnost  být,  aby  ustou- 
piti se  nemuselo  právfim  maníelčiným.  Jak  se  ty 
krásné  oči  byly  dověděly  o  tajném  sňatku  jeho,  sám 
posud  nevěděl.  Eád  ale  svolil  v  přání  toto,  neb  posud 
považoval  celé  jednáni  Křepinské  k  němu  za  Ďerný  ne- 
vděk a  mrzkou  zištnost.  Rozvedení  toto  vyžadovalo 
cestu  do  NĚmee,  do  města,  kde  byl  ondy  sfiatek  uza- 
vřen. Tak  sřítila  se  poslední  slabá  naděje  Křepinské, 
již  byla  chovala  v  možné  smíření  se  s  Vrhnou.  Nedala 
ničím  znáti  ani  překvapení  ani  lítost.  Namítala  jen, 
že  nedostane  dovolenou  v  tak  krátkém  čase,  jakého 
Vrbna  vyžadoval.  Projevila  vĚak  takou  ochotu,  tak 
opravdově  slíbila,  že  se  přičiní,  aby  jeho  vůle  byla 
vyplněna,  že  se  co  nejzdvořileji  rozeĚIÍ. 

Ještě  seděla  zdrcena  u  okna  opínijic  hlavu  o  Hmsu, 
když  vešel  Jarý.  Ona  byla  zapomněla  rozkázat,  aby 
nikdo  nebyl  vpuštěn.  Jarý  nalezl  otevřené  dvéře,  znal 
Křepinské  upřímnost,  všech  okolků  prostou.  Tu  stál 
před  ni,  když  uslzenou  tvář  k  němu  pozdvihla.  Jarý 
nevěděl,  že  má  v  takovémto  případě  činit  jakoby  nic, 
chvíli  rozprávět  a  co  nejrychleji  opět  se  poroučet.  On 


nevěděl  eo  jiného  Činit,  neŽ  co  mu  srdce  vnuklo,  a  proto 
klesnuv  na  kolena  před  ni  plakal  s  ni  nevěda  proíi. 
Ona  b;la  tak  bez  sebe,  že  také  nepřipadly  jí  předpisy 
spoleĚenských  pravidel.  Keřekla  mu  co  jí  je,  aie  ne- 
ostýchala se  ukázat  mu  svůj  celý  bol.  Neodmítla  Jeho 
soucit,  nechala  téšiti  se,  jak  on  nezkuáený,  mladý, 
právě  těěit  dovedl.  Děkovala  mu  vášnivě,  on  div  svou 
lásku  tenkrát  již  fieprozradil.  Pak  nevěděla  co  činit 
leě  prosit  ho,  bj  odešel,  a  když  jej  to  patrně  zarmou- 
tilo, dovolit  mu,  by  přiěel  jindy  zas. 

XIII. 

List  Jarého  Viktorinovi. 

„Za  dva  dlouhé  mésíce  nepřítomnosti  snažíS  se 
mně  odměniti  se  obšírným  listem,  drabý  příteli.  O,  jak 
ti  závidím  tvůj  du^vni  poklid.  Zapomínaje  na  sebe, 
na  překážky  své  vůli  kladené  učiš  se  radostné  kráčeti 
světem  a  postupuješ  neohroženě  na  života  dráze  po- 
chybné budoucnosti  vstříc.  Vidím,  že  dojnay  na  cestách 
smazaly  ti  chmury  a  stíny,  s  nimižto  zápasícího  našel 
jsem  tě  na  zamrzlé  Vltavě  v  masopustní  oné  noci, 
která  mi  odkryla  poprvé  poklad  mého  žití.  O,  rci, 
Viktorine,  nejsem-li  bohiiv  vyvolencem,  když  mi  dali 
najíti  takové  lásky  skvost?  Dle  pouhých  pohybů  té 
krásné  ženy  hádal  jsem  na  jejího  ducha.  Jak  teprv 
bylo  mi,  když  jsem  jí  spatřil  a  v  ní  poznal  družku 
z  dětských  let?  Jak  podivným  zdá  se  mi  to  řízením, 
že  pomocí  tvou  jsem  se  jí  mohl  blížiti.    Jsem  blažen 

D, liz.:;,.  Google 


187 

a  přec  neSfasten,  avšak  nechtěl  bych  dát  přířinu  třeh 
protiv  ani  za  veSkeré  statky.  Ty,  jenž  jsi  nikdy  lásky 
nepozná],  nemfižeě  pocliopiti  užírající  její  nepokoj. 
často  jsi  mnř  blahořeéil  pro  svobodu,  jíž  požívám. 
Porovnávali  jsme  v  dlouhých  milých  rozmluvách  svoje 
osudy.  A  pravda  je,  že  jsem  mohl  od  dětství  již  sle- 
dovati pouze  hlasu  svého  nadáni.  Moji  rodiée,  prostí 
rolníci,  neváhali  obětovati  všecko  na  moje  vzdělání, 
a  kil  podivu  jest,  s  jakým  zápalem  sledují  moje  studie, 
jak  JSOU  hrdí  na  mé  vědění,  jaký  obraz  vznešenosti 
jim  tane  při  vzdělaném  élověku  na  mysli.  Z  pofátku 
přáli  si  mít  ze  mne  kněze,  když  jsem  jim  vŠak  vy- 
ložil  důvody,  proé  raději  jiný  obor  volim,  ihned  mne 
pochopili.  Jsou  trpěliví,  ař  se  prodlužuji  moje  studie; 
ó,  jak  velice  zasluhují,  abych  nezklamal  naděje,  jež 
ve  mne  kladou.  Vždyť  jsi  je  seznal,  milý  Viktorine, 
když  jsi  pomáhal  mne  léčit  a  opatrovat  v  mé  nemoci. 
Při  vĚí  dobrotě  těchto  rodÍĚ3  obávám  se  trochu,  co 
asi  řeknou,  až  uslyší,  že  opravdu  minim  Křepinskou 
pojmout  za  ženu,  jakmile  se  domohn  nějakého  výhod- 
ného postavem.  Pověst  její  jest  v  našem  okolí  podko- 
pána, jeji  postavení  u  divadla  není  však  posud  známo. 
Kdožby  z  našinců  také  Set  navštívit  německé  divadlo' 
Měl  jsem  ty  milé  bosty  zde  o  svatojanské  pouti  a  pu- 
toval jsem  B  maminkou  k  sv.  Janu  na  Hraděany,  kam 
podívat  se  chtěla  přes  to,  že  jsme  všickni  evangelíci 
a  matka  z  nás  nejhorlivější.  Pak  jsme  byli  v  íeském 
divadle  odpoledne  ve  4  hodiny.  Tlaéili  jsme  se  hůře 
než  kolem  sv.  Jana.   O,  co  bych  byl  za  to  dal,  kdyby 

0.ud  a  n*lÍBÍ.  e        CoiJ^^k 


1S8 

se  byla  objevila  moje  Křepinská  na  divattle  tom,  kdyby 

byla  promluvila  k  srdcím  řeským.  Říkám  ji  ^moje 
Křepinská"  a  ty  si  pomyslíš,  že  opravdu  již  tomu  tak. 
Než  mýlil  byei  se,  S  ní  netroufám  si  mluviti  zřejmě 
o  své  lásce.  Ani,  běda  mně,  nevím  posud,  jsem-li  na 
Tzájem  milován.  Ona  trpí  mne  kolera  sebe,  smím  ji 
navštěvovat  a  někdy  pozornost  svou  ji  projevit.  Vtom 
řáleži  mé  celé  štěstí.  Mým  neštěstím  je,  vidám-li  ji 
íasto  smutnou,  nepokojnou,  prosívá-Ji  mne,  abych  se 
vzdálil.  Tu  přestávám  někdy  doufat,  a  nevíĚ,  Vikto- 
rine,  jakým  jsem  potom  chudým,  chudiřkýra  žebrákem. 
Sbliži-li  všiik  nás  opět  náhoda  neb  její  vůle,  či  má 
zoufalá  smělost,  ferpávám  znova  naděje  nejskvělejší 
v  jejím  srdečném  pohledu.  Pak  nezměnil  bycli  los  svůj 
8  nikým  na  světě  a  nevěda  posud  nic  viee  než  před 
tím,  uspokojím  se  pÍTce  bez  odmluvy  a  nežádám  si 
o  stupeň  blaha  více.  Vidím  tvíij  přísný  obličej,  jímžto 
se  tážeš,  zdali  tím  netrpí  moje  povolání?  O,  neptej, 
neptej  se!  Nač  bych  před  tebou  čeho  skrýval,  když 
toužím  zpovídati  se  ti?  Řekneš  as  trpce;  „Hle,  jak 
Špatně  užíváš  své  svobody."  O,  příteli,  již  ani  slova, 
však  nepřeju  ti  zkoušky  podobné,  přeju  ti  naopak 
z  vroucího  srdce,  abys  nabyl  v  plné  miře  žádané  svo- 
body. Kdož  jiný  nad  tebe  byl  by  svobody  hodněji?í! 
Odpověz  brzo,   třeba  kázáním,   svému  Pavlu  Jarému." 

List  Křepinské  hraběti  Vrbaovi. 
„Tebe,  míij  choti,  jemuž  jsem  se  zadala  v  blaíeué 
domněnce,  že  ti  osladím  žiti;  jenž  jsi  přetrhnouti  no- 

D, liz.:;,.  Google 


139 

ehtél  svazek  mezi  námi,  když  jsem  unavena  svízelemi 
od  tebe  prchala;  za  něhožto  pracovat  nikdy  mne  ne- 
unavovalo, ani  když  jsem  od  tebe  se  vzdalovala:  tebe 
vzývám  nyní  k  ochraně  mé.  Moje  srdce  louži  po  lásce, 
po  domácím  štěstí  Zavržena  jsouc  ode  vĚeeh,  potřebuju 
nadlidské  sily,  abych  se  ubránila  lásce  člověka,  kterj' 
mně  hodlá  všecko  nahrazovati,  co  vy  ostatní  mi  upí- 
ráte. Dle'  pojmů  naěich  nemohu  spojiti  se  3  nim,  ani 
kdybych  byla  s  tebou  rozvedena  Uvrhla  bych  hanu  na 
sebe  i  na  něho.  Zachraň  mne.  Trpím  již  dosti  pro 
nerozvážné  iíiny  svoje,  mám  uvalit  jich  jeStě  více  na " 
svou  pověst?  Nechme  svoje  manželství  tajným,  nežá- 
dám nejmenší  výhody  z' tvého  postavení.  Jenom  mne 
neopouštěj  dokoná . . . ." 

Dopsavši  uvrhla  Křepioská  list  do  ohně.  Plamen 
jej  volně  sežíral,  jiskry  hrály  si  na  schovávanou  ve 
abytku  tmavého  popele. 

,.Nikam  nepřijdeš  s  upřímností  mezi  lidmi.  Jaký 
to  nápad  takto  psáti.  Což  neznáš  Vrbnu  ?  Pošetilá, 
pošetilá,  pošetilá!    Nehledej  pomoci  již  nikde  jinde." 

List  i  svíce  dohořely  a  Křepinská  seděla  potmě 
ve  smutné  neodhodlanosti.  Neměla  sily  .srdcí  svému 
odolat,  a  kdyby  se  byla  na  to  vzmužila,  neměla  viry 
té  všeobecné,  že  jest  to  také  povinností  jeji,  a  přece, 
kdyby  se  vymanila  z  těchto  společenských  pojmů,  cí- 
tila napřed  již  tu  nespokojenost,  kterou  by  utrápila 
sebe  i  drahého  mladíka.  Mělaf  napřed  útrpnost  s  tím 
jeho  srdcem  bezúhonBým,  které  on  ji  vstříc  přinášel, 
&  nenáviděla  osud  svůj,  že  téměř  propastí  záhuhnou 

D,l,z^:;,.  Google 


140 

aadějnému  žiti  jeho  hrozí.  Citila,  že  především  jest 
povinnosti  jeji,  milovati  jeho  víc  než  svoje  i  jeho 
okamžité  blaho.  Jak  mu  .to  ale  dokázat,  jak  žiti  dále 
v  přísném  lásky  odříkáni  se? 

Samo  uméni  vykouzlovalo  ji  lásky  blahoa  zář. 
Výjevy  lásky,  jež  ťarovné '  představovala  před  uneSe- 
ným  obecenstvem,  hrnuly  se  v  průvodu  kouzelném  k  ní, 
upominajíee  ji,  aby  hledala  to  sebe  tušené  ve  sladké 
skutečnosti. 

Štěstí,  že  byla  se  dala  zapříti,  kdyby  Jarý  přiSel. 
Nemohla  toho  nařízení  odvolat,  aby  nevyvolala  zlo- 
myslný úsměv  služebné  Přece  přála  si  nyní,  aby  při- 
Sel nedbaje  daného  rozkazu,  ani  jejich  námitek.  Venku 
vSak  bylo  ticho,  nikdo  neprichá,ze]. 

Slyš,  přece  cosi  se  ozývá.  Kroky,  hlasy!  ťřijde, 
nepřijde?  Ba  všecko,  všecko  umlklo  a  pouze  přáni 
vřelého  srdce  lomcovalo  v  ňadrech  jejích.  Kýž  je  to 
on,  kýž  přgde  sem !  ■—  Panská  vstoupila.  „Nějaký  pán 
mí' přeje  s  vámi  mluvit." 

Nějaký  pán?  Byl  by  to  Jarý  přec?  V  jakémsi 
snad  zakukleni.  Čí  navedl  dévče,  aby  takto  řeklo  ?  Co 
srdce  chtélo.  obraznost  vynalézala  a  rozum  b  tim  byl 
spokojen. 

„Ať  vejde,"  di  ona  hlasem  stísněným.  A  veSel 
vskutku  cizí  pán.  Představil  se  co  režisér  Českého  di- 
vadla. Bylo  povoleno  mimořádné  slavnostní  jakés  před- 
staveni. Chtěli  se  odvážit  na  Shakespearovu  truchlo- 
bni.  Hledali  hrdinku  a  někdo  jim  pověděl,  i^  zpívává 
Křepinská,  výtečná  ta  tlumočnice  Shakespearova,  české 

D,lz.::,.  Google 


141 
písné.  Jak  kdjb;  české  poslnchačstvo  jednou  také 
opravdivou  umělkyDi  jazjkem  Bvým  vzneSenost  tlumo- 
£iti  slyšelo  ?  Bez  rozmýSleni  přiřknula  a  jak  ráda,  jak 
srdečně.  Beíisér  jejf  vlídnosti  okouzlený  odešel.  Zas 
byla  sama,  ale  všecko  bylo  změněno.  Po  komnatě 
jakby  se  byly  rozzvučely  písně  národní,  a  tyto  svěíf 
zvuky  v  její  obraznosti  podobaly  ee  rozkošné  lesní  v6ni 
jarní.  Otevřela  okna  nočnímo  svěžímu  vzduchu  a  bylo 
jí,  jakoby  z  horkého  pásma  v  mírné  ponebí  libým  větér- 
kem provaouté  se  byla  octla. 

A  dole  pod  oknem  hrály  si  děti  štěbetajíce  mezí 
sebou  po  ée&ku.  Naslouchala  jim  klaníc  se  z  okna  co 
umělkyně,  aby  nehvátila  přízvuk  ten  dávno  zanedbaný. 

A  bylo  jí  najednou  tak  dobře,  milo,  teplo  v  srdcí 
bez  nepokoje  a  stesku  a  cítila  se  při  těch  zvucích 
v  žití  rodinném  protože  národním.  Nestarala  se  o  hádky 
ačeoců,  je-li  jazyk  český  k  vývoji  oprávněný  či  neni. 
Milovala  jej' od  jakživa,  nevěděla  to  vždycky,  ale  nyní 
jí  to  oblažovalo.  Děti  umlkly,  Šly  dávno  spát,  utichla 
Praha,  ale  ona  skláněla  se  z  okna  ven  do  vzduchu 
jarního  a  zpívala  ai  ztichounka  jen  to  jedno  slovo: 
„Ty  drahá  vlasti  raá." 


XIV. 

Lisí  Viktorinův  Jarému. 

„V  Paříži.  —  Vše  upřímně  a  vĚmĚ  slíbil  jsem  ti 
vypsat.  Pochybuji,  že  tomu  dostojim.  Není  snad  pod 
sluncem  umělce,  jenž  by  v  líčení  svém  nepřešel  sterých 


:,■  Google 


142 

odstiDH  k  předmětu  aálezejícicb,  &  není  filosofa,  'kterému 
by  bylo  dáno,  aby  vypátral  celou  souvislost  pohnutek 
našich  dojmů.  Při  každém  i  největěím  díle  zbývá 
zpousta  látky,  z  niž  byl  Ďerpal  a  kterou  zpracovával. 
Věžně  nevyčerpatelný  je  zdroj  skutečnosti  a  je-li  pravda, 
že  nelze  ěeho  říci  ani  mysliti,  aby  to  dříve  již  nebylo 
bývalo  myšleno  a  řeSeno,  jest  pravdou  jeěté  větši,  že 
zbývá  při  tom  všem  neustále  hlubina  událostí  přírod- 
ních, o  níŽto  zavaďujeme  neustále,  aniž  jsme  dna  so 
dopídili,  ani  umělými  pomůekami,  neřku-li  vlastní  by- 
tosti vnořením.  Nelekej  se  tohoto  rozjímání.  Už  jsem 
s  ním  hotov  v  tomto  listě,  víra  že  bych  s  ním  dále  ne- 
do6el,  než  jak  jsem  pověděl.  Jakožto  přítel  příteli  mám 
právo  začít  u  toho  co  mne  nejvíce  zajímá,  Není  to 
žádná  Křepinská,  která  tebe  půvabem  do  síti  zapředla. 
Muži  JBOU  to,  samí  mužová>.  Abych  však  s  vědomím  tě 
nepodváděl  (nevědomky  činím  to  asi  beztoho),  povím 
ti,  že  jsem  za  prvního  mého  zde.  pobytu  jakousi  "  zvě- 
davost pocítil  poznat  přec  to  kouzlo  lásky,  které  ty  tak 
svůdně  tióíš.  Jen  tak  na  čas,  tak  mimochodem  přál 
jsem  si,  kdybych  se  mohl  zamilovat.  Příležitostí  věni 
mi  nescházelo.  Společnost,  do  které  jsem  z  počátku 
se  dostal  obchodním  spojením,  podávala  mi  je  v  každé 
vrstvě  obyvatelstva.  Byl  jsem  připuštěn  do  salonů  pa- 
řížské elegance  a  uváděli  mne  do  skvělých  místností, 
kde  má  bujný,  pouhý  přepych  sídlo  své.  Avšak  nevíra, 
je-li  to  vinou  mou,  neb  věci  samé,  mně  zdají  se  býti 
ženy  jedna  jako  druhá.  To  nebylo  mně  doma  ani  tak 
nápadné  jako  zde,  kde  zvláštní  přízvuk  zdejáí  fronštiny 

Digtiz^c;,.  Google 


143 

vidy  stejně  u  každého  znějící  náramncm  jednotvárnost 
pro  mne  v  osobách  jeví.  U  mužů  nepozoruji  teho,  neb 
každý  mluvívá  o  néčein  jiném,  každý  pohybuje  se  ve 
svém,  kruhu  mySlének  a  íiinů.  Těm  dává  vyraz  a  za- 
jímá mne  tím.  Ženštiny  však  zpívají  všeeky  jednou 
notou  8  variacemi  pro  mne  nepatrnými  a  mívám  chvíle, 
kde  jsem  tak  tupý,  že  nechápu,  kterak  se  stalo  pouhé 
opojení  smyslův  pod  jménem  lásky  takou  osou  básnic- 
,kého  horování  a  dějinných  událostí.  Připouštim  ti  vše, 
co  zajisté  mi  roahorleně  řekneš  na  obranu  Křepiuskó. 
Ano,  ona  je  Žena  duchaplnější  jiných,  ale  vĚr  mi,  Že 
jsem  zde  seznal  tucet  umětkyfi  na  vlas  jako  ona  krás- 
ných, přívětivých,  milostných,  a  tato  jednotvárnost  mrzí 
mne,  je  mi  nesnesitelnou.  ProĚ  neznám  na  tucty  tako- 
vých přátel  jako  jsi  ty,  míij  Pavle?  Ba  vidím  to  již, 
vidim,  že  jsem  tobě  nyní  tím,  5ím  mně  byl  ještě  před 
rokem  můj  přítel  Holý.  Vsak  vypravoval  jsem  ti  o  ném 
a  v  jakém  proaaickém,  nudném  manželství  si  libuje. 
Bozdílmezi  ním  a  mnou  jest,  že  ačkoli  máme  oba 
malé  ponětí  o  ženském  pohlaví,  já  tím  nejsem  spoko- 
jen jako  on.  Jako  on  vnáším  já  nejlepší  cit  svůj  v  přá- 
telství, .avšak  nepojmu  věru  ženu,  abych  s  ní  eelý  osud 
sdílel;  nebude-li  mně  moci  víc  než  jiné  ženy,  víc  než 
přítel  podati.  Láska  prý  je  slepá.  Patrně,  že  mne  si 
za  teré  posud  nezvolila,  neb  nejsem  dokonce  siepý. 
Dívám  se  střízlivě  těm  kráskám  do  očí.  A  kdyby  ini 
některá  i  všecko  dala,  ptám  se:  „A  co  dál?-*  Jsem 
skoro  rád,  že  jsem  ti  v  tomto  ohledu  celou  sípověí  slo- 
žil, nevrátím  se  víc  k  tomu  předmětu.    Vrou  zde  jiné 

D  ■■_..;■- CooqIc 


144 

myšlénky.  Seznal  jsem  lidí  velkého  nadšeni,  vidéljsem 
íiny,  slyším  o  plánech,  rozebírám  s  sebou  otázky,  při 
nichžto  stane  poutník  b  věiioraím,  že  dosáhl  ohniska 
svého  století.  Jak  jest  mi,  Pavle?  Jsem  vymrĚtĚn  ze 
světa  theorií  na  pĎdu  jejích  éinů.  Zde  jedná  se  o  svr- 
žení vSeho  lživého  a  nepravého  ve  spoleĚenstvu  a  o  uve- 
dení v  život  nás  blouanivych  filosofův  ideálfl.  Jean- 
Jacqův  duch  zde  nevymre).  NeStřstí  velltó  revoluce, 
autokracie  Napoleonova  bjly  slabounkými  hrázemi  ducha 
svobody.  O  Pavle,  přísahám  k  jejímu  praporu,  já  ra- 
kouEký  poddaný.  Připadám  si  zde  fasto  jako  beze- 
jmenný. Jsem-li  tázán  na  svou  národnost,  musím  odvĚ- 
titi,  ie  jsem  BakuŠan,  a  pokaždé  si  připadám  jako  při 
lži  zastižen.  Říkám  to  slabým  hlasem,  ne  jako  Fran- 
couz nebo  Polák.  Ztrácím  pak  při  tom  názvu  celé  sebe- 
védomí.  Ale  nyní,  co  to  píšu,  Pavle,  méní  se  tento 
cit;  přemítaje  o  véCi  myslím  na  naše  domácí  dĚjiny, 
Jest  to  tragické,  náležeti  k  národu  hynoncímu.  Pavle, 
poslyš  a  pamatuj  si,  že  Člověka  povznáší  cit  národní, 
by(  Vycházel  třeba  z  národa  již  zemřelého.  Jaká  to 
myšlénka  vytasiti  za  svobodu  meř  a  zemřít  za  ni  smrti 
hrdinskou  co  poslední  snad  Cech!  Jednou  myslil  jsem 
přece,  ie  miluju,  a  to  bylo  tenkráte,  když  Křepinská 
nám  Éeskou  píseň  zazpívala.  VĚděl  jsem  však,  že  nár 
leží  té  dívce  srdce  tvé,  a  schoval  jsem  si  do  srdce  svého 
jen  tu  písničku.  Zatoužim-li  doraQ,  po  Sem  mohu  za- 
toužit? Zdaž  po  rodinném  žití,  í-i  po  mém  postavení, 
které  skoro  nenávidím  ?  Zatoužil  bych  vroucné  po  otci, 
kdyby  nebyl  při  vši  příkladné  otcovské  lásce  tyranem. 


145 
Jak  věci  se  máji,  nemohu  přáti  si  navrátit  se  dom&  do 
starého  jařma,  a  vitám  každ^  list  z  domova,  kterv 
o  něco  mou  svobodu  prodlužuje.  Ale  věr  mi,  smutno 
je  netoužit  domů,  neb  cizina  přec  domova  nikdy  ne- 
nahradí. Zpomena  si  na  tu  písničku,  mohu  toužit,  a  na- 
lézaje tento  cit,  věř  mi,  cítím  se  teprv  člověkem,  pak 
toužím  po  tobě,  trochu  aaad  po  Křepinské,-  a  mnoho 
po  Libějieich,  kam  všickni  tři  náležíme." 


Křepinská  hrála  po  Česku  a  nikdy  nedostalo  se  jí 
.  té  slávy,  toho  naděeni,  těch  vřelých  diků  jak  od  toho 
obecenstva.  Umělci  připadá  ten  souhrn  diváctva  mimo- 
volně  co  jakýsi  obrovský  tvor,  který  se  k  představení 
připravuje  ozbrojen  svou  vrchmoeí  nad  ubohou  tou  by- 
tosti naproti  němu  jemňounkou,  jakoby  k  němu  z  jiných 
krajů  se  snesla. 

Jest  to  jako  David  naproti  Goliáši.  Začne-li  ten 
umělec  hrát,  započíná  zápas  s  obrovskými  choutkami. 
Zbraní  jeho  subtilnou  jest  jeho  umění.  Pozor,  mfij 
útlý  Davide,  ať  raníš  obra  do  živého!  1  mivá  umělec 
o  tomto  obru  vždy  zvláštní  ponět,  a  cestuje-h  mnoho, 
může  podávati  národopisnou  karakteristiku,  trefnějSí 
než  mnohá  kniha.  Jaká  vroucnost  národního  zápalu 
tehdáž  se  vyvíjela  pozvolninka  ze  zárodku  mladého  žití 
národního,  jevivalo  se  v  divadelním  obecenstvu.  Tam 
»Jlelo  projevení  se  toho  žiti  v  náruči  Musy.  Za  Da&ieh 
dob  již  odrostlo  té  sličné  chůvě  procházejíc  Školy  jiné. 

Pavel  byl  u  Křepinské  po  tomto  představení.  Mezi 
tím  Časem  vyhýbala  se  mu  a  zase  jej  vlídně  přijímala. 

Google 


U6 

Jeho  láska  vystoupila  však  na,  stupeň  takový,  že  se 
projevila  zřejtuymi  slovy.  A  kdyl  jí  všecko  pověděl,  tu 
mínil  bytí,  bláhový,  jíž  u  cíle.  Již  natahoval  ruce  po 
její  vábné  postavě.  Křepinská  Čtkajtc  ani  před  ním 
neprchala,  ani  se  k  němu  neklonila.  On  doléhal  a  ona 
dala  si  ze  dvojího  taji-mstvi  vyrvati  dříve  ono,  že  jej 
miluje,  pak  vetřela  mu  druhé,  po  němž  se  neptal, 
jehož  se  hrozil,  nevěda  ještě  co  obsahuje.  Ěekla  mu, 
že  jest  provdána. 

Jarý  to  slyšel  a  divil  se  sobě,  že  se  více  nezhro- 
zil  té  zprávy,  že  ji  vyslýchá  jaksi  tupě,  že  nenalézá 
slov,  tím  méně  myšlének,  aby  cos  projevil  v  tomto 
případě.  Natáhnul  znova  ruce  k  ní,  přitiskl  ji  k  srdci 
a  plakal  s  ni. 

Což  byla  ubohé  platná  ta  jeho  láska?  Cítila  v  ní 
kruté  neštěstí  a  tato  chvíle  měla  více  trpkosti  než  slasti 
pro  Křepinskou.  Jarý  spíše  vytrhnul  se  z  omaninjíeího 
vplyvu  zevnějších  poměrfi.  Přitiskl  ji  k  srdci  zas  a  zas. 
Pak  bylo  mu,  jakoby  z  okamžité  tuposti  po  lásce,  jak 
ji  prvé  čiti],  láska  jiná  vypučela.  Též  on  sám  zdál  se 
býti  jiným  mužem  než  prvé  a  k  jiným  činům  při- 
praven. 

„Přišel  jsem,"  pravil,  „abych  vám  svou  lásku  vy- 
jevil, vyjeviv  ji,  svou  ruku  vám  nabídl,  jakmile  dobudu 
postavení  přiměřeného.  Moje  láska  je  tatáž  a  nemů- 
žete-li  mé  ruby  přijmouti,  nezbývá  mně  nic  jiného,  Ie6> 
tázat  86  vás,  co  rozkazujete,  co  chcete  abych  pro  vás 
Ěiuil  Éi  neíinil.  Chci  chránit  vás,  jak  jest  povinnosti 
každého  muže  milujícího." 

D,lz.::,.  Google 


147 

^Mne  chniiiit  nemůžete,  jsem  zcela  nešťastna, 
opuštěna,  bez  naděje." 

Který  milenec  snesl  by  slova  takého  zármutku, 
aby  je  neehláeholil  novým  projevením  iásky?  Neníť  na 
světe  přece  jiného  léku  nad  lásku  a  každý  k  ni  se 
utíká,  ať  věří  v  ni  Ěi  nevěří.  A  pocitíS-li  vřelou  sou- 
strast, již  jsi  zde  s  lékem  hVsky,  přátelství,  důvěry,  abys 
sobě  a  trpícímu  ulevil.  Že  účinek  stokrát  se  míjí  a  j&- 
dnou  snad  teprv  kouzlem  svým  se  osvědí-í,  odstrašuje 
mnohé  mezi  námi  navždy,  a  jíní  zase,  nezdarem  ne- 
únavní, sleduji  své  přesvědčení,  jež  v  lási;e  k  lidstvu 
zakotvili. 

Jarý  neměl  slov  útěchy,  tím  více  díjkazů  své  sou- 
strasti a  lásky.  Když  odeňel,  nebyio  ničeho  umluveno 
ani  ustáleno  mezi  milujícími.  Jak  jinak  byl  předsta- 
voval si  Jarý  výsledek  této  návĚtévy,  do  nižto  se  byl 
hnal  s  ohněm  a  s  jistotou  své  vřelé  víile.  Hodlal  jiti 
do  boje  s  příbuzenstvem  pro  předsudek  proti  stavu 
umělkyně  a  její  pověsti,  na  místě  toho  byl  mu  uchy- 
stán boj,  na  nějžto  nebyl  počítal,  boj  se  základními 
zákony  spoleĚenstva,  3  manželstvím.  Nevěděl  posud,  kde 
a  kdo  jest  ten  manžel,  jenž  mu  v  cestu  vstoupil  v  té 
blažené  době  první  lásky  při  samém  cíli  jejím. 

Křepinská  zůstala  o  samotě.  Oemu  se  byla  bránila 
a  co  si  byla  přece  přála  stalo  se.  On  ji  miloval,  řekl 
ji  to,  nedával  se  překážkami  zastraSovati.  Ale  žádná 
čistá  nezkalená  radost,  žádná  opojná  slast  jí  z  toho 
nebyla  vzeĚla.  Přece  dodávala  si  svobody  jednání,  po- 
myslila si,  že  Vrbna  ji  opouSti,  že  s  ním  eo  nevidět 
* 

D,l.z.:;,C.OOglc 


148 

Be  rozejde,  pak  že  oikdo  jí  nebude  moci  věrolomnost 
vytýkati,  uváděla  si  příklady  podobné  lásky,  ale  to  ne- 
bylo patrně  věe,  eo  ji  znepokojovalo. 

„Ubohý  Jarý,  ani  ne  zcela  hotový  se  studiemi, 
díté  rolnické  beze  jmění,  tent  asi  dlouho  se  načeká, 
než  bude  raoei  ženě  podati  toho  postaveni,  jež  velko- 
myslně ji  nabízel,  zatím  eo  Vrbna .  .  .  Můj  Bože,  kam 
zabíhají  mé  myšlénky,  poírítám  takto?"  zvolala  s  opo- 
vržením. Vymanila  se  s  úzkostí  z  této  kombinace  a  pře- 
skoĚila  v  protivu  její.  Představila  si  svůj  domov,  z  něhož 
byla  prehla,  neklamala  se,  jaké  pověsti  se  jí  tam  do- 
stává, pomyslila  si  na  švarného,  krásného  toho  jinocha, 
jenž  všeho  se  odvažoval  pro  lásku  k  ní,  a  připadala  sí 
jako  svQdkyně  jeho.  Tento  obraz,  její  úkol  takto  po- 
jmutý  zhnnsil  se  jí.  Dovolávala  se  vlastního  svědomí, 
že  tomu  není  tak,  a  snažila  se  i  z  tohoto  chodu  my- 
šlének vymaniti  se.  Viděla  patrně,  že  jí  na  světě  ne- 
zbývá jiného  podílu  lefc  neštěstí  její.  Avšak  ne,  proti 
tomu  protestovala  její  mladá,  umělecká  krev  a  přiro- 
zený ten  pud  k  blaženosti  za  každou  cenu,  kferýžjest 
základem  všeho  chtění. 

„ProĚ  účtovat,  proě  přemítat,  naé  rozmýšleti  se  V 
Okamžik  velí  lásku  a  utonu-li  v  ní,  bude  to  právě 
jen  jistá  ěást  neštěstí  mého,  Část  to  s  blažeností  aspoň 
smíšená." 

Tak  zvolala,  tak  chtěla  a  všecko  v  její  mysli  dalo 
si  poruĚít,  námitky  všecky  umlkly,  jen  blaženost  ne- 
chtěla se  dostavit.  Ona  ji  volala,  otevřela  jí  dvéře 
dokořán;  prázdno,  prázdno  z&stalo.  Křepinská,  znalkyně 


149 
ta  citů  lidských,  vládkyně  pravdivého  jiehTýrazu,  ne- 
poznala při  tom  všem,  že  si  lásku  k  Pavlu  vjlhává, 
že  klame  sebe  a  jeho,  a  pro  ten  klam  že  chce  posta- 
viti se  společenským  poměrfim  na  úkor.  Rozervána  vrhla 
sebou  na  lože  a  bolestné  vzpomínala  na  poklid  onoho 
veíera,  když  režisérovi  přisiibila,  že  bude  Česky  hráti ; 
eo  na  útěchu  pamatovala  na  úspěch  svůj  před  nadše- 
ným českým  obecenstvem,  pak  vjpřádala  si  obrazy 
z  uměleckého  počínání ;  myslila  na  příští  úkoly.  Vášně 
a  nepokoj  ustupovaly,  hlava  nentěěeně  zarytá  v  po- 
dušku nadlehčovala  se,  napnuté  svaly  sponštěly  se 
a  tělo>"roziožilo  se  klidně.  Obraznost  sledovala  svoje 
umělecké  vidiny.  Mezi  ně  vĚoupávaty  se,  jako  jednotlivé 
kusy  divadelní  dekorace,  některé  začátky  snů.  Slova, 
jež  umělkyně  v  duchu  si  odříkávala,  splítala  se  se  slovy 
jinými  bůh  ví  odkud  přišlými.  Duch  její  podivil  se 
„co  to?'  s  úsměškem  polobdicím,  a  tu  byl  konec  vě- 
domí. Nepokojná  ta  mysl  ležela  spoutána  sladce  v  za- 
pomenutí všeho,  do  čeho  tyranieké,  svévolné  srdce  ji 


XT, 

V  tureckém  župane,  kouře  z  turecké  dýmky,  byl 
Vrbna  v  křesle  natažen.  Bylo  horko,  v  Praze  pusto, 
nudno,  a  on  přemýšlel,  kam  by  se  obrátil,  kterého  z  po- 
zvání na  venek  má  použiti,  aby  si  zabezpečil  co  možná 
dobrou  zábavu.  Mohl  ji  dávno  mít  a  dni  svoje  v  pří- 
jemném chládku  nějakého  parku  mezi  vznešenou  spo- 

D,lz.'::,.  Google 


150 

Ieí-no8tí  prokouřit,  prohovořit  a  snad  i  prointrikovat. 
Ale  ty  krásné  oči  a  krásoá  ústa  byly  jej  zdržovaly. 
S  těmi  nebylo  nyní  nie  více.  Pomysliv  na  ně  zabafnul 
silněji,  odfouknul  kouř  a  'vrhnul  hlavou  vzdorovitě 
hodně  naepátek  přes  lenoch  svého  sídla.  Byla  to  ukoD- 
ěena  affaira.  Co  kdo  provinil  ?  Co  ee  v  cestu  postavilo  ? 
Kdož  by  to  rozsoudil! 

Krásné  oři  zaplakaly,  krásná  iista  zlořečila,  ale 
Vrbnovi  nebylo  to  nie  nového.  Byl  filosofem,  jak  pra- 
vil. I  těm  krásným  oČim  nebylo  to  tak  nové,  co  se 
stalo,  ale  což,  žena  nevyšine  se  tak  snadno  na  stano- 
viště filosofické.  Nechme  ji£  toho.  Snad  najdou  krásná 
ústa  zas  úsměch  svůj,  jakože  krásné  oči  zajisté  již 
našly  svůj  sršíeí  lesk, 

„Chválím  si  Duchoslavovou,"  pomyslil  si  hrabě. 
,S  tou  není  žárlivosti,  jakživa  nežádala  přísah  věíné 
lásky,  nic  ji  neurazí,  vždy  těší  se  z  mé  přítomnosti, 
zanedbám-li  ji  trochu,  jakoby  nic.  A  jaké  něžné  dary 
umí  dávat.  Věru  v  těeh  darech  záleží  její  duehaplnost. 
Nechápu  nespokojenou  tvář  jejího  muže,  neb  myslím, 
že  nelze  pohodlnější  choti  si  pomyslit.  A  což  mamsel 
Julinka!" 

Dal  se  pro  sebe  do  smíchu,  musil  nahlas  se 
smáti.  Nikdy  jej  nic  tak  nebylo  bavilo  jako  ta  Julinka. 
Dvořila  se  mu  rozhodně,  ba  skoro  zoufale,  a  on  pod- 
poroval ji  v  jejich  domněnkách  ětveráeky,  tajně,  ale  tak 
obratně,  že  jemu  ničeho  z  toho  vzejíti  nemohlo.  Krom 
toho  napadalo  mu  ještě  ledacos  ze  žití  jeho,  to  však 
již  leží  mimo  obraz  nái.    Jet  povídka  právě  co  obraz 

Digtiz^c;,.  Google 


151 
a  nemflie  tudíž  probírati  předměty  kolem  do  kola.  Se- 
řadí 8i  osobnosti  na  pestré  ploše  své  -a  ve  skupení  tom 
je  předvádí,  líĚíe  je  toliko  vzhledem  vztahu  mezi  sebou. 
Vrbna  se  tedy  nenudil,  byl  spokojen,  měl  bohatě  vypl- 
něný Ěas.  Jenom  právě  nyní,  co  byla  affaira  s  krásnýma 
očima  ukončena,  měl  jaksi  místo  uprázdněno.  A  to  dalo 
trochu  starosti,  kterak  je  obsadit.  Když  takto  sám  sebou 
se  bavil  ořekávaje  nějaké  ranni  návštěvy  mužské,  nei 
nastane  polední  hodina  k  návĚtěvám  u  dam,  uslyĚel 
"  v  předpokojí  hlasy,  pak  podivně  rychlý  krok,  nikoliv 
mužský,  a  za  chvíli  objevila  se  ve  dveřích  postava  žen- 
ská, ěerně  oděna  a  zahalena,  za  nižto  mohl  viděti  polo- 
rozpaěitý  a  zcela  rozpustilý  úsměv  sloužícího. 

Hrabě  byl  dvoruě  vstal,  nejprve  příjemně  jsa  pře- 
kvapen malým  dobrodružstvím ;  když  pak  poznal  choť 
svou,  aua  si  odhalila  tvář,  byl  podruhé  překvapen,  snad 
nepříjemně,  ale  neviděl  to  jistě.  Nebyl  dlouho  již  na 
ni  myslil,  nebyla  mu  svou  přítomností  v  Praze  nepo- 
hodlná, byla  chvalitebně  diskrétní,  a  6  tím  byl  spoko- 
jen. Usadil  ji  velmi  dvorně,  ptal  se,  může-li  jí  občerstve- 
ním dát  posloužit.  Křepinská  zavrtěla  hlavou,  zuby 
.nechtěly  jí  od  sebe,  by  slůvka  vypustily.  Slze  přišly 
napřed. 

„Probiih.  snad  mi  nechystáte  seenu,  sleěno!"  zvo- 
lal on. 

To  oslovení  ozbrojilo  jí  hněvem  a  ona  mohla  říci, 
aě  hlasem  vášní  chvějícím  se:  „Nepřicházíte  ke  mně, 
aě  jsem  vám  třikrát  psala,  musím  tedy  přijíti  sama, 
nechci-Ii  svou  a  vagí  záležitost  papíru  svěřiti.*' 

D,l,z^:;,.  Google 


153 

„To  je  velmi  'delikátní  od  vás.  Proč  nemohla 
byste  mne  také  navĚtívit?  Že  já  jsem  k  vám  nepřijel, 
melo  své  příčiny  v  tom,   že  již  nespěchá  s  naŠim  roz- 


„Jsem  k  námu  však  připravena,  vzala  jsem  dovo- 
lenou, na  blizku  cíle  přijmula  jsem  pohostinské  hry. 
DvRcátého  Ěervence  odjedu  z  Prahy,  za  dva  dní  budu 
na  místě,  oznamuji  vám  to,    abyste  8e  dostavil  i  vy." 

Vrbna  sedě  naproti  ní  opřel  si  h!av«  rukou  a  za- 
díval 86  ji  do  tváře.  Zdála  se  mu  krásnéjšinež  druhdy. 
„Proč  najednou  takové  spěchy,  má  drahá?" 

Ona  vstala.  ,.Pro3Ím,  ještě  chvilinku,"  zdržoval 
ji.  Zazvoniv,  objednal  občerstvení.  Bylo  okamžitě  po- 
slouženo, mezi  čímžto  ona  netrpělivě  se  měla  k  od- 
chodu. Ale  Vrbna  nměl  dělat  příjemného,  ne  a  ne, 
a  že  ji  nepustí.  Toěe  se  kolem  ní  řekl  ji  do  ueha: 
„Má  ženuško."     Jí  bylo  jako  poleje-IÍ  ji  varem. 

„O,  proě  nenalezl  dříve  toho  tonu,  toho  slova?" 
pomyslila  si. 

Pavel  ji  navštěvoval  s  rostond  láskou ;  již  nemohl 
prý  Žiti,  neviděl-li  ji  jednoho  dne.  On  naléhal  na  ro»- 
vod  s  Vřbnou,  dělaje  plány,  že  změnou  náboženství 
někdy  se  bude  moci  spojiti  navždy  s  Kfepiuskon.  Ona 
byla  tou  láskou  pohnuta,  za  ni  povděĚna,  hotova  vše 
obětovat,  přisuzovala  vnitřní  svůj  zármutek  zevnéjšim 
okolnostem.  Zlořečila  si,  že  způsobilo  jí  slovo  „má 
ženuško"  takové  pohnuti,  bylať  to  nevěra  k  Pavlovi. 
S  Vřbnou  musila  konečně  doúčtovat. 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


153 

„Tedy  sejdeme  se,  pane  hrabě?"  řekla  nutíe  se 
k  přisuému  vzezření.  Tímto  však  prosvítalo  na  výrazné 
tváři  její  tolik  citu  zápasícího,  že  by  byl  býval  kdo- 
koliv, nejen  manžel  její  okouzlen. 

„O,  zajisté  sejdeme  se,"  odpověděl  sladce,  „kdy 
a  kde  chcete,  avšak  k  rozvodn  posud  ne.  Můžeme  ještě 
o  tom  promluvit.  Rozviižíme  to  spolu.  Dejme  té  my- 
ěléiice  uzrát." 

Ona  si  zoufala.  Byla  tragicky  krásná,  závoje  se- 
Ěouply  se  jí  zpola  se  slíĎné  hlavy,  oÉi  zdvihaly  se 
k  nebi,  jež  oknem  viděla  za.  hradem  se  usmívat.  Tento 
obraz  měl  pro  ni  cosi  nevýslovně  svůdného. 

„Vy  jste  vrtkavý,  pane  hrabě,  po  celý  život  rau- 
Éíte  mne  svou  nedůsledností.  Byla  j6em  se  -  odřekla 
myšlénky  na  rozvod,  hned  když  jsem  do  Petrohradu 
prcbla,  doufala  jsem  tenkráte  opět  v  možné  sblíženi  se 
B  vámi.  Vy  jste  mne  ale  tvrdě  v  Praze  odstrčil  bez 
nových  důvodů.  Nyní  stojí  vše  jinak,  návrat  není  možný 
více." 

„A  proĚ  pak  ne?  Splatil  jsem  vám  jen,  co  jste 
vy  mně  učinila.  Nyní  jsme  vyrovnáni,  nežádám  si  toho 
vícp  co  dříve,  a  byl-li  návrat  před  tím  možný,  pro  ja- 
kou příčinu  bylo  by  teď  tomu  jinak?" 

Ona  mlčela.  Nechtěla  Pavla  prozradit.  Vrbna  ne- 
býval nikdy  žárlivým  k  ni,  ani  mu  nenapadlo,  že  by 
mohl  kdosi  nad  nim  zvítězit.  Nyní,  kdyby  mu  pravdu 
pověděla?  ....  Ubohá,  pošetilá  ta  Žena  zachvivala  se 
bázní  a  přece  tajnou  rozkoší  a  opět  hrůzou  nad  ne- 
důsledností srdce  svého. 

D, liz.:;,.  Google 


164 

„Tedy  ?"  tázal  se  Vrbna  s  úsmévem  Datahuje  ruku 
k  její  hlavě.  Ona  myslíc,  ie  to  má  býti  liehoeeBt, 
uskoíila. 

„Jak  jste  se  stala  plachou!"  smál  se  Vrbna  chytna 
stříbrnou  jehlu,  jež  jí   s  vlasů  so   smekala.     Podal    jí 

jehlu  řka:  „Vezměte,  prosím,  abychom  si  lá 

přátelství  nerozpíehali." 

Jí  kanuly  znova  slze  s  očí,  odloupla  mu  ruku  až 
jehla  spadla,  na  níž  ona  šlápla.  Jemu  byla  ta  situace 
víc  a  více  zábavnou  i  zajímavou. 

„Hledal  jsem  kým  místo  vyplnit,"  pravil  sám 
k  sobě,  „pro^  bycb  to  neuéinil  ton  krásnou  ženou, 
k  tomu  jest  to  žena  má,  jaká  to  originálnost  státi  se 
znova  jejím  milencem."  Zdvihl  seMapanon  jehla,  po- 
líbil Ji  galantně,  pak  zavinuv  ji  do  růžového  papíru 
vyhodil  ji  oknem  do  zahrady. 

„Tak,  nyní  je  vSe  uklizeno  mezi  námi,"  pravil 
opět  s  ůsměTem. 

Ona  již  zase  byla  klidná,  aspoň  na  oko.  „Pane 
hrabě,  vyzývám  vás  naposled,  abyste  přijel  na  místo 
rozvodu,  není  mi  věru  do  žertu." 

„Mám  čest  opakovati  vám  naposled,  že  se  dosta- 
vím kam  si  přejete.  O  rozvodu  povíme  si  třebas  aŽ 
tam." 

Eřepinská  znala  dobře  ten  houževnatý  jeho  odpor. 
Věděla,  že  nepomohou  ani  prosby  ani  vyhrůžky.  Co 
mělo  z  Pavla  a  z  ní  býti,  kdyby  za  ní  přijel  do  Němec 
v  tomto  rozmaru,  s  touto  vůli  ?  Podívala  se  mlčky  naň 
a  zíistala  uprostřed  pokoje  státi.  Rozvážila  vše.  Nyní, 

Digtiz^c;,.  Google 


155 

nyní  sklánĚlo  se  k  ní  StĚsti  manželské,  co  byla  k  lásce  se 
utekla.  Patrno,  kroky  ř.ítí  jejího  byly  ne&těstím  znitme- 
náfly.  Pavlu  se  zpronevěřit  zdálo  se  jí  tímř,e  hříchem, 
jako  zpronevěřit  se  druhdy  Vrbnovi,  dokud  tohoto  raí- 
EÍIa  milovat.  Ale  v  té  kruté  chvíli  přišlo  na  ni  kruté 
vědomí,  že  ani  Pavla  nemiluje.  Byla  krásná,  smutné 
krásná  jak  tu  stála. 

„Koztnysíete  si  to.  Nepojedu  nikam,  nechcete-li 
mi  přislíbit,  že  se  rozvedeme.  Stojím  vĚak  na  svém. 
Pižte  mi,  jak  se  rozhodnete,"   řekla. 

„Dobře,"  odpovědél  s  hlubokou  úklonou,  veda  ji 
z  pokojů  až  na  schody. 

Ona  ubohá  seĚla,  vrávorala  kolem  dveří  dĚdeÉko- 
Tjeh.  Tam  zpívali  kanárci,  stařec  stál  zády  kni  obra-  , 
cen,  nechtěla  dnes   k  němu.    Poslala  mu  vášnivé  polí- 
bení, otevřela  si  sama.     Odjela   domů   neohlédajíc  se. 
„Kdož  mi   rozlušti  hádanku  mého  života?"    tázala  se. 

Pavel  k  ní  priSel.  „Kterak  jste,  živote  můj,  poří- 
dila?" tázal  se. 

Žekla  inu,  jak  Vrbna  se  choval,  jenom  že  mu  ho 
posud  nejmenovala.  Jemu  byla  ona  pořade  dražší.  Byl 
to  pravý  poklad  jeho.  Byl  tak  šťasten,  mohJ-li  jen  na 
ni  hledět,  k  ní  promluvit,  slyšel-li  ji  zaSustnout  jemu 
na  blízku.  Blížily  se  prázdniny  volajíce  ho  domů. 
Toužil,  aby  mohl  doma  říci,  že  se  zasnoubil,  že  miluje, 
a  že  jest  opět  milován.  Naléhal  na  rozvod  ten.  Zapří- 
sahal ji,  by  mu  jmenovala  manžela  toho,  on  že  s  ním 
sám  vše  vyjedná,  ale  dal  sikonefné  dokázati,  jak  ne- 
bezpečná věc  pro  lásku  jejich  by  to  byla. 

D,l,z^:;,.  Google 


„Kolem  plno  překážek,  na  nebi  lásky  ahmury,  na 
dráze  ku  předu  málo  naději,  kdoí  ale  zoufal  by  si, 
vjdobyl-li  si  takélio  srdce?  zasvitlarli  mu  láska  vůbec  ?" 
pravil  k  sobě  i  ku  své  mlleoce  blouznivý  mladik  a  mi- 
loval i  blouznil  Ětastné  dáie. 

Křepinská  zkouĚela  zvrátit  smlouvy  s  ředitelstvem 
pražským  i  v  cizině,  kde  měla  pohostinsku  hrát.  V  Praze 
bylo  by  se  to  dalo  urovnat,  ale  v  Němcích  nepovolili, 
eesta  k  pohostinským  hrám  byla  nevyhnutelná. 

„řomyslim-li  si,  můj  drahý  Pavle,  že  půjdete  k  ro- 
diěům,  kam  vás  sledovati  nemohu,  jest  mi  v  skutku 
snadněji  rovněž  Prahu  opustit  pro  tyto  pohostinské  hry, 
než  zde  bez  vás  setrvati,"  pravila  k  němu,  když  věci 
takto  se  měly. 

Byla  tak  smutná  nyní  pořád,  že  Pavlovi  nad  ní 
srdce  krvácelo.  Domníval  se,  že  je  to  vina  poměrů, 
což  bylo  ovšem  zcela  víre  podobno;  nyní  musil  mysliti, 
že  ji  zarmucuje  napřed  louĚení  se  s  ním.  Ale  ona  vě- 
děla již  předobře  příčinu  pravou  a  truchlila  nad  tím, 
že  jeho  nadšenou  lásku  klame.  Vyhýbala  se  vSi  důvěr- 
nosti, a  on  si  to  cenil  co  zdrženlivost  při  nejistotě, 
kterak  osud  rozhodne. 

Pavel  vytasil  se  najednou  s  plánem,,  že  rodiiiů  ne- 
navĚtíví  a  v  Praze  zůstane,  pod  výminkou,  že  učiní 
Křepinská  ještě  jeden  pokus,  aby  smlouvu  v  cizině  zm- 
šila.  Nepřipustila  toho  žádným  spůsobem,  pravila.  ie> 
chee  raději  jeho  navždy  se  odříci  než  rodiěům  jej 
odcizit. 

Digtiz^c;,.  Google 


157 

Jeho  to  slovo  zarazilo.  Bylo  to  možné,  aby  jeden 
drnhého  se  odřekli,  leží  to  v  moci  milujících?  tázal 
se  prostoduchý  mladík.  Ale  když  ji  viděl  pří  tom  tak 
trpící  a  truchlivou,  neváhal  potlačit  vlečku  pochybnost 
a  nadehBout  se  její  Ěleehetnon  obětivostí.  O,  jak  ji 
to  bolelo,  jak  špatná  připadala  eobě,  že  ho  tak  klamala. 
Cítila  k  němu  víc  a  více  přátelství  v  míře,  jak  jí  do- 
mněnka lásky  mizela.  Stavěla  jej  vysoko  a  neeenila  jej 
ani  v  prvnich  dobách  oddanosti  tak  opravdorě  jako 
nyní.  Byla  konečně  ráda,  že  přijde  z  těeh  okolností 
pryř.  Poručila,  aby  po  jejím  odjezdu  v  příbytku  nebylo 
stopy,  jakoby  byla  vzdálena.  NavĚtĚvujíeím  mělo  býti 
řeřeno,  že  je  trochu  ehurava.  Na  divadelní  ceduli 
bjla  taktéž  co  ehuravá  oznámena.  To  bylo  k  vůli  Vrb- 
noíi,  aby  její  stopy  nenašel.  Pavla  prosila,  aby  jí  co 
možná  loučeni  ulehčil,  a  on  měl  za  svou  povinnost  po- 
tlačovati mužně  svoje  pohnuti.  Loučili  se  tedy  krátce, 
ale  Křepinská  vypukla  přece  u  váĚnivý  pláč,  při  čemž 
jej  prosila  pro  všecko,  jen  aby  se  již  vzdálil. 

On  zůstal  dlouho  pod  jejím  oknem,  nikdy  nebyl 
tak  uchvácen  její  osobou,  odeĚel  konečně  dom&  vyčí- 
taje si,  že  necítí  bolu  loučení  dosti  živě  pro  nevýslov- 
nou slast,  kterou  mu  láskou  poskytla.  -Jemu  ale  nezdálo 
se  jakoby  mohl  být  "s  ní  kdy  rozloučen.  Což  značila 
dálka  několika  mil,  když  upomínky  a  myšlénky  všecky 
drahou  tu  vzdálenou  ve  svém  středu  chovají.  Byl  tak 
zabrán,  že  zapomněl  na  psaní  Viktorinovo,  jež  byl 
otevřené,  avšak  posud  nečtené  do  kapsy  strčil,  obdržev 
ho  při  odchodu  svém  kuKřepinské  a  nechtěje  se  v  této 


158 

chvíli  jím  omeSkatí.  To  psaní  bylo  v  rukou  Křepinské. 
Bylo  mu  vypadlo  a.  ona  zdvihajíc  je  po  jeho  odchodu 
od  ni  viděla  svoje  jméno.  NeCtla  psaní,  ale  neposlušný 
zrak  byl  větu  jednu  přelétnul:  „Milý  příteli,"  mezi 
jiným  tam  stálo  a  bylo  právě  navrch  složeno,  „dej 
pozor,  neuí-ii  Křepinská  pouhou  koketou.  Nepovim  ti 
ani  více  ani  méně.  Klamu-li  se,  tím  lépe,  odprosim  ji 
za  to;  nekliímu-Ii  se,  neSkodí,  budeŠ-li  dříve  varován." 

Kečtla  dále,  strmila  list  do  obálky,  kterou  sama 
zapečetila  nařizujíc,  aby  Pavlovi  psauí  odevzdáno  bylo. 
NařídivU  opakovala  jeĚtě  jednou  tutéž  věc.  Dala  znát, 
jak   mnoho  jí   zálesí,    aby   list  byl  Pavlovi   odevzdán. 

„Ať  je  varován,"  pomyslila  si  v  podivném  rozči- 
leni při  hlubokém  zármutku,  který  ji  nyní  aní  víee 
neopouštěl.  „Ano,  ať  je  varován,  Vibtorin  má  pravdu, 
jsem  pouhá  koketa.  Nejeu  že  nezasluhuji  Pavla,  jsem 
horSi  samého  Vrbny.  Jsem  jedině  pravdivá  na  prknech. 
pochopuju  jediné  umění,  život  jest  mi  živlem  cizím 
a  nepřátelským." 

Zamyslila  se  do  svého  pohostinského  repertoiru, 
aby  jen  trochu  zdřímnout  mohla.  Báno  as  ve  tři  ho- 
diny odjela  a  poslední  slovo  její  v  Praze  bylo  opětné 
nařízení,  aby  psaní  Viktorinovo  Pavlovi  odevzdáno  bylo. 
Pak  vtiskla  se  do  koutku  vozu  á  byla  jaksi  utišena. 
Prchala  před  Vrbuou  i  před  Pavlem,  posílala  tomuto 
vlastni  svou  obžalobu  a  cítila,  že  to  bylo  pro  tu  chvíli 
váe,  co  mohla  uMuiti,  aby  se  smířila  sama  s  sebou.  Ne- 
má£  dobrý  Člověk  větního  pokladu,  uež  může-li  v, sebe 
věřit.    .Jakž  mohl  by  jinak  věřit  v  dobro  vftbee,  jak 

'    D,l,z^:;,C.OOglc 


T  upřímnost  svých  přátel  ?  Tak  byla  toužila  Křepinská 
po  lásce  a  po  rodinué  půdě  a  když  lásky  si  vydobyla, 
tdjž  jí  kynula  naduje  k  rodlonému  spojeni,  bylo  TŠ4 
tak  zmotané,  že  musíla  vítat,  ujíždějíc  tomu  věemu, 
svobodu.  Tížilo  ji  to  co  jařmo  a  přece  churavěla  tou- 
hon  po  lásce  a  rodinných  svazcích,  čím  dále  njíždĚla, 
tím  více  zabírala  se  ve  své  uměni.  Byla  8  ním  nyní 
sama,  aniž  ji  -samota  tížila.  Po  namáhavém  poštovním 
cestování  abjtovaU  se  v  hostinci  jako  obyěejně.  Ten- 
kráte však  netísnii  ji  jako  jindy  stesk  samoty  a  ciziny. 
Pojímala  tenkráte  stoicky  své  žití  a  své  poměry.  Zna- 
íila  si  pravidla,  dle  nichžto  byla  by  měla  vždy  říditi 
se.  Četla  v  Rousseau-u  napomenutí:  „Umět  čekati." 
Viděla,  jakn^ioho  to  slovo  zahrnuje.  Toto  ěekání  znaří 
nepadaii  těžkopádně  přirodnírau  vývoji  do  harmonic- 
kého tvoření,  Eousseaa  to  praví  v  Emilu  ohledem  Ty- 
čkování, avšak  celé  žití  jest  vychováním  kým  a  ěimkoli. 
A  celé  uměni  života  záleží  v  poznání  opravdivosti 
a  vhodných  okamžiků,  kdy  komu  z  nás  připadá  ozvat 
se  neb  jednat.  Chyby  dějou  se  promeškáním,  opožďo- 
váním neb  přenáhlo váním.  A  návod  k  tomu  umění? 
Tenf  ještě  jednodušší  tohoto  výkladu.  Nelhat  sobě 
a  nejednat  na  základě  těch  klamů.  Při  vnitřní  pravdi- 
vosti shoduje  se  pak  všecko  všudy  s  netušenou  snad- 
nosti krásně  a  uspokojivě. 

Tak  myslila  si  véei  zapředena  jsouc  právě  v  síti 
nepravdivých  poměrů.  Ale  přes  to  mohla  také  povznésti 
se  na  krásné  blahodějné  chvíle  nade  všecko  a  hrála 
tenkráte  mistrné,  vřele  a,  což  málokdy  ji  oblažilo,  uspo- 

C.ooglc 


160 

tojovala  samu  eebe.  Seznamovala  se  ?  lidmi,  byla  zvána 
do  kruhu  umění  milovného.  Přicházela  klidně  mezi  ty 
lidi,  nehledala  již  úzkostlivě  postrádaných  sympathií. 
Snášela  prostě  a  pevně  osudu  tíž,  bledic  v  ní  pozná- 
vat sebe  bez  mazleni  &  plačtivé  samoliboBtí. 

Pavel  dopsav  jí  lál  krutě  Tiktorinovi,  tázaje  se 
přímo,  nahlídla-li  na  svršek  složeného  listn.  Že  ne- 
mohla nenahlídnouti,  odpověděla  napomínajíc  jej,  aby 
nikoliv  přítele  pro  pééi  jeho  oů  méně  si  nevážil. 

„Přísahám  ti.  že  jsem  nebyla  uražena,"  psala 
dále,  „a  dávám  ti  slovo  Tiktorinovo  sama  také  na  livá- 
ženon.  I  já  o  něm  se  rozmýšlím  a  shledám-li,  ie  Vikto- 
rin  se  neklamal,  odstoapím  od  tebe." 

Pavel  poslal  tento  list  její  za  přítelem  Viktorinem. 
Pro  vítězoslávu  nad  velkomyslností  její  skoro  přehlédl 
snadnost,  jakou  vyslovovala  rozejití  se  s  ním  již  po- 
dmhé.  Bylať  mu  draíši  a  vzácnější  ode  dne  ke  dni. 
Viktorin  tušil  frási  v  těchto  slovech,  dokázala  mu  jen, 
že  Křepinská,  je-li  koketon,  není  koketou  obyčejnou. 
Kepsal  to  příteli,  aby  ho  více  nepopudil.  Zdálo  se  mu 
nemožno  nyní  jej  přeavěděit,   aby  se  měl  na  pozoru. 

Křepinská  dověděvši  se,  že  bude  Viktorin  její  list 
čísti,  tušila,  že  takto  bude  soudit. 

„Ano,  jsem  koketou,"  pravila  k  sobě,  „eheí  s  Par- 
lem  rozejíti  sě,  nevím  jak  do  toho,  a  dělám  se,  jako 
byeh  mu  obětovala  vlastni  blaho.  Musila  bych  mu 
pravdu  psáti,  ona  by  jej  ranila,  ale  vyléčila,  opovrho- 
,  val  by  mnon  a  mně  by  to  patřilo.  K  tomu  však  nemám 
síly-a  musím  tedy  snášet  vlastní  opovríení." 

D,l.z.:;,C.OOglc' 


161 
Tpo  otázky  tyořily  njni  na  místě  nyjících  tužeb 
Krepinské  thema  té  vnitřní  práce  duševní,  která  proudí 
v  naši  bytosti  jako  t  žilách  krev,  tím  bohatěji,  ^ím 
duch  je  probudilejĚí ;  tíra  bourlivéji,  Žim  nedbaieji  od- 
bývat ji  chceme.  Snad  si  necháváme  od  jiných  tak  rádi 
lichotit,  protože  se  vidáme  uvnitř  tak  nesrovnanými, 
tak  málo  podobnými  svému  zjevu  zevnitřnímu.  Tento 
milujeme,  on  jest  ideálem  našim,  a  při  vši  samolibosti 
jsme  pokořeni,  že  ho  t 


XVI. 

Jarý  vracel  se  do  Libějic  jen  z  úcty  a  lásky  k  ro- 
dičům, aby  s  nimi  prázdniny  strávil.    Jinak  považoval 

tuto  cestu  aa  obéť  pro  vzdálenost  od  Křepinské,  za 
čas  ztracený,  protože  bnde,  jak  myslil,  v  nepřiměře- 
ném okolí  strávený.  Nechať  se  usmívaly  lesy  jeho  ro- 
diště sebe  vábněji  v  tomto  úrodném  roce,  nechať  jej 
vítaly  sady  s  nepřehlednou  hojností  rozkoĚnébo  ovoce, 
nechat  louky  se  zelenaly  v  lesku  drahokamy  zahanbu- 
jícím: on  neohlížel  se  na  tu  svéžest  a  krásu  véĚně 
okouzlující.  Jenbm  zámek  byl  mu  zajímavým  k  vůli 
Viktorinovi  a  při  tom  zas  cítil  jakousi  trpkost  k  vňli 
námitkám  tohoto  proti  Kfepinské.  Myslil  na  ni  v  bdění 
a  snění  jak  sluší  na  zamilovaného  Ělovéka.  Avšak  ty- 
ranieká  móda,  anebo  v  jiných  okolnostech  tyranícký 
duch  6asu  až  na  lásku  se  vztahuje. 

Bývala-li  v  předeĚlém  století  doba  pastýřů,  idylic- 
kého laškováni,  platilo-li  heslo  „láska  a  nizounká  eha- 

0.ud.u^m.  ■  f 

CoGglc 


162 

trě" ;  byla  doba,  jiíto  líčiti  má  naSe  povídka,  dobou 
Wertherů,  dobou  lásky  neodiuěněué,  nepochopené  a  kon- 
ěíeí  v  smrti  neb  šílenosti.  Jest  povinnosti  mou  hle- 
dati vpiyv  účinkující  ve  smyšlení  a  Ěínech  osob,  . 
o  kterých  rozprávím.  Kdežto  Viktorin  se  pohyboval  na 
poli  vědeckém,  nasákl  Jarý  více  než  on  poesií  a  so- 
ciálními otázkami  svého  věku.  Přicházel  do  víru  vSe- 
evropského  městského  společenstva  z  lůna  přírody, 
z  l&na  lidu  tehdáž  nezoaného  a  nepochopeného.  Při- 
nášel si  co  věno  vřelé,  neselhané  city,  schopnosti  ne- 
potlačené, ale  posud  nezadané  ve  službu  nižádného 
přesvědčení.  Jeho  rodina  byla  evangelická,  zachovávala 
tradice  někdejĚího  pronásledování  Českých  bratří.  Sám 
otee  pamatoval,  kterak  eo  dítě  býval  přítomen  při  taj- 
ných službikih  božích,  ješto  za  Marie  Teresie  k  nábo- 
ženství tomu -zjevně  nikdo  se  nesměl  hlásiti.  Teprv 
za  Josefa  II.  směli  přihlásiti  se  tajní  evangelíci  zjevně 
ke  své  vire. 

Důstojnost  v  utrpení,  němý  odpor  proti  potlačování 
vrchnostenskému,  pilné  čtení  ve  starých  zděděných  kni- 
hách zachovávalo  tajně  ohnisko  jádra  plného  síly.  To 
jádro  tulilo  se  hluboko  do  skrýše  půdy  národní.  Pavel, 
jediný  potomek,  té  rodiny,  užíval  účinků  těchto  hlubo- 
kých eo  přízné  a  svobody,  které  se  mu  k  vývoji  jeho 
dostávalo.  Ale  jeho  překypující,  mladistvé,  pošetilé 
srdce  vrhlo  se  přede  vším  jiným  v  proud  lásky  a  ro- 
mantiky. Soužilo  se,  jásalo  a  zapomínalo  na  všecko, 
na  minulost  a  utrpení  otc^v,  na  přítomnost  k  pilnosti 
a  horlivosti  upominajiei.  Dokonce  pak  již  nepomýšlelo 

D,i,z^:;,.  Google 


na  jakoukoJiv  budoucnost.  Byl  hejěkán  a  milován,  když 
přišel  domů.  Matka  vyĚerpávala  svou  spiíirnu  a  kuchyň 
jemu  ke  cti  a  radosti.  Otec  vyslýchal  vše,  eokoliv  vy- 
pravoval, 3  tichým  úsměvem,  na  němž  rozeznati  možno 
nebylo,  co  vlastuĚ  tomu  a  jinému  řibá.  Patrně,  že 
ledacos  schvaloval,  jiné  za  pošetilé  uznával,  cosi  docela 
zavrhoval,  všecko  ale  uvažoval  s  láskou  otcovskou  ěe- 
kaje  shovívavě,  rozumně  a  se  zkušením  vzácným,  až 
jak  vSe  to  uzraje  a  co  z  toho  bude. 

Byla  deštivá  neděle.  Tu  zavítal  k  nim  správce, 
obyfejný  jejich  host.  Též  on  byl  evangelíkem,  kdežto 
rodina  byla  katolická.  On  nerušil  ženě  a  dcerám  jejich 
víry,  ale  jeho  zvykem  starým  bývalo  k  Jarému  dochá- 
zeti a  staré  ty  otázky  rozebírati.  Rozprávky  tyto  mí- 
valy za  předmět  základy  společenstva,  rozdíl  stavů, 
nespravedlnost  lidí  mezi  sebou,  pak  některé  upomínky 
na  staré  poměry  a  časy. 

Na  Libějickóm  panství  nebýval  lid  utiskován  eo 
do  roboty.  Každý  pamatoval  s  pohnutím  na  nebožku 
hraběnku.  Z  mládí  již  ovdovělá,  žila  v  Libějicich  tiše 
a  skromně  právě  jako  mezi  svými.  Neměla  skvostných 
potřeb  a  nebylo  jí  třeba  táhnouti  ohromných  dSchodů 
ze  svého  majetku.  Vše  bylo  patriarchálně  zařízeno, 
správce  nebyl  nucen  k  útiskům,  a  rok  co  rok  plynul 
v  Libějicich  bez  mrzatostí,  bez  soudů  a  podobného  ne- 
štěstí. Kdyby  byl  býval  mladý  hrabě,  nastoupiv  dě- 
dictví po  matce,  tak  praktickým,  jako  byl  lehkomyslným, 
byl  by  zavedl  podobnou  správu  jako  na  jiných  pan- 
stvích. Byl  by  si  uměl  zaopatřiti  důchody,  jakých  jeho 
.  * 


164 

vydání  a  tajné  dluhy,  matee  nevyznané,  vyžadovaly. 
On  ale,  vychován  jsa  v  ústavě  šlechtiekém,  kam  jej 
poručník  byl  odevzdal,  nevsáki  ani  oiatĚinýeh  ušlech- 
tilých zásad,  ani  nepřehlédl  stavu  hospodářství  svého. 
Myslit  si  svou  pokladnu  jednoduSe  nevyfierpatelnoa 
a  když  věcí  se  obrátily  tak  osndné,  sváděl  vinu  na 
matí^inii  neprozřetelnou  dobrotu,  která  nechtěla  neb 
nedovedla  zužitkovat  svého  vlastbictví. 

Tonauto  náhledu  mladého  hrabete  přizvukovalo 
věeeko  Ělechtictvo,  a  mnozí  byli  ve  své  tvrdosti  a  bez- 
ohlednosti k  poddaným  tou  událostí  potvrzeni ;  ano 
mnohá  dáma,  které  ehtélo  srdee  již  soucitu  se  oddati, 
odvrátila  od  bídy  poddaných  lhostejně  oči  pomníc  na 
osud  Vrboův. 

Libějiee  byly  nyní  od  otce  Duchoslava  Viktorinovi 
připsány  a  celé  panství  bylo  si  zvyklo  jeho  za  vlast- 
níka, za  vlídného  ochi-áuce  považovati.  Ulevovalo  se 
lidu  jeltě  více  a  hospodářství  vykvétalo  pod  správco- 
vou rukou.  Jary  byl  jeho  hospodářským  rádcem.  Zku- 
šení, jímžto  se  vykazoval,  nebylo  jen  doživotní.  Dědilo 
se  od  mnoha  pokolení.  Výsledky  jeho  zaznamenávaly 
se  na  prázdných  listech  kalendářů,  bývalo  pak  v  úctě 
chováno  a  příležitostně  na  radu  bráno. 

Oo  českých  kněh  vycházelo,  zaopatřoval  si  Jarý, 
a  správce  měl  ve  výklenku  za  tajnými  dveřmi  sbírku 
zapovězených  kněh  německj'ch,  větším  dílem  nábožen- 
sky filosofických.  Z  těchto  podával  Jarému  zprávu.  Oba 
mužové  tajívali  se  se  svými  rozmluvami  před  dětmi 
neb  Čeládkou,  nevědělo  se,  kde  by  mohla  číhat  zrada 

Dalz,;;,C.OOg|i: 


165 

neprozřetelností  přilákána.  Tohoto  roku  teprv  neostý- 
chali se  mluŤiti  před  Pavlem  ano  otazovati  se  ho 
QS  mnohé  věci,  jimžto  on  se  byl  ufil  a  které  oni  čer- 
pali pracně  a  samostatod  z  vlEtstních  závěrků.  Mladý 
student  umlkal  vĚak  skromně  před  velebností  těchto 
samouků.  Měl  dosti  zmužilosti  a  nepfedpojatostí,  ^e 
poznat,  jak  Školské  a  dětinské  jest  to,  co  sobě  na 
školách  -vydobyl,  naproti  tomuto  prostému  mudrctví 
samorostlému. 

Za  té  deštivé  neděle,  kde  strávil  několik  závaž- 
ných hodin  s  těmito  starci,  zdál  se  mu  svět  jeho  do- 
savadní podvrácený.  Bylo  mu,  jako  by  mu  'byl  někdo 
v  těsné  komůrce  průchod  světlu  a  vzduchu  prorazil. 
Nyni  mohl  teprv  rozhlížeti  se  a  dýchat.  Vyšel  k  ve- 
čera ven,  aby  správce  doprovodil.  Venku  bylo  po  dešti 
vše  tak  občerstvené,  tiché  a  uspokojené.  Když  pak  se 
vracel  domů  sám,  pamatoval  zas  na  svou  milenou, 
jížto  zdálo  se  mu  že  byl  nevěren  po  toto  odpůldne. 
Vykouzlil  si  její  postavu  v  stromořadí,  jímž  kráěel,  snil 
a  snil,  ale  pozvolna  zapomněl  snít,  mlhavě  slastné 
barvy  blouznivé  lásky  rozstoupily  se  a  v  ohnivé  pravdi- 
vosti předstoupil  před  něho  život  duševní  se  svými  zá- 
pasy a  cosi  kněmu  mluvilo  jakoby  z  hlubin  dějinných. 
Zcela  jinak,  než  jak  se  jim  učit  ve  Škole,  kmitali  se 
kolem  nebo  stínové  předkSv.  Bylo  mu,  jakoby  je  mohl 
nyni  namakati,  a  poprvé  jakživ  cítil  se  sám  také  čle- 
nem událostí  dějinných.  Pamatoval  se  nyní  na  slůvko 
tam  a  jinde  prohozené,  které  neslo  význam  probouze- 
jícího se  žiti,  České  divadlo,  novočeské  spisy,  pisné 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


166 

íeské,  Křepinské  hlasem  zpívané,  její  srdečné  „dobrou 
Eoc",?  néraecké  spoleĚnosti  jakoby  pochodni  rozžiaté. 
Oh!  Zde  ona  byla  zas  ta  milá,  milá  duše.  Přiála  mu 
na  mysl  na  jiné  cestě  než  rozkochanou  upomínkou. 

První  dni  pobytu  v  Libějicích  byly  se  mu  zdály 
nesnesitelnými  bez  Eřepinské  a  bez  obvyklé  společnosti 
pražské.  Po  nich  však  nastávaly  jiné  dny,  kde  věe 
kolem  něho  oživovalo.  Octnul  se  mezi  knihami  správ- 
covými, probíral  se  v  knihách,  jei  doma  nalézal,  a  kniha 
přírody  mluvila  k  němu  z  ust  lidu.  Chodil  nyní  od  pole 
k  poli,  od  ehýže  k  ehýži  po  písničkách,  jeŽ  mínil  po- 
dat Eřepinské  na  místě  kytice  uvité. 

Zatím  křižovaly  se  k  němu  listy  Viktorinovy  a  její. 
Žil  s  těmito  listy  život  plný  zápasS.  Znepokojen  a  ne- 
šťasten bloadival  po  krajině,  až  zase  dostal  jinou  zprávu, 
z  niž  nové  blaho  vssál.  Mezi  to  vplétaly  se  mu  dlouhé 
rozmluvy  buď  s  otcem  samým,  neb  také  se  správcem. 
Seznámil  se  i  8  Holým,  který  zas  jiné  zcela  moderní 
obraty  rozmluvám  dával.  Správce  a  Jarý  považovali 
výroky  Holého  za  jakési  evangelinm,  majíce  vzdělání 
u  velké  uctivosti,  domnívajíce  se,  že  oni  sami  nikterak 
ho  nedostihnou.  Tyto  rozmlnvy  právě  těchto  mužů 
tvořily  ale  Pavlovi  školu  plnu  nových  učení.  Byliť  to 
živlové  tak  sestoupeni,  že  v  nich  se  mohl  jeho  duch 
školním  oficielním  během  a  nyjící  láskou  unavený  zpa- 
matovat.  Octnul  se  slovem  na  půdě  své,  na  půdě  to 
vlastenecké,  jak  se  nořila  z  povodně  záhuby  uprostřed 
vzdělaných  Šťastnějších  národu  posud  tatáž  rozjímavá, 
hloubavá,    hledající  rovnost  a  spravedlnost,  při  tom 

D, liz.:;,.  Google 


167 
rSak  připravena  vznésti  se  na  perutích  genia  k  áiro- 
Sirémii  obzoru  pokroku  nové  doby.  Byl  správcem  vy- 
zván a  Holým  uveden  do  správeovic  rodinného,  kruhu, 

Vstupujem  s  nim  do  známé  nám  jizby  v  vížce 
v  rohu.  Siei  stolky  od  oken  byiy  zmizely,  odstěhovavše 
se  za  svými  pilnými  velitelkami,  a  nejmladší  dceruška 
měla  jeĚté  ěasu  dost  na  vlastni  šicí  stolek.  Obešla  se 
bez  něho  při  matintině  velkém  starém  dubovém  o  krou- 
cených nohách.  Však  ona  měla  pořád  hlavičku  svoji 
a  šla  si  jinudy,  než  kudy  mladé  dívčinky  vĚeoky  krá^ 
Čely.  Někdy  to  s  hudbou  jaksi  vázlo,  starý  učitel  po- 
krokům jejím  nedostačoval,  prostředků  jiných  ona  se 
nedopídila.  Tu  nechávala  všeho  na  čas,  čítala  kde  eo 
našla,  ba  dostala  se  tatínkovi  s-i  na  knihy  zapovězené. 
DoSlo-li  jí  to  všecko,  připadla  na  kreslení.  Osvědčo- 
vala i  v  tomto  umění  nadání  neobyčejné.  Beze  všeho 
návodu  kreslila  a  malovala,  zařídivši  se  k  tomu  ve 
vížce. 

Pavel  nebyl  Virginku  dávno  viděl,  povšimnul  si 
jí  hned  při  svém  vkroěení  a  rodičĎm  bylo  vhod,  otá- 
čel-li  se  hovor  kolem  jejich  miláčka.  Tenkráte  zavítala 
k  rodičům  také  paní  Mařinská  í  Holých  dostavili  se. 

Virginčino  nadáni  pamatovalo  Pavla  na  Křepin- 
skou;  trvalo  mu  dlouho  již.  co  o  ní  ani  mluviti  si  ne- 
troufal, a  lákalo  jej  nyní  neodolatelné,  aby  vehnal  mysli 
přítomných  k  upomínce  na  ni.  Doma  u  rodičů  chrá- 
nil se  tak  učiniti,  obával  se  příliš  nějakého  výroku  ne- 
příznivého, jejž  by  byl  vyslechnouti  nemohl,  a  při  němžto 
by  byl  vyzradil  co  vyzraditi  posud  nemohl  a  nesměl. 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


168 

Tázal  se  tedy,  jak  dlouho  torau,  eo  stará  hraběnka  ze- 
mřela, litoval  toho  úmrti  podotkua,  že  by  byla  ona 
zajisté  Virginky  si  povšimla  a  její  vlohy  podporovala. 

„Toho  nás  chránil  bfih,"  pravila  správcová.  „Což 
neslyšel  jste  nikdy  oBaruěee  Křepinských,  kterou  ona 
vychovávala?'' 

„Jakž  by  nebyl  slyšel,"  káral  správce  svou  choť, 
„vždyť  je  v  Praze  herefkou." 

„Snad  ale  neví,  že  je  odsud,  vždyf  ona  prý  se 
vydává  za  Polku." 

„Já  na  ni  nikdy  nezapomenu,"  zvolala  Virginka, 
„kdybych  ji  moLIa  jen  jednou  zase  vidět,  kdybych 
mohla  její  ruku,  neb  její  šaty  políbit," 

„Styď  ee!"    zvolala  pani  Mařinská  zardívajíc  se. 

„Však  také  já  nezapomenu,  jaký  poplach  jsi  mně 
způsobila  v  divadle,"  smál  se  hřmotně  správce  a  vy- 
pravoval obšírně  a  s  humorem  celou  anekdotu. 

Pavel  políbil  ale  Virginee  sám  ruřinku  nedbaje 
ani,  jak  mu  bude  pohnutí  to  vyloženo. 

„Stará  paní   hraběnka,"   jala   se   pak  'vypravovat 

správcová,  „byla  paní  výteĚná,  ale  to  divadlo,  myslím, 

to  bylo  její  jedinou  slabostí.  Bývala-li  v  Praze,  žila  tiše 

a  skrytě,   ale  v  divadle  musila   být   každý   den   a  syn 

její,  nevím,  jestli  tím  zkázu  nevzal.    Nedosti  na  tom, 

i  zde  na  zámku  hrávalo  se,  dávaly  se  koncerty,  a  kde 

hlas,  kde  kdo  trochu  uměl  odříkávat, 

yala  k  vůli  divadlu,  jakoby  tam    svou 

ej  jí  pán  Bůh  nebe,  té  dobré  pani,  ale 

,1a.   Moje  dcera,  Mařinská,  také  by  ne- 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


byla  dělala  nikomn  re  světě  ani  na  diradle  hanbu, 
brabénka  b;ia  do  ni  eetá  zamilována.  Nutila  nás, 
domlouTala,  brala  si  dítě  k  sobě,  ale  Šťastně  jsmd 
tomu  ušli." 

Mařinská  hořela  v  tváři,  na  jejím  čele  byl  stažen 
mrak:   „Ujde-li  tomu  jen  také  Virgina,"   řekla  ostře. 

„Kdož  by  nás  mohl  k  čemu  donutit?"  odvěce 
jemně  matka. 

Mařinský  stal  se  hlučně  vesalým:  „To  bych  tu 
drahou  ženuáku  neméi!"  smál  se  obejmuv  ji  přede 
věemi,  „a  ona  nebyla  by  pani  Mařinskou.  Nu,  řekni, 
co  je  lepší,  byt  mou  ženuškou  neb  hráti  divadlo,  jako 
ta  Křepinská,   nad  nižto  matka  jeji  oči  si  vypláče," 

Mařinská  trpěla  jeho  objetí  jako  kus  mramoru, 
a  on  byl  celý  šťastný,  nebránila-li  se.  Mářinsky  hla- 
sitě se  smál  a  mluvil,  nebylo  třeba  mu  odpovídati,  on 
si  odpovídal  sám. 

„Proč  ale  nechtějí  rodiče  s  Křepinskou  smířiti  ae  ?" 
tázal  se  Pavel  s  tlukoucím  srdcem,  a  než  kdo  odpově- 
děl, slyšel  jako  hukot  mořských  vln,  tak  proudila  mu 
k  hlavě  krev. 

„S  její  ehutí  k  umění  smířili  by  se  s  ni  bez  po- 
chyby," řekl  správce,  „je  to  vSak  zvláštní  věe,  že  brá- 
vají mravy  ženy  za  své,  vykročí-li  z  mezí  své  obyčejné 
.  dráhy." 

„Její  rodiče  nemohou  odpustit  a  zapomenout,  že 
se  dala  našemu  mladému  hraběti  unést,  Že  před  nimi 
se  skryla,  aby  ji  v  Praze  nenašly.  Jest  prý  sice  pravda, 
že   se  dala  později  s  ním  oddat,  avšak  rozvedla  se 

D,l.z.:;,G00glc 


170 

s  ním  hned  zase.   Nyní  žijou  oba   v  Praze  jakoby    se 

neznali,  a  ona.  . .  .  neehfi  řici,  jaký  život  prý  vede." 

Marinská  mezi  tím  pnidi;e  vstávši,  vyvedla  Vir- 
ginku,  bránicí  se  tomu,  ven,  aby  závadná  jakási  slova 
neslyšela. 

Pavlovi  byly  tyto  zprávy  novinkami,  hrozného 
obsahu.  Nebyl  s  to  pronésti  slova. 

„Však  tohle  všecko  pan  Jarý  asi  ví,"  křičel  Ma- 
řinský,  doprovázeje  svá  slova  obvyklým  smíchem.  „Vždyť 
to  zpívá  každý  vrabec  na  střeSe.  Ale  nejnovější  zprávu 
mám  já.  Křepinská  hraje  pohostiasku  v  B*  a  její 
manžel  neb  milenec,  slovem  mladý  pan  hrabř  jel  tam 
za  ni.  Ona  jej  také  již  v  Praze  tajně  navštěvovala 
a  před  nim  zas  tajně  navštěvovala  svého  dědéřka,  vrát- 
ného. Kdo  ví,  co  v  tom  všecko  vězí.  Vypravoval  to 
lokaj  pana  hraběte." 

„Jen  jak  se  dostat  odsud?"  to  byla  myšlénka,  jež 
převládala  ve  směsicí  bouřlivých  citii  Pavlových.  „Jak 
odsud  vyváznu,  pak  je  vše  snadné,  pak  víra.  ó  vím, 
co  ěinit  mám." 

Ubohý  nevěděl  nif  eho.  Zatím  navrátila  se  z  vedlej- 
šího pokoje  Marinská^  řkouc  svému  manželu:  „Mohl 
bys  si  uspořit  klepy  rozšiřovat.  A(  je  to  pravda  Ěl  ne, 
neštěstí  je  již  dosti  veliké,  každý  nese  svoje  a  vi  co 
ho  tlaĚí," 

Otec,  jenž  miloval  takové  výroky,  podal  Mařinské 
s  uspokojením  ruku,  a  mezitím  vyprostila  se  Yirginka 
ze  svého  zajeti  volajíc,  že  nepřjpoaětí  nic  zlého  na 
Křepinskou. 

Digtiz^c;,.  Google 


171 

„Což  ty,  diblíku,  také  cos  podobného  vyvedeš," 
smál  se  Mařinský  netuše,  jak  uráží  náhledy  rodinné. 

Byio  by  to  neutěšeně  dopadlo,  kdyby  to  nebyl 
Holý  napravil  a  jeho  veselá  ženuška  s  tlustým  kloučkem 
na  ruce  mu  nebyla  pomáhala.  Zapomnělo  se  na  Kře- 
pinskou.  Nalévala  se  paní  správeovie  výborná  káva, 
žerty  a  povídání  střídalo  se  a  Pavel  mohl  konečně 
odejíti,  když  se  byl  k  několika  jednozvuĚnýra  větám 
přemohl. 

Neohlížeje  se  ani  v  právo  ani  v  levo,  kráčel  dlou- 
hými kroky  domů.  Cesta  zdála  se  mu  dlouhá.  Viděl 
otce  zdaleka,  stodolu  obcházejícího.  Ke  stodole  vedlo 
ovocné  stromořadí.  On  k  otci  zaměřil  a  jak  se  ubíral 
po  cestě  té,  zeleně  obrostlé,  v  jejížto  aksamitovou,  pruž- 
nou p6du  čerstvé  koleje  těžkých  povozů  byly  jen  lehce 
vtisknuty,  cítil,  kterak  se  rau  okamžik  ten  se  svým 
vnitřním  významem  nevyhladitelně  v  paměť  ryje. 

Otec  vida  jej  zastavil  se  s  ÚBmévem  svým  mnoho- 
významným.  Byla  to  postava  hubená  a  kostnatá,  vzpří- 
mená a  jaksi  nesklonná,  obličej  s  nevyrušitelnou  klid- 
ností. Pavel,  ačkoli  rychle  se  rau  Uížil,  minii  věčně 
nedocházeti  ho.  Otec  pořád  se  usmíval,  ale  přece  ptal 
se;  „Co  je  ti?" 

„Musim  do  Prahy  a  možná  že  i  dále,  chcete  mi, 
otče,  nějaké  peníze  na  cestu  dát  a  při  tom  se  neptat 
nač  a  proč  ?" 

Otec  ještě  se  usmíval:  „Proč  ne,  učinil  bych  to 
vždy  jindy,  ted  ne.  Snad  to  učiním  zítra,  dnes  za- 
jisté ne." 

Digtiz^c;,.  Google 


173 

„Prosím  vás  o  to." 

„Nemusíš  prosit,  učiním  bez  prošení,  eo  může 
neb  musí  být,  PoĚkej  ale  přes  noe." 

„To  není  možná,  musím  jít  dnes." 

„To  si  jen  mysliŠ,  protože  jsi  netrpélivý,  rozlož 
si  to  chvili,  netážu.se  na  nic,  ale  vím  vzdor  tomu,  že 
máš  čaaa  dost." 

Pavel  ohlédl  se  plaSe  na  otcovu  tvář  pořád  klid- 
něji zářící,  a  tento  rozuměje  tomu  pohledu,  řekl  s  úsmé- 
vem  vytknutějším:  „Neboj  se,  nevím  pranic;  znáš  mne, 
Že  nejsem  zvědavý.  Neveda  ničeho,  soudím  však  přece 
lépe  než  ty,  který  svou  záležitost  znáš,  že  se  chceš 
v  něĚem  přenáhlit,  a.  k  tomu,  synu,  nepomohu  ti  penězi 
a  žádným  prostředkem.  Vidím  ti  na  oéíoh,  že  mi  ute- 
češ třeba  bez  peněz,  že  poběhneě  pěšky;  rozvai  si  to, 
Pavle,  kam  pak  doběhneš?  Počkej  až  ráno,  pak  uvi- 
díme," 

„Jak  můžete  se  domnívat,  že  bych  utekl!"  vyjel 
si  Pavel  prudce ;  „ani  mi  to  nenapadlo.  Když  mi  to 
ale  napovídáte,  učiním  to,  prodám  po  cestě  šatstvo 
a  knihy  a  poběhnu  za  ní!" 

„Aha,"  pomyslil  si  otec,  „prozradil  jsi  se,"  ale 
úsměv  jeho  nad  tím  z&stal  jen  uvnitř. 

Pavel  nepoznal,  že  se  podřekl. 

„Víš  tedy  co,"  pravil  otec  po  nějakém  pomlčení, 
kde  Pavel  na  stodolu  se  díval  s  pocitem,  jakoby  ji 
pažím  rozdrtiti  chtěl  co  dětskou  hhčku.  „Víš  co,  jecT 
ei,  ale  pojedu  s  tebou,  ehceš?" 

„To  nemůže  být,   počkám  raději  pres  noc.  Báno 

D, liz.:;,.  Google 


173 

mne  ale  nie  neudrží."  Obrátiv  se  zády  k  otci,  spěchal 
stroiuořadim  nazp5t. 

Starý  pokyvoval  hlavou,  úsměv  mu  zmize],  ta  bystrá 
hlava  jakoby  sestárla.  Chtěl-  pokrajovat  ve  své  pře- 
hlídce, ale  nebyl  už  nic  pláten  mezi  svými  stromy. 
Trochu  více  neb  raéné,  trochu  zralejšího  a  nezralejĚíbo 
ovoce,  sotva  že  to  vidél.  Za  chvíli  ploužil  se  za  synem, 
hledal  ho  doma,  ptal  se  ve  všech  koutech  po  něm. 

Pavel  byl  v  komoře  přehazuje  své  věci,  snad  aby 
je  skládal,  zatím  je  uváděl  v  podivný  nepořádek.  Vy- 
hazoval prádlo,  házel  knihy  na  to,  přetrhl  bfih  vi  zda 
náhodou  či  schválně  pásku,  již  byl  balíéek  listů  svá- 
zán, fk  listy  lítaly  v  tom  neladů  po  komoře  jako  za 
bouře  listí  se  stromtl. 

Otec  stál  mezi  tím,  nezdvíhl  žádný  ten  list,  ale 
jeden  ležel  od  něho  nedaleko  na  žídii  a  stálo  tam  co 
podpis:  Tvá  Křepinská.  „Tak,"  myslil  si  starý  a  vy- 
šel ven,  od  syna  snad  nepozorován.  „Panímámě  ne- 
řekneme  nic,"  myslil  si  dále,  sestupuje  dolů,  „ona  by 
vyváděla,  a  to  jindy  snad  by  neškodilo,  ide  je  to  ale 
nějak  povážlivé."  Postavil  se  mezi  vrata  dívaje  sena 
náves,  kde  vyrostl,  žil  a  sestárnul.  Zvonili  svatvečer, 
přes  tu  chvíli  pozdravil  ho  kolemjdoucí,  a  vracející  se 
dobytek  přizvukoval  basem  cinkavému  zvonku. 

„Ze  ta  mládež  nikdy  nezmoudři,"  rozumoval  Jarý, 
„a  kdyby  starý  s  mladým  srdce  rozdílí),  rozumu  dát 
mu  nemfize.  Každý  musí  otrkat  se  sám,  "Vzal  sí  tu 
herečku  do  hlavy.  Nu,  aspoň  ho  až  posud  nezkazila. 
Jen  jak  to  bude  s  ní   dál,  vždyť  snad  je  provdána. 


174 

Bezpochyby  je  žárliv,  že  tak  vyvádí.  Snad  abych  ho 
pustii,  ať  se  pfesvédÉí,  ať  se  vyléří;  ona  jej  bode  ba- 
lamutit, proto  bude  lépe,  nevychladne-li  jeho  zlost." 
Neměl  pokoje,  odeĚel  zas  nahoru,  díval  se  do  komory, 

Pavel  seděl  za  atolem,  svíéka  hořela  vedle  něho, 
bylo  cítit,  že  cosi  spálil,  chtěl  pálit  dále  a  zastavil  se. 
Posud  doufal,  pochyboval,  tázal  se,  nemá-li  poíkat, 
až  vše  se  vysvětlí. 

„Pavle,"  řekl  otec  vejda  k  němá,  „pospěš  si,  dám 
ti  koně,  dojed  si  do  D*,  ráno  dostaneš  poĚtu,  v  Šest 
hodin  jsi  v  Praze.  Jdi,  dítě,  odbyď  si  tam  svon  věc. 
Jen  mi  pověz,  kdy  se  vrátíš :  řekni  kdy  chceĚ,  ale  pak 
dodrž  řas  a  slib  mi  svatosvatě,  že  zde  budeá  a  že  při- 
jdeš zdráv." 

Pavel  pozdvih!  blavu,  slze  mu  skanuly  s  oéí,  ne- 
mohl'mluvit.  Otec  vzal  židli  a  posadil  se  k  němu. 
Pavel  položil  si  hlavu  na  jeho  rámě  a  dobře  se  tam 
leželo  té  horké  hlavě,  jižto  by  nebyla  bývala  té  noci 
žádná  poduška  měkká  dost. 

„To  tedy  slíbíš  mně,"  povídal  otec  dál,  „a  sobě 
slib,  že  se  balamutit  nedáš,  rozumíš,  Pavlíku,  že  vezmeš 
rozum  na  pomoc,  slyšíš,  chiapíe?" 

Jemu  bylo,  jakoby  ho  někdo  ze  sna  volal.  Zadí- 
val se  na  otce.  Co  a  mnoho-li  věděl?  ůí  uměl  hádat 
a  věštit,  jak  o  něm  staré  babíěky  tvrdily  ?  Jisto  je,  že 
znal  na  celý  týden,  ano  na  celé  léto  předpovídat  po- 
větří; nikdy  posud  se  nezmýlil.  Znal  také  v  srdcí,  há- 
dat? Pavel  upamatoval  se,  že  někdy  děvěatům  v  Žertu 
hádával,  kdy  a  za  koho  která  se  provdá.     Pavel  vzal 


176 

jej  za  ruku,  již  k  srdci  přitiskl,  a  ehtél  se  mu  zpoví- 
dat; ale  starý,  buď  že  toto  neuhodl,  neb  uhodnuv;  žb 
tomu  z  nějakého  svého  důvodu  předejiti  chtěl,  vstal 
bystře  pobízeje  ho,  aby  se  chystal  k  odchodu.  Šel  říct 
oráĚi,  aby  zapřahal,  vytáhl  sám  senní  řebřinový  vozík, 
pak  odeSel  zase  k  synovi  a  vadé  se  s  ním,  kterak  všecko 
rozhází,  pomáhal  mu  trochu  věcí  pořádat.  Neudělal, 
dobrotisko,  tomu  pořádku  mnoho.  Pavel  i  on  složili  jakž 
takž  trochu  věci,  na  nichž  asi  pro  cestu  nejméně  zále- 
želo. Pak  šel  paním'ámě  něco  nalhat,  jeĚtě  veĚeřeli,  pak 
sedl  Pavel  při  měsíÉku  na  senní  vozík.  Otec  Šel  kousek 
s  sebou  pěšky,  měsií-ek  mu  svítil  na  stříbrnou  hlavu. 
Najednou  strMl  ruku,  kterou  se  byl  posud  vozu  držel, 
do  vozu. 

„Tedy,  Pavle,  slib,"  řekl,  „vrátím  se  domů." 
Pavel  slibii  a  ruku  políbil.    Tatík  vracel  se,  oráí 
švihl  bičíkem,  koníci  jen  letěli  s  lehkým  vozíkem.  Pak 
přesedl  na  poštovní  vúz  a  jel  ku  Praze. 

Mésici  ani  se  nechtělo  zajit.  Jako  stříbrné  pruhy 
táhly  se  ozářené  polnosti  kolem  ujíždějícího.  Zpomínal 
na  Gothova  Werthera.  Sledoval  kroky  nešťastně  milu- 
jícího, slouĚil  se  s  ním  při  zoufalém  činu.  Myslil 
s  uspokojením  na  jeho  samovolnou  smrt.  Zachvival  se 
upomínkou  na  půvabnou  tu  ženu.  mínil  jí  v  náruÉí 
míti,  pak  znova  se  zachvěl  jinou  hroznou  rozkoší  po- 
myšlením, ze  by  ji  vrazil  nůž  v  měkká  zrádná  prsa. 
Jako  ty  pole,  měsícem  osvětlené,  tak  táhla  se  za  nim 
příšeniě  ozářená  vášeň  lásky  a  pomsty.  Jízda  trvala 
dlouho  a  mezi  tím,  jako  zableskue-ii,  zašléhala  jakási 

Digtiz^c;,.  Google 


176 

upomínka  na  otce,  na  jeho  ducha,  na  nové  ty  obory, 
■do  nichžto  nyní  se  byl  zabíral.  Tyto  blesky  jej  osvě- 
žovaly protrhujice  dusné  parno  jeho  TáĚní.  Pak  vidl- 
val  na  místě  roíkošué  ženy  v  lásce  neb  teplé  krvi  své 
tonoucí  kvetoucí  nivy  v  ehladném,  rosném  jitru  a  jakoby 
sám  po  Dieh  se  rozbihal,  cítil  lásku  k  veškerenstvu,  mo- 
hutný pud  zasáhnout  v  udúlosti  dějinné,  vlít  ducha 
a  vůli  svou  Da  dráhu  žití,  odkud  by  piisobila  do  věc- 
nosti nesmrtelného  pojmu  zdokonalováni. 

Byl  na  místě.  Zlaté  jitro  líbalo  růžovými  ústy 
krásnou  Prahu.  Pavel  spěchal  ku  příbytku  Křepinské. 
Že  prý  právě  přijela,  řekla  mu  polekaná  panská. 

On  vypadal  jako  vrah  již  po  6inu.  Tak  vrazil  k  mi- 
lence své. 

xvn. 

Křepinská  byla  přijela  do  Prahy  s  milým  citem 
domácím.  Ráda  octla  se  zas  ve  svém  domově  v  Praze, 
který  jí  nyní  již  méně  opuštěný  připadal.  Pokoje  byly 
příjemně  provětrány,  vSní  z  květin  naplněny,  ona  byla 
s  úspěchem  'svým  v  cizině  spokojena,  pomýšlela  dále 
na  působení  v  Pražském  divadle,  byla  si  vědoma  vel- 
kých pokroků  a  byla  jaksi  sama  na  sebe  zvědava,  jak 
co  provede.  Ukládala  se  na  pohovku,  aby  po  cestě  si 
odpoěinula.  K  jejímu  poklidu  přispívalo  více  než  ostatní 
příĚiny  hrdé   uspokojení,  kterak  s  Vrbnou  se  rozeSla. 

On,  odhodiv  vĚeeky  jiné  piány  a  dověděv  se  přes 
opatrnost  Křepinské,  kde  ona  mešká,    nalézal  nejvútSí 


177 
půvab  sledovati  Ji  do  ciziny.  Nejen  že  nechtěl  o  roz- 
vodu ani  slyšet,  liboval  si  v  novém  s  ní  laškováni.  Zpo- 
čátku nabízel  jí,  že  by  inobli  žíti  jako  prvé,  každj' 
voInĚ  ve  svých  poměrech,  při  čemžto  by  se  scházívali 
v  přátelství.  Předstíral,  že  jí  to  navrhuje,  aby  vyhověl 
její  svobodě,  jejímu  uměJeekému  povolání,  jemužto  by 
nemohla  eo  hraběnka  se  oddávati,  a  ví  prý,  že  toto  jest 
ji  milejáí  než  všecky  rodinné  svazky. 

Tvto  návrhy  přednááíval  jí  v  B*,  kde  ona  pohostin- 
sku hrála,  den  eo  den.  Ona  bývala  často  pohnuta  při 
některém  výrazu  jeho,  jojž  za  význam  náklonnosti  po- 
važovala. Nad  tyto  dojmy  vítězně  povznášela  se  však 
víc  a  více  pravdivost  jejího  srdce,  a  eítila  velikomyslně, 
zruši-li  poměr  svůj  s  Pavlem,  že  nesmi  nikdy  již  ná- 
ležeti ani  svému  choti,  jinak  by  sebou  musela  opovr- 
hovati. 

Vrbna  nepořídiv  tedy  rozmyslil  se  jinak.  „ProĚ 
bych  jí  nenabídl  uznat  ji  v  Praze  za  svou  ženu?''  roz- 
umoval. „Mnohý  jiný  šlechtic  tak  přede  mnou  učinil 
a  byl  jen  tím  zajimavějšiin." 

Učinil  jak  myslil  a  ona  byla  náhle  sblížena  s  tím 
štěstím,  jež  byla  oplakávala  ;  jen  po  něm  sáhnout  a  bylo 
její  navždy.  Pak  musilo  nastat  smíření  se  s  rodinou, 
pak  mohla  hejčkat  starého  dědečka  v  jiném  oddílu  té 
ušlechtilé  budovy,  toho  poetického  paláce,  v  némžto 
nalézti  tichy  chránící  domov  tak  toužebně  si  byla  před- 
stavovala. Byla  to  dlouhá,  svíidná,  lákavá  rozmluva 
v  B*,  v  nížto  Vrbnovi  přes  to  všecko  určitě  odňala 
veěkeré  pomyšleni  na -takový  návrh. 

(»u(1  n  ntiíai.  7 

D,l,z^:;,.  Google 


178 

On  odjel  před  ní  rovnou  ceBtou  na  panstvi  někte- 
rého pntele,  pro  něhož,  aby  jej  navĚtivil,  se  rozhodl, 
poněvadž  ve  velkém  jeho  revíru  značné  vyražení  hon- 
hou  v  pokrořitém  již  počasí  mohl  očekávat.  Přiznával 
Be  sobě  sám,  že  je  zamilovanější  do  své  ženy  než  kdy 
jindy,  a  pravil  si,  že  jí  nechává  zatím  její  vrtochy  pla- 
tit. Snad  že  prý  jindy  zkrotne,  a  nezkrotne-li,  nuže, 
snad  on  pak  o  to  ani  nebude  stát. 

Když  ona  se  přesvĚdéiJa,  že  Vrbna  skutečné  bez 
ní  odjel,  zastavila  se  jaksi  v  duchu  nad  svyni  dílem. 
Zbourala  si  neodvolatelné  vĚeeko  blaho,  o  němž  vě- 
děla, že  ho  věčně  pohřešovat  bude.  Ale  mohla  tenkráte 
říei:  „Naším  osudem  jsou  činy  naáe." 

Viděla,  že  Vrbny  ani  dost  málo  nemiluje,  že  by 
se  ji  chtělo  jen  pomocí  jeho  postaveni  žádoucího.  Při- 
kázala si  obmeziti  se  v  žádostech,  uspokojiti  se  jednou 
věcí,  chtít  ji  dokonale,  nehonit  se  za  lživými  přízraky 
svých  ideálů,  ale  uskutečňovat  je  trpělivou  a  laskavou 
činností.  V  tomto  okamžiku  svého  návratu  domů  my- 
slila s  tímže  uspokojením  na  Pavla.  Pozvolna  mínila 
vášeň  jeho  vyléčit,  odvrátit  ho  od  myšlénky  dát  s  ní 
se  oddat,  nevstupovat  mu  nikde  do  cesty,-  povzbuzovat 
ho,  aby  si  hleděl  jiných  myšlenek  a  jiné  společnosti 
než  lásky  a  společnosti  její.  Měla  takový  dobrý  oka- 
mžik, že  i  to  snadným  se  jí  zdálo,  an  k  ní  Pavel, 
nedávaje  se  komornou  zdržovati,  vrazil. 

Jako  kdyby  osudnou  čarou  kdosi,  přejeda  nezasvě- 
eeným_štětcem  umělý  obraz,  jeho  souladnou  krásu  zru- 
šil, tak  pokrylo  nenadálé  zjevení  se  rozčileného  mla- 

D,l,z^:;,C.OOglc 


179 

dika  ntSšený  ten  úryvek  životního  pláiiii  nedfastn^. 
Qinétkjiiě.  Vstala  a  udivenim  a  bez  radosti.  Od  to  vidčl 
v  zonfalstvi. 

„Mohl  jsem  si  myslit;  že  mne  nemiluješ,"  řekl 
zatínaje  zuby.  Byl  bledý,  jeho  oděv  byl  zapráSený, 
vlasy  v  nepořádku  a  v  očích  svítila  jiskra  osudu,  jindy 
neviditelného. 

„Co  pak  jsem  ti  uéinila,  Pavle  ?"  tázala  ee,  a  ona 
jindy  ohnivá,  přenáblená.  pak  zase  váSnivě  pykající, 
mela  v  tom  okamíikn  nebeské  vzezřeni  nevinnosti. 

Již  ho  ^to  také  přemohlo :  „Odpusť  mi,  Baruško 
moje,"  pravil,  „povím  ti  všecko,  viď  že  se  ospravedl- 
níš?" Chtěl  vzít  ji  za  ruku,  snad  přivinout  ji  k  sobě, 
ale  ona  se  byla  mezi  tím  ohradila  jinou  vůlí.  Cosi  ji 
také  zastrašovalo  v  jeho  vzezřeni,  bylo  jito  i  odporné, 
odepřela  mu  to  sblížení.  Přece  pobídla  ho  vlídně  k  po- 
sezení, tázala  se,  čeho  by  si  přál  a  není-li  trpící. 

Posadil  se  tedy  zavrtěv  hlavou,  mrtvy  byly  jeho 
nadéje,  na  chvíti  uhasla  ta  jiskra  v  jeho  oku  a  tahy 
jeho  mladistvé  přeběhl  stin  umíráni. 

Nemluvil  ničeho.  Eřepinská  tázala  se  a  doléhala. 
On  byl  by  nejraději  chtěl  takto  jí  na  očích  zkameněti 
co  upomínka  na  krutý  bol,  jejž  mu  (činila. 

Když  ona  tomu  nedala,  pravil  s  pláčem,  jejž  ne- 
mohl potlačit :  „Jako  já,  tak  nebude  vás  milovat  nikdo 
více." 

Teď  byla  ona  ale  nevděčná.  Ty  slze  nepohnuly 
ji,  bylyť  ji  nechutný,  příliS  málo  odpovídaly  jejímu 
ideálu  o  mužnosti.  Sotva  doúčtovala  s  poĚetilostí  srdce 

C.ooglc 


180 

svého,  již  vézela  v  protivě  ženské  tvrdosti  a  nečitel- 
nosti, kteroužto  srdce,  k  nečinnosti  odsouzené,  rádo  se 
mstívá.  Odvrátila  se  od  něho  bez  slovíčka  útěchy. 

„Nikdy,"  pokračoval  Pavel,  „nezavdal  jsem  vám 
příčiny  k  hněvu  neb  k  žárlivosti.  Co  vás  znám,  bylo 
mou  jedinou  touhou,  učiniti  vás  šťastnou." 

Tomu  ona  se  zlomyslně  usmála.  On,  a  být  před- 
mětem jeji  žárlivosti,  on,  a  učiniti  ji  Šťastnu !  Jaká  to 
domoívavost!  Neřekla  mu  ovšem  tuto  Šerednou  od- 
pověď, kterou  její  nitro  vedlo,  avšak  přízvuk,  jimžto 
opakovala:  „Ale  řekněte  mj,  probůh,  co  já  jsem  vám 
učinila?"  dosti  prozrazoval. 

„Tedy  pověz  svatou  pravdu!"  zařval,  vyskočiv 
jakoby  jej  byla  slova  její  vymrštila,  „byl  Vrbna  za 
tebou  v  B*  ?  Navětívilas  ho  v  Praze  ?" 

Ona  stála  před  ním,  již  jako  jeho  oběť.  Sáhl  ru- 
kou k  prsoum,  kde  měl  schovaný  ostrý  pitevní  nožík 
Holého,  jemu  ke  studiím  zapůjčený.  Aj,  kdo  mu  ho 
tam  strčil  a  jak  jen  věděl,  že  tam  je?  Cítil  ho  v  ruce, 
byl  zkusil,  jak  záhubně  jest  ostrý,  a  bylo  mu,  jakoby 
viděl  v  duchu  její  bílá  ňadra,  ac  je  měla  hustým  tma- 
vým šatem  přikrytá,  jakoby  jen  do  nich  záhubnouocel 

vnořiti    měl. 

D,  byla  jsem  u  něho  a  on  za  mnou  venku, 
líij  manžel,  o  němž  přece  víte,  jednalo  se 
iní." 

i  rozvedeni?  Mluv!  Na  tom  nyní  záleží!" 
neodpovídala  více,    odešla  k  oknu,    kde  se 
sešla  ji  hrůza  před  ním,  ale  chtěla  býti  statečná. 

D,lz.::,.  Google 


181 

?  něm  zařvala  vášeĎ :  „Odpověz,"  křiiel  chraptivě, 
„odpověz,  neb  nevíš  co  se  může  stát." 

Ona  chtěla  z  okna  neb  ze  dveří  volat  o  pomoc, 
avĚak  ztrnouc  nemohla.  Podívala  se  naň  s  výrazem 
télesného  strachu  a  jeho  zuřivost  jen  rostla,  Přeee 
nestalo  se  bíc,  aě  žádná  náhoda  ani  duchapřítomnost 
Krepinské  na  pomoc  ji'nepnála;  ale  ty  blesky  oběer- 
stvujicí  ho  po  cestě  neustaly,  ta  krásná  snaha  ducha 
pracujícího,  ducha  vyrůstajicíbo  z  dávných  minulosti 
základů  prosvítala  váĚně  mrakem,  a  člověk  ten  potácel 
se  nazpět  z  pokrajů  zlofinu. 

Zapial  si  kabát  a  zapínaje  se,  kladl  svou  zbraů 
jatoby  pod  nedotknutelnou  pečeť.  Opět  se  mlěky  po- 
sadil. Byl  hotov  nyní  vrhnout  se  ji  k  nohoura.  „Odpusť, 
polekal  jsem  tě,"  řekl  áeptem,  „miluju  tě,  myslím, 
nade  všecko,  nepřežil  bych  tě  ani  okamžikem." 

Tu  se  ji  zdálo,  že  nastal  vhodný  okamžik,  jehož 
se  spustit  nesmi,  neehce-li  navázat  nové  nesnáze  tohoto 
poměru,  jehož  chtěla  býti  prosta.  Chvěla  se  nyní  na 
eelém  těle  a  vypuknuvši  v  pláč  skoro  omdlévala.  Než 
by  byla  věak  připustila,  aby  ji  přispěl  ku  pomoci,  pře- 
mohla se  zas  a  řekk:  „Nez&stanu  vám  žádné  odpo- 
vědi dlužná.  Nejsem  rozvedena,  můj  manžel  nesvolí 
k  tomu  nikdy,  miluje  mne  prý  zas.  Já  věak,  ač  bych 
nyní  mohla,  nejsem,  jak  vidíte,  u  něho  . , ." 

„Tomu  bezpochyby  jen  já  překážím!"  znova  vyjel 
nelfastný  milovník. 

„Ty  ubohý,"  vedl  si  svoje  zas  vnitřní  její  ne- 
soueitný  hlas,   „jen  kdybych  mohla  jeho  milovat,  oh, 

Dilz,;;,C.OOg|i: 


182 

8  jakým  blahem  vrhla  bych  se  mu  k  nohoum,  žádajíc 

ho  ZA  odpuštění,  že  jsem  ho  kdy  mohla  opustit!" 

.  Tak  ovšem  nepromluvila ,  řekla  jen  chladně : 
„Prosím  o  ztrpení,  jsem  ihned  se  evou  zprávou  u  konce. 
Vy  tomu  nepřekážíte,  je  to  mou  svohodnou  víilí,  ne- 
mHuju  Vrbny  . .  .  ." 

On  vstal  ft  byl  by  již  bjval  smířen  jí  u  nohou, 
kdyby  ona  nebyla  také  vstala,  řkouc:  „Nemiluji  vůbee 
žádného  muže,  a  výstup  tento  s  vámi  mohl  by  mna 
z  lásky  navždy  vyléčit." 

„O,  BaruŠko,  co  jsem  to  učinil!"  zasténal  on, 
„tak  nemůžeš  mne  propustit,  jen  slabou  naději  mi 
nech,  že  mně  oěkdy,  nSkdy,  až  učiním  pokání,  odpustíš," 

„Nesnižujte  se  k  prosbám,  snížil  jste  se  již  prvé 
dost,  když  jste  div  na  mne  nesáhl.  Myslím,  abychom 
konec  tomu  učinili." 

Nezbývalo  nic  jiného.  Její  přizvuk,  pohled,  zp&- 
sob,  vĚe  bylo  cize,  zlé,  nesmířlivé. 

Pavel  odeĚel.  Sotva  byl  na  ulici,  vzpomněl  si,  že 
otec  žádal  od  něho  slavný  slib,  aby  se  navrátil  a  sice 
v  čas  a  zdráv.  Zbýval  mu  jeden  čin  zoufalosti  lásky. 
Byla  to  rozkoš  myslit  si  svou  vlastni  mrtvolu  a  Kře- 
pinské  vědomi:  „Tu  smrt  jsem  způsobila  já." 

Hledal  osamělé  ulice,  kde  se  dalo  sladce  o  tom 
sníti,  skoro  jako  o  lásce  samé.  Přece  však  byl  v  určitý 
čas  zase  doma.  Otec  přišel  mu  daleko  vstříc. 

„To  jsem  rád,  že  jsi  zde,"  pravil  vřele,  Netázal 
se  dále  nic  a  Šel  s  nim  nilčky  domů,  aniž  to  mlčeni 
jeho  neb  syna  tížilo. 

Digtiz^*;,.  Google 


183 
Nemá  každý  takového  slibu   co   důvod  íiti  dál, 
kdjž  íivot  omrzel ;  každý  nemá  návratu  tak  snadného, 
přijetí  tak  upřímného,  jako  tento  Šťastný  zloěinec. 

Kfepinská  neĚinila  si  výíitek  za  své  jednání,  již 
umlkl  v  ní  sice  Ěeredný  ten  vnitřní  hlas,  který  účin- 
koval na  Pavla  co  ledové  neětéstí  v  jejím  přízvuku 
a  pohledu ;  byla  zas  lepši  a  spravedlivá  k  nému.  ne- 
odpustila si  nikdy,  že  byla  druhdy  s  ním  pohrávala. 
Byla  při  tom  všem  spokojena,  že  konečně  jedná  prav- 
divé, av&ak  nejhorší  pověst  nemohla  tak  tvrdě  odsu- 
zovat ji,  jak  ona  sama  sebe. 

A  ty,  jenž  lásku  ílověku,  neb  všemu  lidstvu  cheeš 
věnovat,  nevěr  jeho  zlým  slovem,  ani  skutkiim,  nevěř 
ani  vnitrnímu  zlému  hlasu  jeho.  Odpusf  mu  i  to,  ne- 
ehce-li  abys  ho  miloval ;  vždyť  on  ubohý  nikdy  není 
s  to  svou  lidskou  cenu  v  souvislosti  dáti  na  jevo. 


XVIII. 

Po  čtyřech  letech  pobytu  v  cizině  navrátil  se  Vikto- 
rin  do  domova.  Byl  sjezdil  celou  Evropu,  zdržoval  se 
ve  všech  čelných  hlavních  městech,  nebyl  obchodních 
zájmů  nikde  zanedbal,  proskoumav  a  probrav  velkou 
schopnosti  a  pili  celou  Ěkolu  učenosti  svého  století,  po 
níž  byl  bažil.  Aní  cestování,  ani  tato  .učenost  nebyla 
jej  dovedla  k  utěšeným  cílům.  Byl  došel  tam,  kde 
mudrc  mní.  býti  u  začátku,  kde  ví,  že  ničeho  neví. 
Mladistvé  naděje  byly  ty  tam,  žízeíi  védychtivosti  ne- 
byla ukonejšena,  nepohádala  jej  více  horoucím  pudem, 


:,■  Google 


184 

byla  proměnčna  v  zoufalou,  chorobnou  nespokojenost. 
Opovrhuje  zitiiii,  opoTrhoval  njní  dokoná  a  více  svým 
stavem,  ba  stavem  a  zaměstnáním  každým.  Viděl, 
kterak  každé  hnutí  svobody  všude  v  EvropĚ  snadno 
a  ryehle  jest  potla<^eno,  nedoufal  ve  vzkříšení  žádného 
národa,  tím  méně  svého.  Věe  zdálo  se  mu  na  zpátefc- 
níra  pochodu.  Procestovav  zpustošené  Řecko,  považo- 
val od  doby  úpadku  božského  národa  helenského  vče 
ostatní  co  retéz  bídy  národní,  marných  pokusSí  k  no- 
vému blahu. 

A  otec  těšil  se  naň  jako  dítě,  plakal,  spatřiv  ho 
konečné  zas.  Byl  schválně  ho  neehal  v  eiziné,  jak 
dlouho  Viktorin  sám  chtěl,  aby  mo  všecky  dřívější 
vrtochy  z  hlavy  se  vykouřily,  aby  stal  se  světákem, 
člověkem  vzdělaně  praktickým.  Matka  plakala  také  při 
shledáni,  ale  slay  jeji  byly  roztržité,  platily  z  části 
■  ^ynu,  z  části  v  Dich  doznívala  jedna  z  četných  domá- 
cích mrzutostí. 

I  Julinka  plakala,  ba  ona  nejvíce.  Posud  byla 
u  paní  Duchoslavové,  posud  nebyla  provdána  ani  zadána. 

Vrbna  přicházel,  odcházel,  měl  brzo  tam,  brzo 
jinde  poměr;  brzo  chodil  k  pani  Duchoslavové,  pak 
zas  nechodil.  Jednou  tropil  si  šašky  ze  společnice, 
podruhé  jakoby  ji  neviděl,  ona  dávno  se  ho  odřekla. 
Byla  štěstí  svoje  zkoušela  při  všech  komtoristech  páně 
Duchostavových.  Darmo  povídat,  bylo  s  ní  pořád  totéž. 

Bylo  všude  totéž  i  Viktorinovu  uradlenémn,  bez- 
nadějnému zraku  jevilo  se  to  tak  v  každém  ahleda. 
Vpravoval  se  s  mužnou  resignací   v  poměry,  pracoval 

Digtiz^c;,.  Google 


185 
v  obchodu  k  radesti  otcově  se  znalosti  věei.  Nedával 
znát  svého  smutku,  byl  stejným  na  oko  a  aelopotil 
se  také  projevováním  nějaké  nenitěné  radosti.  Slyšel 
o  Křepinskó,  jejíito  sláva  a  ■vjtečnost  vzrůstala,  ví- 
dal ji  docházeje  do  divadla  na  jeviSti.  Slyšel,  že  hrává 
i  íesky,  a  s  žárlivostí  i  s  ůsměĚkem  pravilo  se,  že  prý 
ještě  krásnéji  a  mohutněji  si  počíná,  ano  že  prý  i  samu 
sebe  překonává,  hrajíc  Česky,  činí  prý  bezpochyby  takto 
z  ješitnosti  pro  blouznivé  to  nadšení  českého  obecen- 
stva, pro  sílené  jeho  udíleni  pochvaly,  Viktorin  ptal 
se  po  Pavlovi,  nikdo  však  o  něm  nevěděl,  ani  je-li 
v  Praze,  tim  méně  kde  bydlí. 

-  Pavel  nebyl  mu  psal  jak  naposled  před  osudným 
rozejitím  se  s  Křepinskou.  Viktorin  nevěděl  ani  o  tomto 
kroku.  Byl  vůbee  v  mnohém  nazpět.  Zdálo  se  mu  při 
návratn,  íe  nic  se  nezměnilo,  a  zatím  ....  nejvíce  byl 
ovšem  zméněn,  ubohý,  on  sám. 

Uplynul  nějaký  čas.  Otec  sám  ho  pobízel,  aby  se 
podíval  do  Libějic.  Nikdo  z  rodiny  tam  po  tu  dobu 
nebyl.  Na  správce  a  Holého  bylo  ovšem  spolehnuti 
a  Duchoslav  navrhnul  synovi  tento  výlet,  spíše  aby 
jej  povyrazil.  Shlížel  se  v  něm  co  v  zrcadle  a  zoufal 
si,  vida  jeho  netečnost  a  nepřirozenou  vážnost.  Vikto- 
rin, že  pojede. 

Ajble,  zámek  Libějický!  Pořád  ten  samý.  Zdvi- 
hal se  posud  jaksi  netečně  nad  krajinou  málo  roman- 
iickou.  Vycvičené  oko  cestovatelovo  odvrátilo  se  chladně 
od  pohledu  toho,  ale  upomínka  na  štěstí  mladosti,  jež 
zde  byl  našel  bezúhoonně,  na  blouznění,  naděje,  na 

Digtiz^c;,.  Google 


statečně  dobrou  mysl,  vyrvala  z  klína  kraje  toho  kouzlo, 
jemuž  jiude  rovno  nebylo. 

Seekoéiv  s  vozu  šel  raději  pěšky,  aby  se  vzpama- 
toval v  milém  tom  vlastním  domově.  Protože  koc^ái- 
dříve  než  on  do  zámku  dojel,  roznesla  se  zpráva  o  jeho 
návštěvě  a  vSeeko  hrnulo  se  mu  vstříc,  staré,  mladé. 
Celý  hlonÉek  lidí  pohyboval  se  jemu  vstříc.  An  příjezd 
jeho  nebyl  před  tím  oznámen,  nebylo  zbývalo  času  na 
vítězné  brány  a  jiné  slavnostní  přípravy.  Za  to  ozývala 
se  skutečná  radost  v  těeh  zářících  obličejích,  v  těch 
výkřicích,  jež  bylo  zdaleka  zaslýchat. 

Přede  všemi  spěchal  Holý  naproti  Viktorinovi  a  za 
ním  jeho  nejstarší  synek  chytaje  se  tatínkovy  ruky. 
Hned  za  ním  objevila  se  pani  Holá  s  druhým  synáč- 
kem a  za  nimi  nesli  někde  třetího.  Přišel  správce 
i  s  paní  správcovou,  objevil  se  Mařinský,  omlouvající 
svou  cho(,  že  v  zámku  zůstala,  že  se  ale  také  těší  ná- 
vratu mladého  páua. 

Nejzadněji  za  všemi  plížilo  se  děvče  vysoce  urostlé, 
hubené  však,  bledé  a  nepatrné.  Drželo  v  ruce  kytici 
na  ryehlo  uvitou,  bezpochyby  co  nvitaeí  dar.  Když  ale 
došlo  k  tomu,  aby  byla  kytice  odevzdána,  schovávalo 
ji  za  sebou. 

Yiktorin  nest&ěil  líbati  se  s  těmi  dobrými  přátety, 
potřásati  dámám  ruce,  diviti  se  dětem.  Hledal  mezí 
nimi  Virginku.  Kde  as  meškala,  ona,  na  jejížto  mi- 
nulé loučení  vždy  s  pohnutím  pamatovával?  Tázal  se 
na  ni,  matka  k  ní  ukázala.  Byla  to  ta  velká  dívčinka 
6  kytici.    Ale  Viktorinovo  potěšeni  bylo  zkaleno.     Tof 

Digtiz^c;,.  Google 


187 
nemohlo,  nemoMo  být  to  skvělé,  krásné,  zázračné  děcko. 
Byla  to  postava  trochu  nemotorná,  nezvyklá  chodit 
v  delších  Šatech,  na  něž  si  šlapala.  Její  krásné  kadeře 
byly  nyní  hladce  sčesány  v  pevné  vrkoSe  beze  vší 
krásoehuti.  Oči  byly  aapadlé,  tváře  bez  okrouhlosti, 
její  rozmilá  čipernost  byla  ta  tam.  Ani  uklonit  se, 
tim  méné  promluviti  dovedla,  Bývala  od  sester  mnoho 
plísnéna  a  proto  nevéděla  již  ani  jak  stát  a  chodit, 
přidržovaly  ji  k  práčem  jejího  pohlaví  a  proto  nasta- 
vovala jitra  a  noci  ke  čteni,  kresleni,  k  hudbě.  Nikdo 
ji  více  nevyučoval,  myslila,  že  ničemu  víe  se  nenaučí, 
a  přece  nemohla  přestat  s  učením.  Jako  na  boha  ja- 
kéhos myslívala  na  Viktorina,  obávala  se,  že  ho  nikdy 
již  nespatři,  a  on  zde  byl  nenadále,  ptal  se  na  ni, 
patmot,  že  na  ni  nezapomněl.  Jak  byl  krásný,  doko- 
nalý, lásky  hodný,  ano  objevil  se  jí  ještě  nad  obraz, 
který  o  nčm  v  pamětí  zachovávala. 

Jemu  bylo,  jakoby  musil  Hci  s  výčitkou:  „Probůh, 
co  jste  udělali  z  mé  malé  Virginky  ?  Tot  není  ona 
žádným  způsobem."  Váhavé  podával  jí  ruku,  úsměv 
nechtěl  se  mu  dařit.  Ona  na  místě  ruky  vložila  mu 
nesměle  a  neobratně  kytici  do  ruky,  pak  skryla  se 
rychle  za  matku. 

Ve  středu  těch  milých  Libějických  blížil  se  Vikto- 
rin  zámku.  Čekal  také  starý  Jarý  naň  na  konci  stromo- 
řadí, i&í  vedlo  k  jeho  stodole. 

„Co  dělá  Pavel?"  tázal  se  Tiktorin  dychtivě.  Ze 
je  v  Praze,  zdráv  a  velmi  zaměstnán.  Je-li  v  jakémsi 
úřadě  ?  tázal  se  dále.  To  že  není,  odpověděl  jeho  otec 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


s  úsměvem  uspokojeným  a  významným.  Viktorin  na- 
mohl jasně  doTěděti  se,  jaké  má  zaméstnÚDÍ.  Vida  jen 
spokojenost  starcovu,  vzdychl  si,  pak  vyžádal  si  dy- 
chtivé zprávu  o  Pavlovu  příbytku.  Jarý  podotknul,  že 
synovi  vzkáže,  aby  domů  přijel.  Může  prý  to  bj-ti 
každé  chvíle,  an  jest  pánem  svým.  Z  vesnice  přiělo 
mnoho  známých  také  v  ústrety  a  Viktorin  vítaje  se 
se  vgemí  vtáhl  jakýmsi  vítězným  průvodem  do  zámku. 
Do  zahrady  pHĚla  mu  paní  Mařinská  vstííc  s  malou, 
bleďoučkou,  churavou  holčíÉkou  na  ruce.  Viktorin  do- 
váděl 86,  že  to  dítě  tvoří  matřinu  radost  i  žel,  že  Lina 
neustále  se  chvěje  o  vrtkavé  jeho  zdraví.  Při  tom  je 
ditě  tak  jí  uvyklé,  že  js  nesmí  aui  na  chvilku  opustit. 
Byla  opanována  tím  malým  tvorem,  nesměla  ve  spo- 
lečnosti zůstati  ani  meškati  kde  chtěla,  nemohla  sou- 
visle s  DÍkým  promluviti.  Sledovaíať  jen  rozmary  malé 
Marinky,  jakoby  vlastni  vůle  již  neměla. 

Po  přání  Viktorinově  usadili  se  všickni  v  zahradě, 
kde  trávili  dlouho  do  noci.  Mařinských  odjeli,  paní 
Holá  odebrala  se  s  dětmi  také  do  domu,  bylo  tišeji 
a  tišeji  v  zaJiradě.  Líbezný  chládek  nastával,  hvězdy 
vynořovaly  se  z  dálky  v  temno  se  hroužící,  slavik  klo- 
kotal. Společnost  zamlčovala  se,  aby  naslouchala  zvu- 
kům těm.  Pak  začínali  zase  o  něčem,  zase  rozhovořili 
se.  V  kruhu  jejich  neseděla  Virglnka.  Byla  dříve  po- 
sluhovala při  stole  a  jen  chvilku  poseděla.  Obcházela 
kolem  kol,  tu  zastavila  se  u  stromu,  zas  posadila  se 
do  ti'ávy,  pohrávala  si  květinkou,  netroufala  si  slovíčka 
hlesuout.  Počínala  si  zcela  jako  dítě  ještě,  jista  jsouc, 

Digtiz^c;,.  Google 


že  milého  hosta  zrak  zajisté  ji  Dosleduje.  Ba  na  eos 
podobného  ani  si  nevzpomněla.  Jí  Ělo  hlavuě  o  to,  by 
neztratila  ani  jednoho  slůvka  jeho,  Cokoliv  pravil, 
zdálo  se  jí  daleko  převyšovat  kterékoliv  jiné  výroky  af 
ústní  ii  písemné,  a  do  smrti  věděla  nazpamět  větu  za 
větou  z  jeho  vypravování. 

On  zlehka  naznačil  dráhu  svých  cest,  sera  tam 
,  zastavil  se  popisem  nt^které  znamenítosti,  líčil  některé 
poměry,  vypravoval  o  malých  dobrodružstvích.  Tak 
jako  zde  dosud  nebyl  vypravoval,  cítil  se  zde  pocho- 
pena, zapomínal  na.  přiěiny  avé  nespokojenosti.  Ty  Li- 
béjiee-  měly  zázračně  blahý  naň  úěinek.  Ba  dovedl  se 
zas  rozehřát  a  divil  ae  sám,  kde  nabral  zas  toho  na- 
dšeni, jímž  líčil  svět;  vždyf  ani  při  pohledu  samém 
těeh  věcí  tak  nebyl  cítil  jako  nyní  pod  hvězdnatým 
nebem  Líbějickýna.  LiČil  ohromnost  moře.  Na  malé 
loďce  odraziv  od  břehu  svěřil  se  sám  kdysi  s  vesla- 
řem jediným  vinám  mořským.  Odpluli  daleko  od  břehu, 
až  jej  z  očí  ztratili,  až  byli  sami  ve  spoustě  vodstva 
pod  rozklenutým  nebem,  obklopeni  hukotem  vln.  Ne- 
bylo slyšet  jiného  hlasu,  ani  nebylo  eos  jiného  vidět.  ■ 
Velkost  šířila  se  kolem  nich  a  pomysl  tento  nořil  se 
v  hlubině  vodní  a  ve  výši  vzduchu.  Neobmezenost, 
nekonečnost  dívala  se  ze  všeeh  stran,  otázka  člověčen- 
stva a  jeho  klopoty  jakoby  se  byly  rozplynuly  v  tom 
velebném  prázdnu. 

Vypravovatel  se  zamyslil,  správce  a  Holý  jej  po- 
zorovali, paní  správcová  lehounce  dřímala,  aniž  toho 
bylo  znát.    Viktorin  zpomínal  na  beznadějný  ten  oka- 

Dilz,;;.C.OOy[c 


190 

míik,  její  byl  líčil  a  jehož  pravý  výanam  poslucha- 
čům se  ostýcbal  odhalovati.  Zpomnél  si,  jak  marné, 
pošetilé,  zbytečné  věe  lidské  počÍDání  a  pachtěni  se 
mu  tehdáž  připadalo,  jak  sám  sobě  a  své  touze  po 
vědách  byl  přestal  rozuměti.  Podíval  se  nyní  ku  hvě- 
zdám, které  fie  třpytily  nad  zatemnělým  stromovím  a  při- 
padal si  zde  na  tomto  místě  jaksi  chráněným  před 
podobným  steskem.  ProĚ?  zas  nevěděl  a  již  zas  nad  . 
tím  chtěl  hloubat,  až  by  byl  vydral  se  svým  duehem 
pochybujícím  z  blahého  pocitu,  tu  zalesklo  se  něeo 
blíže  než  ty  hvězdy  vzdálené  a  přece  jako  ony  zářilo. 
Byly  to  Virgininy  oči  naň  dychtivě,  nadSeně  a  s  úzkost- 
livým očekáváním  upnuté.  Zpola  rozuměly  mu,  zpola 
mu  věřily  na  pouhé  slovo  jeho,  dílem  pátraly  v  jeho 
tváři  po  smyslu  jeho  slov  a  dílem  zračilo  se  v  nich 
dětské,  prostomilé  udivení.  A  když  se  na  ni  ohlédnul, 
zapomněla  jich  odvrátit,  tak  byla  zabrána  v  ty  nové 
úžasné  obrazy  a  mySlénky.  Viktorin  poznal  ji  nyní 
teprv.  Ano,  byly  to  tytéž  dětské  sladké  oči,  které  na 
druhdy  svého  učitele  se  byly  upíraly  plny  dychtivosti, 
vyzrazující  schopnosti  dítěte. 

Pani  správcová  mlčením  probuzena  vstala  ©hle- 
dajíc se  po  Virgině  a  pobízejíc  ji,  aby  ji  db  domu 
sledovala,  pánové  že  bezpochyby  ještě  pohromadě  zů- 
stanou. Virginka  dávajíc  dobrou  noc  měla  se  k  od- 
chodu. 

„Posud  jsem  vás  neslyšel  promluvit,  Virginko," 
řekl  Viktorin,  „což  pamatujete  se  tak  málo  na  svého 
někdejšího  učitele  ?  Ci  odříkáte  se  mne,  nebudete  se 
již  se  mnou  učit?"  _,     " 

D,lz.::,C.OOy[C 


191 

Virginíina  tv^  byla  při  tíích  slovech  co  jediná 
hvězda,  z  niž  nevýslovná  krása  se  třpytí. 

„Ona  již  zanechala  uěeni,"  odpovídala  za  ni  matka. 

„Že  ano?"  tázal  se  jí  Viktorin. 

„Musela  jsem,"  odpověděla,  „nesluší  seto  prý  již 
v  mých  letech.  Učím  se  však  přeee,  b»  uĚila  jsem 
se  teJ."  ' 

Nebylo  vzdoru  v  jejím  hlase,  ale  jakási  veselost 
a  lehkost,'  která  přijímá  nejhorěl  podmínky  života  bez 
bázně,  bojujíc  s  nimi  jista  jsouc  svého  vítězství, 

„Dokud  zde  budu,  nabízím  se  vám  zas  co  u6itel, 
hned  zítra  zaÉneme,"  řekl  Viktorin. 

Ona  si  vyskočila,  zatleskala  rukama,  vSecka  se  za- 
pálila ve  tváři  a  dala  se  odvésti  matkou. 

„čemu  pak  tě  ale  bude  u6it?"  tázala  se  ji  tato 
odcházejíc  s  ní. 

„Viemu,"  odvěce  vesele  děvčátko. 

Přišedši  do  světnice  objímala  matku,  skákala  a  taa- 
ěila  kolem  kulatého  stolu.  Velké  hvězdy  dívaly  se 
zvědavě  na  její  počínání  otevřenými  okny.  Matka  ne- 
rozžžala,  uložila  se  tiše.  Trochu  jí  to  vrtalo  hlavou, 
kterak  to  učení  dopadne,  a  přece  přála  dítěti  od  srdce 
té'  velké  radostí.  Více  než  jiného  bála  se  Mařinaké, 
eo  ta  tomu  řekne. 

Blouznivé  dítě  vrlílo  se  také  na  lůžko,  hodilo  ruce 
'na  zad;  plné,  velké  Štěstí  naplňovalo  mu  mladé  srdce. 

Pánové  besedovali  ještě  v  zahradě  a  bylo  to  právě 
pod  oknem  ložnice,  jiŽ  Virginka  posud  8  rodiči  sdílela. 
Slyšela  každé  slovo,  nespala,  dokud  dole  mluvili.  Všecko 

Digtiz^c;,.  Google 


19Ž 

ji  zajímalo.  Mír  a  blaho  vznášely  se  nad  ni  v  té  hvÉzd- 
naté  noci.  Pánoré  odešli,  ticho  nastalo  a  v  tom  tichu 
krářel  spánek  v  nejspanilejší  podobě.  Děvíátko  usnulo 
zdravě  a  hluboce. 

Probudila  se,  ale  tak  řasně,  že  posud  tieho  to 
nořní-  ni  jedkiý  hlásek  nebyl  přerušil.  Měla  aaÉ  těšiti 
se.  Zlaté  jakés  znamení  zdálo  se  ji  že  vználí  se  nad 
důležitým  timto  dnem.  Vykradla  se  po  prstech  ven  do 
zahrady,  nad  niž  hvězdy  by!y  uhasly  před  bělostným 
jitrem,  před  mladinkým  sluncem,  jehožto  ranní  paprsky 
ptactvo  budily,  mezi  noční  stíny  se  kradly  a  leskem 
svěžím  vši  tíži  v  tvorstvu  i  v  srdci  lidském  nadlehčo- 
valy.  Myslívala  si,  že  nikdy  více  tohoto  štěstí  se  ne- 
dočká a  přece  se  dočkala.-    Měla  zase  svého  učiteíe. 

Chodíc  po  zahradě  dívala  se  zvědavě  od  stromu 
ke  stromu,  od  keře  na  keř  a  na  každou  květinku,  zdali 
posud  jako  včera  o  těch  dobách  vypadá.  A  nevypadala, 
vše  bylo  změněno  a  tisíckráte  krásnější.  Vždyť  včera 
ráno  ještě  nikdo  v  Libějicieh  nevěděl,  že  přijde  Vikto- 
rin.  Ki-ůček  po  krůčku  vystupovalo  zlaté  slunce  po  své 
nebeské  dráze  a  Virgínka  dočkala  se,  opravdu  dočkala, 
že  přišel  Viktorio,  že  se  tázal:  ,.Chcete  se  učit?" 
Dočkala  se,  že  seděli  proti  sobě  a  ona  že  otevřela 
eelou  duši  jako  kvítko  kalíšek  svůj,  aby  vssála  co  jí 
pravil.  ' 


:,■  Google 


XIX. 

Jak  ji  pilně  vyučoval !  Jak  jí  cviíil,  jak  opravdově 
se  rozmýšlel,  kterak  a  co  ji  přednáĚeti !  ProĚ  als 
a  k  čemu,  nevěřil-li  v  blaho  věděni,  neuzaával-li  žád- 
ného významu  a  účele  ve  věem  tom?  Byl  by  mohl 
ovšem  odpověděti,  že  proto,  poněvadž  ji  to  blaží,  že 
ona  si  toho  přeje;  ale  to  nebyla  by  bývala  dostatečná 
omluva,  neb  nemohl  nepozorovati  povážlivé  obliĚeje 
rodičů,  zakaboněné  ěelo  Mařinské,  Holého  narážky,  že 
ženština  toho  vĚeho  nepotřebuje,  že  ji  to  vadí,  musel 
vidati  uplakané  oči  Virginěiny  od  slzi,  jimižto  beze 
vší  pochyby  svoje  lekee  si  musila  vykupovati, 

¥iktoriii  ale  jakoby  nie.  Odolal  tomu  vĚemu  a  nad 
prvějěi  mrzutost  jeho  ducha  vystupovalo  poznenáhla 
přesvědčení  jiné. 

„Věda,  umění,  povzneseni  se,"  pravil  k  sobě,  „jsou 
samy  sobě  účelem,  jsou  blahem  nejvyšším  a  sledujíce 
tento  eil,  nemůžeme  nikdy  zblouditi." 

Tuto  pravdu  byl  ztratil  z  oěí,  ve  spolefnosti  vědy- 
chtivóho  děvčete  zas  jí  nabyl  a  bylo  mu,  jakoby  ji 
dvojnásobně  nalézal.  Tak  učil  se  od  své  žačky,  aniž 
toho  tušila.  Blaho  a  poklid  navrátily  se  mu  v  srdce 
a  zdálo  se  mn,  že  nemůže  nic  lepšího  na  světě  činit, 
než  býti  Virgině  učitelem.  Podivil  se  jejím  samostat- 
ným pokrokům,  zasmával  se  jejim  naivním  omylům, 
dal  zpívati  jí,  žasl  nad  tím  hlasem  a  obíral  se  její 
osobou  víc  "a  víee. 

O-nd  .  »*U»(.  g 

D,lz.::,.  Google 


194 

Jak  jemu  do  srdce,  tak  vrátil  se  poklid  a  soulad 
T  její  celou  bytost  a  ona  vůčihledě  se  ménila.  OČi 
i  pleť  nabývaly  lesbu,  chůze  a  pohyby  půvabu,  vlasy 
nalezly  si  jiný  volný  útvar,  Virgina  vykvétala.  Byl  to 
ale  výkvět  nebezpeĚný,  otec  a  matka  s  úzkosti  na  ni 
se  dívali.  Mařinská  říkala;  že  zaěiná  býti  koketní ;  ale 
ODa  nedávala  se  nikým  mýliti.  Pohledla-li  Viktorinovi 
do  očí,  nalezla-li  v  nich  souhlas,  byla  hotova  i  se  svým 
svědomím. 

Někdy  pomyslil  si  Viktorio  přece,  na  jakou  dráhu 
tu  dívku  dosWne?  Což  jiné  bylo  jí  otevřené,  leda  di- 
vadlo, pro  umělecké  její  nadání?  Tomu  věak  stavěla 
se  celá  rodina  na  odpor  a  ona,  ařkoli  co  dítě  o  divadle 
byla  blouznila,  nedoléhala  na  to  více.  Byla  pro  zevnějĚí 
Bvůj  zjev  zcela  bez  ctižádosti  a  při  tom  bezstarostná 
jako  slavík  v  zámecké  zahradě.  Nestaralať  sa  pranic, 
pro  koho  kdy  bude  zpívat.  Žila  svým  písním,  svým 
krásným  snům,  byla  okouzlena  novými  knihami,  kte- 
rými Viktorin  ji  obdaroval  a  s  nimižto  ji  seznamoval. 
Někdy  zadával  její  uěitel  od  ni  až  příliš  velké  úlohy, 
namáhávala  se  skuteřně,  aby  mu  je  vypracovala  kdy 
a  jak  je  žádal.  Utvhovala  spánku,  ale  přece  už  nebý- 
vala bledá,  posilnění  docházelo  ji  odjinud  než  od  pou- 
■hóho  spoĚinutí.  AĚkoIi  zovšad  hrozilo  učiteli  i  žačce 
nebezpečenství,  že  bude  horlivá  jich  práce  přerušena, 
přece  nevypukla  bouře  ze  žádné  strany.  Bezúhonnost 
a  něžnost  obou  mladých  lidí  zdržovala  ji.  Zůstalo  jen 
při  povážlivých  a  zakaboněných  obličejích.  Otec  a  matka 
ostýchali  se  i  jeden  druhému  své  obavy  vyslovit,  tak 

Digtiz^c;,.  Google 


195 
ctili  tu  dětskou  nevinu.  Mařinská  bála  se  zvuku  vlast- 
ního Masu,  kdyby  vyslovila  eo  jí  na  mysli  tanulo, 
a  Holjí  měl  vše  jeu  za  pouhé  dětinství.  Paní  Holá 
dokonce  neříkaka  ani  nemyslila  niěeho,  hlavu  majíe 
cely  den  plnou  svými  třemi  hlasitými  klouéky. 

Jednoho  dne  přišel  Pavel  do  Libějie,  jak  otec  jeho 
byl  přislíbil. 

„Slyšel  jsem,  že  na  mne  posud  zpomínáš,"  zvolal 
Pavel  objímaje  Viktorina,  „jakmile  pokyouls,  byl  jsem 
již  za  tebou." 

„Jak  můžeš  myslit,  že  já  jsem  zapomněl,  spíš 
nesu  jakousi  viou  já,  že  jsem  tě  urazil    k  v6Ii  ..." 

„K  vůli  Křepinské,"  dokončil  odhodlaně  Pavel, 
„přestal  jsem  ti  psát.  Nemohl  jsem,  věr  mi,  namohl, 
a  když  jsem  zase  toužil  po  novém  sblížení  se  s  tebou, 
nevěděl  jsem  již  kde  tě  hledat,  a  kdybych  i  to  se  byl 
dověděl,  neměl  jsem  přece  odvahy.  Byl  bych  musel 
za&íti  tam,  kde  jsme  přestali,  a  to  bylo  a  zůstane 
bolným  dotknutím.  Je  to,  milý  Viktorine,  stará  piseň, 
tisíckráte  přezpívána,  přetřepána.  I  já  jsem  ji  přezpí- 
val i  dozpíval,  až  mí  selhal  hlas.  Jsem  posud  zde,  jak 
vidfš,  a  mám  naČ  jiného  myslit,  nezačnu  zajisté  více 
o  tom." 

Viktorinovi  zdály  se  všeeky  tyto  narážky  dosti  ne- 
jasné. „Měl  jsem  tady  pravdu,  když  jsem  tě  varoval  ?" 
tázal  se. 

„Nevím  to  posud,  ba  přísahám  že  ne.  Je  mi  útě- 
chou ,    Že   mohu   Křepinskou   ctít.    Posud  ji    miluju, 


o  Yiktorine,  celou  duší!  Ona  se  mi  vyhýbá  zdaleka 
již.  T  něĚem  se  přece  setkáváme  a  sice  v  čita  vlaste- 
neekém.  V  něm  jsme  bratrem  a  sestrou,  v  něm  sly- 
5ime  jeden  druhého  a  mluvíme  k  sobě,  aniž  jsme  sobě 
na  blízku." 

„Ano,  slyšel  jsem,"  dí  Víktorin,  „že  Křeplnská  je 
vroucí  Ůeěkoií." 

„A  já?"  odvěce  Pavel,  dívaje  se  se  zápalem  na 
přítele,  „já  žiju  jedinĚ  službě  křísící  se  vlasti  své. 
Stojím  v  řadách  pracovníků,  stojím  pevně  na  svém 
místě,  hájím  je  a  takto  cítím  aspoíi,  že  jsem  muž  a  že 
nemám  práva  prokvileti  neb  utratiti  Žití  za  neSfa^tnou 
lásku  k  ženě,  byt  to  byla  i  ona,  moje  Eřepinská." 

„Ty  věříš,  Pavle,  že  z  té  věci  něco  bude,  myslíš, 
že  to  nejsou  pouhé  literární  sny?" 

„Pracuju  a  žiju  za  tu  myšlénku.  Pojíte  všickni 
pod  ten  prapor  a  nemusíte  pouze  věřit,  můžete  8  pře- 
svěděením  jíti  do  boje." 

Vřele  tiskl  Viktorin  přítelovu  ruku.  Chodili  sem 
a  tam  držíce  se  pod  paždi  od  zámku  k  Jarých  statku 
a  zas  nazpět,  doprovázejíce  jeden  druhého,  aniž  který 
posledním  průvoděím  chtěl  býti. 

Tikíorinoví  vyjasřiovalo  se  po  přítelově  boku  dále, 
jak  již  se  mu  bylo  jasnilo  pří  úkolu  vyučovacím  Vir- 
giny.  Pavel  slíbil  rád,  že  zůstane  déle  v  Libějicich. 
NeuÉil-Ii  se  Viktorin  s  Virginkou,  přicházel  dolů  k  Ja- 
rým rozmlouvat  o  záležitostech  mladého,  nového  žití 
Éeského.  Starý  Jarý  připlétal  k  tomu  otázka  nábožen- 
skou a  Viktorin  se  divival  filosofickému  vzletu  Btarého 


197 
Husity.  Co  nebyl  mohl  nalézti  po  eelém  vzdělaném 
světě  nprostřed  pomůcek  vědy  a  sbírek  uměleckých, 
mezi  národy  so  žitím  samostatným,  to  (Sekalo  naň  ve 
stínu  zapomenuté,  umlčené  vlasti.  !NaSel  zas  impuls 
"k  íitl,  našel  kouzelné  to  slovo,  které  oživuje  mrtvý  ka- 
pitál véděni,  které  zúrodňuje  símě  ducha  lidského,  aby 
se  vtělilo  ve  zjev  živonei,  činný,  do  budoucnosti  pra- 
cující. ^■ 

Plný  nových  myšlének,  úmyslů  a  smělých  nadějí 
chodil  po  svých  milých  Libějieíeh.  S  láskou  ohlížel  se 
pochýžkách,  zastavoval  se,  zavítával,  opravoval  i  radil. 

Jeho  idealistické  rady  nemohlo  se  vždy  upotře- 
bit, jeho  opravy  nemívaly  vždy  rozumného  smyslu  ;  ale 
dobrý  trpělivý  lid  bývá  velkomyslnějším  ku  svým  vzdě- 
lavatelům než  oni  k  němu.  Pojme-li  lásku  a  důvěru 
k  takému  učiteli  svému,  neodejme  mu  ji  hned  při  prv- 
ním důkazu  omylnosti  tohoto.  Usmívá  se  jaksi  otcovsky 
omylu  tomu  kterému  a  přijímá  v  jiné  chvíli  s  touže 
ochotou  naopak  dětsky  zase  darů  dueha  jeho. 

Viktorin  vracel  se  od  Jarých  jednoho  večera  pozdě 
k  zámku.  Jda  zahradou  spatři)  pod  stromem  ženskou 
postavu.  Neváhal  poznat  Virginu.  Blíže  se  jí  rozeznal 
její  tahy,  bylo  posud  jasno  dosti.  Promluvili  k  sobě 
a  Sli  pak  spolu  zahradou.  To  děvče  ale  jakoby  to 
nebylo.  Kouzelná  krása  zářila  ji  z  jemné  tváře  a  lila 
se  kolem  lehce  kráčející  postavy. 

Viktorin,  aí  posud  láskou  nepřemožený,  cítil  se 
jakby  zajmut  mladou  dívčinou.  Bylo  v  tom  cosi  mystic- 
kého. On  nemohl  skoro  promluvit  a  ona,  jindy  skromná, 


198 

vidy  na  jeho  slovo  čekající,  nabývala  smělosti  .a  jako 
vlády  nad  ním.  Kdykoliv  ohlédla  se  naň,  vidy  edálú 
se,  jakoby  zářící  úsměv  Její  dál  a  dále  TÍtězil  v  rozr 
sáhlých  netknatých  pustináclt  jeho  srdce.  Zdála  se 
mu  jakoby  čarovné  odéna,  podobala  se  vile  hvězdami 
zdobené;  kolem  krásné  její  hlavy  jakby  se  vznáSel 
hvězdný  díadem.  jenž  ji  zároveň  povznášel  k  sestrám, 
hvězdám  nebeským.  Bůh  ví  kdo  ukazoval  jim  cestu, 
ODÍ  sobě  sami  zajisté  ne,  nebo(  bloudili  daleko  od 
zámku  po  návrSi,  jež  tvořilo  zámeckou  zahradu.  Pře- 
cházeli v  rozmluvě  z  pravdy  do  žertů  a  z  žertů  hluboce 
mjělenýeh,  tak  že  jim  při  nich  slze  o5i  rosily,  zas  do 
vécí  vážných,  ano  suchopárných,  jimž  konečně  se  roze- 
smáli. A  pořád  věděla  jen  ona  dále,  pořád  oplývala 
ona  dobrou  myslí,  pořád  byla  ona  o  půl  kroku  před 
nim  napřed  na  úzkých  stezkách  pružně  a  lehce,  až 
nemilosrdná  sama  zahnula  k  zámku,  až  se  s  ním  roz- 
loučila, dadouc  dobrou  noc,  až  zmizela  ve-atinu  chodby. 

Aon  měl  vidění,  zda  ve  snu  aneb  v  poIoFuění,  ne- 
věděl. Viděl  ženu  krásnou,  dospělou,  milující  a  klesal 
Jí  s  láskou  v  náruč.  Pak  loudily  se  myšlénky  dál  a  jinam 
v  budoucnost  lepáí  a  zdárnější.  Viděl  svou  vlast  jíž 
vynořenu  z  chaotických  zápasů,  viděl  ji  dospělou  a  ověn- 
čenu krásou  umění,  viděl  ji  mohutnou  a  Ělechetnou, 
vysílající  vzdělání  a  svobodu  co  paprsky  v  Jiné,  tem- 
nější kraje. 

Byla  to  fáta  morgana  duševní,  již  rádi  tušením 
zoveme,  a  v  níž  se  zrcadlívá  to,  co  přijít  musí  souvi- 
slostí vůle  a  Činů  s  přírodní  nutností. 

■       D.3t,z^=;,C.OOglc 


199 
Edyž  ráno  střízlivě  zas  se  rozhlížel,  neželel  svého 
TčerejŠího  opojení.  Vše  bylo  ovšem,  jak  bylo.  Národ 
stál  n  peroyeh,  pochybných  začátků  samostatnosti  a  když 
ViktorÍD  s  Virginkou  se  sešel,  viděl  zas  jenom  osmáhlou 
divSinku,  dítě,  horlivou  žačku  svoji.  A  přec  bylo  to 
krásné  a  blažené  v  těchto  chvílích,  bylo  to  plno  jarní 
naděje  a  on  sám,  vymaněn  z  unylosti  všeevropské,  byl 
jadrným,  silným  cechem.  Tenkráte  nebyl  nějak  shoví- 
vavým ke  své  žačce.  Nic  nebylo  mu  vhod,  jak  co  po- 
jímala a  kterak  pracovala.  Nebyl  mrzutým  nebo  uetr- 
■  pélivým,  naopak  jeho  horlivost  zdála  se  o  mnoho  zvět- 
éena,  avšak  byl  přísným  a  činil  skoro  neslýchané  po- 
žadavky. Virginka  div  nerozplakala  se  jeho  nemilosrd- 
ným opakováním,  jeho  neukrotitelnou  nespokojenosti. 
Holý  se  smál,  náhodou  jsa  přítomen,  také  rodiče 
smáli  se,  jsouce  Holým  upozorněni,  co  se  děje.  Tak 
pokračovalo  se  den  co  den  a  přišlo  opravdu  až  k  slzím 
se  strany  Vírgininy.  To  vypravovali  ostatní  s  triumfem 
Mařinské,  znajíce  její  přísné  náhledy.  Se  smíchem  na- 
zývali Viktorina  nenapravitelným  pedantem  a  mínili 
viděti,  že  se  ho  Virgina  počíná  báti,  že  se  mu  vyhýbá 
a  že  trpí  jeho  přísnost  vskutku  jen  pro  ukojení  své 
chuti  k  učení  a  pro  nic,  pranic  jiného. 

Tu  odbila  hodina  loučení.  Viktorín  musil  opět  do 
Prahy  a  přes  to,  že  obavy  všeobecné  dokonce  se  ne- 
Qskutečůovaly,  oddychli  si  rodiĚe,  že  tak  se  stane.  Přáli 
mu  hlasité,  a  v  tichosti  tím  více,  aby  naSel  co  nejdHve 
choť  sobě  přiměřenou,  přáli  mu  toho  nejlepšího,  co 
vymyslit  si  dovedli.  Neb  kdož  toho  vlče  nad  ného  za- 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


sluhoval  ?  Při  tom  vSak  nebylo  jim  divu,  kiyi  svojí 
YirginS  také  přáli  cos  lepšího  nad  zmařené  štéstj  mla- 
dosti, nad  smotné  pobiRy  ženské  jakési  bud  neslý- 
chané, bod  zlořečené  samostatnosti,  nad  nešfastnou 
lásku  k  bohatému  pánu  jejího  otce. 

Hle,  jak  šťastně  byly  obě  starší  dcery  provdány, 
jakou  byly  chlonbou  eejó  krajiny,  vyhlášeny  jsouce  za 
vzory  dobrýclt  hospodyň,  výteĚných  manželek  a  matek. 
BodiČe  přáli  si  a  modlili  se  za  totéž  štésti  pro  Yirgínu, 
miláčka  stáři  jejich.  A  co  si  to  přáli  a  co  se  modlili, 
bylo  již  všecko  marné. 

Yirgina  myslila,  že  musí  umřití,  odejde-Ii  od  nieh 
ViktorÍD.  Yzalať  si  krom  všeho  do  hlavy,  že  s  ni  jest 
nespokojen,  že  ji  nemá  již  jako  jindy  rád.  Věděla 
prý,  aspoíi  to  sama  sobě  namlouvala,  že  ji  nemůže 
nikdy  milovat  tak ... .  ano  tak,  jak  ona  jeho,  ale  že 
ztratí  tu  náklonnost,  které  eo  malinká  již  dívčinka  uží- 
vala. To  bylo  příliš,  příliš  kruté.  Skrývala  se  v  parku, 
aby  se  vyplakala,  a  očekávala  jako  smrtící  ránu  den 
a  hodinu  jeho  odjezdu. 

Neúprosně  přiblížila  se  ta  krutá,  hrozná  chvíle. 
Vše  tvorstvo  zdálo  se  ji  napřed  již  umrtveno  a  jasné 
slunce  připadalo  ji  co  soudný  meě  nad  přírodou  na- 
přažený. 

Tiktorin'  loučil  se,  kůíi  Čekal  před  domem.  Kolem 
něho  hrnulo  se  množství  lidi,  děkujících  mu  a  láska 
mu  projevuj  icíeh.    Virgina  byla  poslední  mezi  nimi. 

Jak  byl  přijel,  tak  odjížděl,  Virgina  nebyla  mn 
ničím.    Již  při  poslední  hodině,  kterou  jí  dával,  byla 

Ě..3t,z^=;,C.OOglc 


201 
neustále  slze  polykala  a  on  nebyl  tenkráte  netrpěliv. 
Nemolila-li  pro  slze  proralůvit,  nechával  ji  chvíli,  až 
to  zase  Šlo.  Mluvil  k  ní  jemně,  soncitně,  pak  ale  zkrár 
til  hodinu.  Měl  mnoho  chůzí  po  kraji,  louMl  se  dlouho 
u  Jarech,  kladl  Holému  a  správci  mnoho  na  srdce,  eo 
ĚJuĚelo  vykonat  k  úlevě  a  ku  zdaru  obyvatelstva  mile- 
ných Libějic.  Kde  pak  lu  bylo  řasu  pro  Virginu?  Snad 
byl  zapomněl  na  onen  sen  v  zahradě,  kde  se  mu  zje- 
vila v  záři  krásy  a  lásky,  snad  nechtěl  podléhati  sla- 
bosti neb  přenáhlenosti  jakési.  Byl  Virginé  tedy  bra- 
trem upřímným,  vĚak  příkrým  skoro  a  zcela  neshovi- 
vavým.  Když  se  všemi  sp  rozlouĚil,  mohl  snadno  na 
ni  zapomenout,  bylať  skryta  za  jinými,  čhtĚla  jen  úklo- 
nou  se  rozlouřit  eo  možná  nepozorovaně.  VĚak  on  ji 
hledal,  a  jako  při  svém  příjezdu  tak  při  odjezdu  hle- 
dal a  nenalézal,  nepoznával  ji. 

„Virginko,  pan  Viktorin  tě  hledá,"  dí  matka,   na 
ni  jsouc  tázána. 

.  Ale  vždyt  tu  stála  tak  blizko,  hned  za  matkou, 
převyšujíc  ji  o  půl  hlavy,  a  zas  viděl  Viktorin  zjev 
svého  sna  v  uslzenó  tváři,  s  bolem  tichým,  málo  jen 
zapřeným,  v  úemĚvu  bolestné  radosti,  když  na  ni  se 
tázal.  Loučil  se  s  ní  přede  všemi  a  s  těžkým  srdcem 
si  to  připomínal.  Tisknul  jí  ruku  a  tím  tisknutím  mu- 
sela ona  všecko  poznati  co  říci  chtěl  a  rausil.  Pře- 
dobře  poznala,  jen  že  se  přiznat  sama  sobě  netroufala. 

„Pilně  se  uÉte,  Virginko,"  řekl. 

„Ano,"  byla  celá  odpověď,  a  rozmluva  i  loučeni 
bylo  ukončeno.  Již  seděl  na  koni  a  zmizel  rychle  všem. 

Digtiz^c;,.  Google 


202 

Mařinská  byla  také  přítomna  a  zpomněla  ni  mimo' 
volně  na  minulé  jedno  loučení,  když  z  okna  věže  ujíž-- 
-dějícího  sledovala.  Méla-li  Mařinská  již  zcela  vyhráno? 
Zajisté  ano,  co  se  týĚe  vášně  iásky.  Mělať  nad  ní  vy- 
hráno již  ana  ještě  bojovala;  nebojovala,  nevyhýbala 
se  vice,  Mařinský  nebyl  nikdy  již  žárliv. 

Jen  že  nade  vším  přece  nemívá  vyhráno  nikdo  snad 
jakživ.  Jen  smířitelka  Morana  sporádává  jediným  polí- 
bením účty  veškeré.  Mařinská  mínila  nésti  boží  trest 
churavěním  svého  dítěte,  čím  více  to  děcko  celou  lásku 
jejího  srdce  k  sobě  táhlo,  tím  krutěji  trpěla  strachem 
o  jeho  slabé  žití.  Měla  ho  jako  vždycky  na  ruce,  vra- 
cejíc se  s  druhými  k  zámku,  když  byli  za  Viktorinem 
se  šli  podívat  pokud  zrak  dosahoval.  Virginka  kráčela 
vedle  ní  s  hlavou  sklopenou,  se  srdcem  pohnutým. 
Mařinskou  nikdo  neoklamal,  byla  přesvědčena,  žeVir- 
gina  nyní  již  a  odjakživa  Yiktorina  miluje.  Nelitovala 
ji  a  nežárlila  s  ní,  ale  porovnávajíc  ji  k  sobě  soudila, 
že  jeji  cit  nikdy  tak  mohutně  jako  její  se  neozve, 
a  bezděky  proto  Virginou  opovrhovala.  Porovnávala 
její  tiché  zamyšlení  s  bouří  tehdejší  ve  vlastních  ňa- 
drech, která  div  v  náruč  smrti,  ji  nevehnala.  Zapomí- 
nala, jak  u  ni  beznadějnost,  a  vie  než  tato  krutý 
vlastní  mravní  zákon  lásku  jeji  pronásledoval,  jak  tuto 
lásku  v  zoufalých  útocíeb  usrarcoval. 

Což  naproti  tomu  Virginka?  Posud  nemusila  se 
ani  znáti  k  ničemu,  směla  být  dítětem,  nemusila  s  ni- 
čím a  6  nikým  zápasit.  Potěšena,  uspokojena  jediným 
slovem  j«ho  oddávala  se  smutku  samoty  po  ném  na- 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


stalé.  Tiše,  tichounce  zavíjela  se  t  sebe  jako  poupě  po 
západu  sluoee.  V  skrytém,  čaroToém  snění  vypřádala 
žití  svého  srdéčka. 

XX. 

DuohoHlavíiv  obchodní  dům  ovládal  co  rok  tím 
více  Prahu  a  čeehy.  Byl  jako  branou,  jižto  se  zavá- 
želo a  vyváželo  z  ciziny  a  do  ciziny.  Blahobytu  tehdejSí 
doby  bylo  slouženo  důmyslně  a  obratné  tímto  obcho- 
dem a  menSí  závody  vykvétaly  pomocí  jeho.  Přehlííel-li 
čínnoet  tuto  na  vSecky  strany  spořádaně  řízenou,  cítil 
se  starý  Duchoslav  uspokojen  a  šťasten.  Byl  přesvěd- 
čen, Cím  více  vnikne  Yiktorin  do  této  manipulace,  Čím 
dále  pochopí  d&myslnou  moc  obchodní  vlády.  Že  za- 
jisté pro  ni  konečně  zahoří  a  na  budově  této  s  ra- 
dostí jako  otec  dále  pracovati  bude.  Duchoslav  nebyl 
by  snesl  myšlénky,  že  po  jeho  smrti  celé  to  zařízeni, 
ta  čioDost  v  jeho  dome  soustředěná  na  kusy  se  roz- 
padne, což  by  bylo  muselo  se  státi,  kdyby  obchod  ten 
na  jednu  osobu  se  nezdědil.  Kromě  Viktorinovi  nebyl 
by  váak  nikomu  toho  dědictví  dopřál.  Viktorin  musel 
tedy  kráčet  v  jeho  šlépějích. 

Téáe  se  na  brzký  jeho  návrat  z  Libějic  a  osvěžen 
jeho  přítomností  s  láskou  vytouženou  vrhal  se  Ducho- 
slav v  nové  plány  k  rozšířeni  obehoda.  Vyslal  nové 
agenty  do  všech  hlavních  mést,  aby  nejen  s  nimi  ob- 
chod vedl,  ale  obchod  ovládal  jako  v  domově.  Synova 
osobnost  všude  známá  a  oblíbená  pomáhala  valně  těmto 

D,lz.::,C.OOglc 


S04 

pokusfim.  Agenti  nales^i  důvěni  DejvětSi  a  menSí  ob- 
chodníci a  průmyslnici  hrnuli  se  co  vasalové  k  obchod- 
nímu vládci.  Haldy  dopisů  ze  vSecIi  stran  YŽĚtily  Da- 
choslavovi  úspěch  jeho  počínáni.  Do  Frahy  hrnulo  se 
bohatství  na  zboíl  i  penězích,  a  jeho  dům  přijímal  co 
královský  hrad  jakýsi  ohromnoa  z  toho  bohatství  daň. 
Již  bylo  panství  Libějické  pouhou  maličkosti  tomnto 
obchodnímu  knížeti  a  ponechával  je  skutečně  co  pou- 
hou hříčku  milovanému  synu.  Zakoupil  v  Praze  celé 
ulice  bídných  chatrčí,  dávaje  na  miste  nich  stavěti 
úhledné  domy;  v  Praze  tenkráte,  krom  paláců  a  někte- 
rých starýe^  mě&fanských  domů,  zjev  věru  řídký.  Činil 
to  jaksi  pro  zábavu,  aniž  hiedčl  na  užitek,  a  podával 
příbytky  v  těchto  domech  za  zcela  levný  peníz.  Jeho 
vlastni  pošmurný  dům  uvniř  rozsáhlý,  pohodlný,  aČ 
trochu  temný  a  chladný,  byl  mu  však  jaksi  svatyní 
a  nedával  ničeho  v  něm  měniti  přes  prosby  a  vzdory 
paniny,  ačkoli  vším  přepychem  jinak  vnitřek  tento 
zdobil.  Sám  trval  při  své  jednoduchosti.  Teprv  na  man- 
želčiny domluvy  dávával  si  řídit  oděv,  načei  starý  na 
vždy  odložit,  a  jiný  pak  zase  krom  jediného  -yedna- 
nébo  nenosil.  Dbal  málo  o  vybraná  skvostná  jídla, 
která  na  jeho  stůl  přicházela,  všecky  radovánky  a  zá- 
bavy doma  a  mimo  dům  považoval  za  dětinství.  Měl 
jakousi  úctu  k  uměni,  ačkoli  se  v  něm  patrně  ani  ne- 
znal ani  nekochal.  Sbíral  knihy,  obrazy,  sochy  velko- 
myslně avSak  lhostejně,  ale  těšilo  jej  nevýslovně,  roz- 
uměl-li  a  těšil-li  se  jim  Viktorin.  Tu  ptával  se  ho 
několikráte  po  sobě:    „Líbí  se  ti  ten  obraz,  čteš  to 

Digtiz^c;,.  Google 


205 
dílo?"  a  t.  d.  a  neunavil  se  vyslýchati  chválu  neb 
kritiku  té  věci,  při  tom  sotva  na  věc  tu  se  ohledná. 
Oo  jej  těšilo  a  jeho  pravé  íití  tvořilo,  to  byla  jeho 
Činnost,  jeho  obchod  sám  sebou  a  nikoliv  pro  své 
výhody.  Přeee,  anebo  právě  pro  tu  slepou  vášeii  ne- 
uznával jiné  náklonnosti  a  jiné  váSně  synovy.  Ctil  jeho 
vzděláni,  jeho  zvláštnosti  všecky  a  hejčkal  každé  jeho 
zalíbeni,  jenom  hlavní  směr  jeho  zatarasoval  mu  láskou, 
lsti  a  byl  by  to  snad  i  násilím  učinil,  jen  že  na  to 
posud-  nedoMo. 

Nedovolil-li  čeho  měniti  v  domě  rodném,  a(  již  za- 
staralém, vynahrazoval  toto  zdánlivé  skrblictví  úpravou 
rozkošné  villy  u  břehů  Vltavy  od  Prahy  nedaleko,  tak 
že  takový  letni  příbytek  pani  Duchoslavově  chuti  vy- 
hovoval. Tam  nechával  svou  manželku  hospodařit,  jak 
sama  chtěla,  a  někdy  jen  ukázal  se  mezi  četnými 
hostmi,  neustále  na  ville  se  hromadících.  Snášel  již 
zcela  chladnoiirevně  přítomnost  Vrbnovu.  Po  lásce  kjeho 
choti,  která  dávno  se  mu  byla  vykouřila,  zbývající  žár- 
livost vykouřila  se  mu  konečně  již  také  docela,  a  byl 
by  se  musil  věru  do  zlosti  nutiti,  kdyby  se  byl  chtěl 
stavěti  tomuto  galantnímu  poměru  naproti.  Možná  že 
přispívala  k  této  chladnosti  valně  jedna  věc  a  sice 
vzrůstající  jeho  peněžitá  moc,  před  níž  nadarmo  se 
vzpínala  tradieionelní  pýcha  chudnoucího  Šlechtice, 
neboř  tajemstvím  jii  nebylo,  že  dědictví  po  Vrbnově 
tetě  také  již  nějak  v  koneícli  se  nalézá. 

Vrbna  poznávaje  to  a  nabyv  koneSně  trochu  zku- 
íienosti  v  tomto  ohledu,  zařídil  se  tedy  v  čas  způsobem 

D,l.z.:;,C.OOglc      ■ 


806 

takovým,  íe  byl  stálým  hostem  u  jiných.  Vystřídával 
takto  všecky  známé  v  kruzích  Sleehtiekýoh  a  nebylo 
-  divu,  íe  nejraději  a,  nejdéle  přijímal  pohostinství  na 
Duchoslavové  vílle  od  vlidoé  domáei  paní.  Ten  zbytek 
jméní  minii  tak  rozděliti,  aby  stafíl  na  jeho  ostatní 
potřeby  několik  let.  Se  smíchem  vypravovával  pH  vině 
v  dobré  jsa  míře,  nakolik  as  let  mu  peníze  jeStá  stačí, 
a  déle  že  nesmí  pak  ji£býtí  živ,  leda  by  si  protáhnul 
lhůtu  pomocí  nějakých  dflmyslných  dluhů.  Ai  by  ko- 
neřně  jeho  úvěr  již  nestačil,  byl  by  svrchovaný  čas 
zmizeti  s  úklonou  a  8  dobrým  rozmarem  s  jeviĚtě  bláz- 
novského toho  divadla  pozemského.  Tyto  vtipy  dochá- 
zely velkého  obdivu  a  kavalirská  duchaplnost  a  ne- 
ohroženost  byla  základem  jeho  pověsti,  nad  jejímižto 
malými  skandály  nikdo  do  opravdy  ee  nehorSil,  Sám 
Duchoslav  dal  se  mu  nejednou  do  smíchu,  když  takto 
vykládal,  aVrbna  musil  snášeti  od  bohatého  obchod- 
níka ton  nedbalého  příznivce.  Tento  ton  byl  by  jej 
vztekem  naplnil  ještě  před  nedávném,  ale  jako  Ducho- 
slavova  láska  a  žárlivost  k  ženě,  tak  obrousila  se  a  mi- 
zela Vrbnova  výsost  a  nedotknutelnost  šlechtická  ve 
příbězích  a  starostech  všedního  žití.  Fostrkovalif  jim 
víc  a  více.  T  domech  šlechtických  požadováno  od  něho, 
aby  se  staral  o  zábavu  jiných.  Mladé  dámy  mívaly 
jej  za  blázna  a  staré  mu  udělovaly  malé  služby,  pi^ 
niehžto,  ačkoli  byly  lehké  a  ne  nehodné  jeho  stavu, 
přece  jakési  otroctví  cítil.  Což  divu.  prchával-Ii  z  těch 
domů  zas  a  zas  k  paní  Dnchoslavové,  která  k  němu 
nikdy  se  nezapirávala.  Na  vzájem  seznamoval  ji  v  né- 

D,lz.::,.  Google 


307' 
kterých  domech  menši  Šlechty,  v  niehžtú  Duchoalavová 

s  rozkoĚí  zdomácněla,  kteréžto  rodiny  k  sobě  opět  zvala.' 
Pomocí  těchto  zDámostí  bývalo  jí  někdy  dopřáno  sblí- 
žiti se  8  některou  hvězdou  první  velikosti  co  do  Šlechty, 
&  navštívil-li  Prahu  dvůr,  mohla  státi  již  zcela  na  blízku 
paprskům  tohoto  slunce. 

Jako  její  manžel  ve  svém  světě  obchodním,  tak 
tjstupoíala  tedy  též  ona  po  stupních  sociálního  řebříku 
a  chlubívala  se  tímto  Duchoalavovi,  Tento  nebyl  tak 
chiadujm  k  této  vJei,  jak  na  oko  se  zdálo.  Títával 
Ělechtieké  osobnosti  ve  svém  domě  s  jakousi  meněí 
dávkon  autority  než  Yrbnn;  nedával  se  zváti  na  vzá- 
jem,  trpíval  jen  jaksi  shovívavě,  že  žena  jeho  pozvání 
taková  přijímá;  přece  však  usmíval  se  tomu  spokojeně, 
aĚ  tajně  jen,  a  eitil  opět  trochu  více  shovívavosti  k  ne- 
zbytnému Vrbnovi, 

Dál  a  dále  drala  se  tedy  paní  Duchoslavová  do  t4 
výsky,  a  jako  Duchoslav  svou  moc  do  ciziny  Šířil,  tak 
chtěla  ona  ji  povznésti  krokem  velkjřm  a  skvělým. 
Uminilať  si  oženiti  Viktorina  každým  způsobem  s  ně- 
jakou ÉlechtiĚnou.  Julinka  byla  záhy  v  důvěře  hovorné 
pani  své  a  nerářila  niĚeho  proti  tomuto  plánu  míti. 
Naopak;  ji  imponovala  sláva  šlechtická  více,  než  samo 
katolické  nebe  plno  svatých  a  světic.  Ačkoli  posud, 
ano  znova  po  Viktorinovi  vzdychala,  přece  jej  mínila 
velkomyslně  popřáti  vzneĚené  jakés  bytosti,  a  protože 
mnsila  při  vSem  vždy  nejpředněji  zájem  svfij  vlastní 
uvážiti,  představovala  si  napřed  již.  kterak  se  bnde 
sloniti  v  nové  té  slávě  Duchoslavovie  rodiny,  jak  sama 

D,lz.::,.  Google 


208 

tím  postoupí  a  koneíně  snad  přece  vysvoboditele  toho 
najde,  který  ji  zaetifání  2  těch  strastí  a  pochybnosti 
jejího  svobodného  stavu.. 

Dále  byl  do  tohoto  plánn  též  Trbna  zasvěcen. 
On  propůjčil  se  k  tomu,  při  čemžto  radil,  aby  se  stal 
Viktorin  přec  koneĚně  vojákem.  Na  to  nebylo  prý  již 
pomyšlení.  T«  dával  Vrbna  na  srozuměnou,  že  jest 
to  přece  jen  krutá  věc,  má-li  sestoupiti  dítě  světla  ve 
tmy  měSfanského  stavu,  má-Ii  baronka  a  snad  dokonce 
hraběnka  státi  se  obchodnici.  Zkroušeně  to  uznala  paní 
Duchoslavová  a  skromně  namítala  velké  jměoi  Vikto- 
rinovo.  Ale  Vrbna  div  si  nevjsknul  radostí.  Božský 
to  nápad !  Měl  příbuznou  v  listavé  Šlechtičen  zaopatře- 
nou. Byla  také  beze  jmění,  rodu  však  starého.  Jaká 
to  výhoda  pro  něho,  kdyby  pak  co  příbuzný  té  bohaté 
kupecké  rodiny  Ih&tu  žiti  svého  &i  do .  přirozené  smrti 
prodloužiti  mohl,  užívaje  vším  právem  její  doživotoé 
podpory. 

Hraběnka  Kamilla  byla  co  nevidět  u  DnohoslaTŮ 
uvedena,  kdežto  před  tím  bratranec  její  o  ni  dlouhá 
teta  ani  nedbal.  Těžká  to  ale  věc.  Byla  to  dáma  ne 
zcela  mladá,  eo  možná  nepříjemná  a  pýchy  nesnesi- 
telné. Co  říei  Viktorinovi,  jak  přesvědčiti  jej  a  také 
otce  jeho,  aby  tuto  dívku  co  dceru  do  domu  uvedli  ? 
Což  nebylo  mladších,  hezčích  šlechtičen  dosti?  říemu- 
sily  býti  ze  šlechty  tak  staré,  mohly  býti  jeStě  chudší. 
Paní  Duchoslavová  jmenovala  Vrbnoví  některé  jiné, 
tázajíc  se,  eo  by  myslil  o  sňatku  Viktorina  s  ně- 
kterou. 

Digtiz^c;,.  Google 


209 

„Vy  opovrhujete  mou  sestřenieí  ?"  zvolal  Vrbna 
velkolepě  tragicky,  vyslechnuv  Duchoslavovou  den  po 
n&větévé  Kamilliné. 

Paní  Duchoslavová  se  zachvěla  a  Julinka  poslou- 
chajíc ve  vedlejším  pokoji  zachvěla  se  dvojnásobně  tím 
příavnkem  výsoati  a  vznešeného  hněvu  Vrbny. 

nJak  můžete  tak  soudit,  drahý  hrabě,"  omlouvala 
se  Duchoslavová,  „vždyť  jseiQ  vám  pravila,  Že  povaiuju 
hraběnku  Kamillu  za  vzor  vznešenosti  a  elegance,  jenom , 

zdá  se  mi,  že  její  léta můj  bože,  Viktorin  je  tak 

mladý  .  . , ." 

Vrbna  hryzl  se  úmyslně  do  koketních  rusých  knír 
a  vypadal  ironicky,  aby  dal  své  přítelkyni  na  jevo, 
jak  beztaktněs  ano  sprostě  se  vyjádřila. 

Ona  znala  předobře  tento  úsměv,  jímíto  si  ^i  dre- 
siroval,  apokažilé  zkrotla  před  ním,  stanouc  se  velmi- 
pokornou ;  pak  nedovedla  již  říci  s  nedbalou  elegancí 
„míly  hrabě" ;  „pane  hrabě"  oslovila  ho,  ale  měla  skoro 
na  jazyku  říci  „Milosti'. 

„Kdyby  Ělo  o  m&j  vkus,"  řekla,  „bylo  by  vSe 
ujednáno,  ale  jde  o  Viktorina  a  neviny,  jak  jemu . . ." 

Zarazila  se.  Už  viděla,  že  ji  bude  vykládáno  za 
sprostotu  co  řekne.  Nastalo  trapné  pomlčení,  až  Vrbna 
řekl:  „Což  znáte  vkus  svého  syna,  milostpaní?" 

Ona  neznala,  byla(  při  své  jednoduchosti  snadno 
k  chycení. 

Tu  Julinka  vedle  zakadlala  hlasitě  a  ostře. 

Paof  Duchoslavová  pochopila,  proě  se  ozývá.  Julinka 
byla  své  paní  tak  dlouhý  namlouvala,  že  ona,  Jolíoka, 

Oind  ■  nadáni  8      . 

C.ooylc 


210 

před  odjezdem  Viktorinovým  byla  předmětem  jeho  ne- 
zkrotitelné ¥áSuě,  pro  jakouiSto  příčinu  Viktorin  tak 
dlouho  z  domova  od  otce  vedálen  byl,  až  tomu  trocha 
uvéřila. 

Nyní  tázána,  mínila  tedy  v  Julince  viděti  vzor 
tohoto  vkusu.  Mlčela  vSak  a  Trbna  pokračoval:  pGoŽ 
víte  tak  jistě,  íe  by  se  Tiktorínovi  líbila  ta,  kterou 
vy  byste  mu  vybrala?  Neznáte  jeho  vážný  smĚr?  My- 
slíte opravdu,  že  by  jej  lákaly  růžové  tváře,  rusé  ka- 
deře více,  než  duchaplná  rozmluva,  Ěleehetný  ?jev  a  ne- 
obyčejné vzdělání  mé  sestřeniue?" 

„Ah!"  oddychla  si  paní  Duchoslavová,  jížto  bý- 
valo často  s  obalem  předstíráno,  že  jest  opak  toho,  co 
nyní  Vrbna  vyličoval. 

„Máte  snad  pravda,"  di  ona  přesvědčena  a  ve 
svém  zdravém  rozumu  překonána,  což  se  jí  snadno 
přiházívalo. 

„Tedy?"  pravil  vítězně  a  p(ďnd  velmi  s  vysoká 
pan  hrabě. 

„Já  ji  přijímám,"  řekla  ona,  „ale  eo  se  týče  Vik- 
torína,  musíme  to  jemu  ponechat." 

„Krásně,  krásně,"  smál  se  hrabě,  „to  bychom  vi- 
děli všelijakých  sňatků,  kdyby  se  vždycky  dětem  pone- 
chávaly, óím  byla  by  šlechta,  kam  podělo  by  s6  jmění  ? 
Což  nevíte,  že  musí  sňatek  stále  pevniti  a  udržovati 
naSi  společenskou  budovu?  Ob!  íe  neměl  jsem  matky 
odhodlanějšího  smýšlení,  která  by  mne  byta  oženila  dle 
rozumu,  jehož  jsem  tehdáž  neměl  I  Ona  byla  ídealistka, 
a  z  toho  pochází  eelé  moje  neštěstí !" 

Google 


311 
Tomu  vSemu,  eo  takto  Yrbna  pionáSel,  roznměla 
Duehoelavoíá  y  ten  smysl,  že  jsou  to  vážnó  důvody  pro 
zamýšlený  sňatek  s  touto  dívkou  a  se  žádnou  jinou. 
Podrobovala  se  takto  zcela  jeho  vůli,  nepremjĚlela  dále 
a  umínila  si,  že  všecko  za  tuto  věc  nasadí.  Kynula  na 
srozuměnou  Julinee,  objevivSí  se  v  otevřených  dveřích, 
a  vzájemný  horlivý  aouhlas  této  tím  viee  ji  potvrdil. 
Julinka  zas,  krom  slávě  šlechtické,  přála  z  jakéhosi 
principu  nevěstě  co  možná  nehezké  a  nepříjemné. 

Vrbnovi  však  neukázala  Duehoslavová  8v5j  doko- 
nalý převrat.  Byla  uražena  ve  své  samolibosti,  pova^ 
žovala  se  pofád  za  krásnou  a  mladistvou  a  chtěla  býti 
vyhlášena  za  duchaplnou  vládkyní  jemného  mravn. 
Dala  nyní  Vrbnovi  na  vzájem  svou  citlivost  na  jevo. 
Vzdálila  se  pod  néjakou  záminkou  z  pokoje,  ale  Vrbna 
ji  sledoval.  Sledoval  ji  takto  do  zahrady,  kde  zase 
hrál  příjemného.  Trochu  se  hádali,  ona  mu  vyíitala 
jeho  nešetmost,  on  amál  se  jí  tajně  až  k  popukání, 
zjevně  ji  smiřoval,  pochleboval  a  když  jf  řekl,  že  by 
mohly  všecky  šlechtičny  k  ní  do  školy  chodit,  eo  do 
elegance  a  vytříbeného  chováni,  teprvase  smířila.  Do- 
volila, vlastně  musila  prosit  Vrbnu,  aby  zprostředkoval 
opětné  sblížení  se  mezi  svou  sestřenicí  a  paní  Ducho- 
slavovou,  a  nríeno,  že  se  sezve  spoleĚnost,  jakmile  Vik- 
torin  z  Libějic  se  navrátí,  k  uvítání  jeho,  což  až  do- 
posud jak  patři  slaveno  nebylo.  Tohoto  plesu  účelem 
mělo  býti  seznámení  se  TiktorÍDa  s  KamíUou,  dále  pak 
mělo  k  tomuto  sřiatku  pracováno  a  usilováno  býti, 

• 

D,l,z^:;,C.OOglc 


XXI. 

Vjsledkn  těchto  všelikých  plánů  a  příprav  Šťastně 
'  Tiktorin  se  dočkal.  NaĚel  komptoiry  zvětěené,  práce  ob- 
chodní četnější,  skvělé  pak  a  znásobnéné  dSchody  vy- 
zývající k  novým,  tím  ĚetnějĚim  a  odvážnějším  pod- 
nikům. Otec  mluvíval  nyní  o  Americe,  jak  by  odtamtud 
kořistiti  se  dalo,  a  připravovat  Yiktorina  na  cestu  tam, 
véda  dobře,  že  cestováním  hlavně  k  obchodu  jej  při- 
.  lákává  a  poutá. 

Posud  nebyl  Duchoslav  zasvěcen  ve  svatební  plány 
Yiktcrinovy  matky  a  sám  na  takové  ani  nepomýšlel. 
Otec  a  syn  přiĚli  na  villu  k  pani  Buchoslavové.  Hned 
jim  byl  oznámen  uvítací  ples.  Oba  majíce  hlavu  plno 
jiných  mySlének  musili  se  na  požádání  její  poddati  je- 
jímu zařízení. 

Ka  ples  přišla  hraběnka  Kamílla,  Tiktorin  byl 
k  ní  přistrčen,  odsouzen  s  ni  zahájiti  tanec.  iN^ebylo 
mn  dlouho  tajno,  co  matka  zamýšlí,  nebylaf  dosti 
obratná,  aby  skrytým  jakýmsi  způsobem  k  úmyslu  svémn 
jej  nastrojila.  Přirozená  nechut  k  této  dívce  zmocQÍla 
se  ovšem  Viktorinova  srdce. 

Mezi  tím  začínala  též  Eamitla  tušit,  oč  jejímu 
strýci  se  jedná.  Nebyla  od  toho,  nabyti  ku  svému 
starošlechtiekémn  jménu  jmění  toho  jména  důstojného 
a  k  tomu  mladého,  zajímavého  muže,  avšak  mínila 
draze  zaprodat  těmto  obchodníkům  Šlechtický  svůj  erb. 
Možná-li  jevila  k  Víktorinovi  větší  ještě  nechuf  nežon 
k  ní.  Stěžovala  si  nahlas,  že  nikdy  v  také  společnosti 


ještí  nebyla  a  tonu  jinémB  že  není  zvyklá.  Tfito  ros- 
mazlená  nevrIo8t  ve  formŠ  Tysokorodé  ucylosti  úĚinko- 
nh  velmi  na  pani  Duehoslavovou.  Kevéděla  již  co  by 
snésti  a  upraviti  poručila,  aby  vznešený  host  mohl 
tioebu  zapomenouti  na  neobvyklé  okolí. 

Kamilla  neměla  však  pořád  místa  ani  vzduchu 
dosti,  jídla  a  nápoje  pořád  jí  nebyly  dosti  etherické, 
neustále  blížil  se  ji  nékdo  až  příliš,  což  ji  dasilo,  a  po^ 
doba  viech  přítomných  měla  cosi  tak  urážlivého  pro 
její  zrak,  že  mnsila  svoje  malé  nepronikavé  oči  pořade 
přimhnřovat.  Mluvila  trpícím  tonem,  kiá&éla,  jako  osoba 
nanejvýš  unavená  a  krom  prvního  tauce  žádným  způ- 
sobem již  zatančiti  nesvolila,  pýřic  se  pýchou  a  hně- 
vem, oetatní-li  pánové  o  tanec  ji  žádali.  Přes  to  však 
přeee  mluvila  v  této  neskonalé  tísni  blahosklonně  a  jaksi 
shovívavě  8  paní  Duchoslavovon,  A  když  tato  nanejvýS 
zaražena  se  zajikávala  básni,  aby  se  neprořekla  proti 
dobrému  tonu,  dobrotivě  ji  pomáhala  dále  &  jakýmsi 
poaěným  přízvukem. 

Zkoušela  totéž  chování  s  Viktorínem  a  tento  jindy 
chladnokrevný  a  klidný  cítil  se  divně  popuzena.  Ne- 
viděl proé  se  mu  pěni  krev  jakýmsi  vztekem,  kdykoliv 
pohlednul  na  tato  podlouhlou,  ospale  hrdou  tvář,  a  na- 
darmo sám  sebe  přesvědi^val,  že  mu  do  té  ženštiny 
nie  neni  ani  jakživo  nebude.  Záviděl  tenkráte  skoro 
otci  uměni  spoleí^enského,  jakým  tento  dovedl  odrážet 
zpanštilé  útoky  této  dámy. 

Pana  Buchoslava  zdálo  Se  baviti,  jednati  na  pří- 
koř vši  ujednané  eleganci.    Hrál  si  tenkráte  eofavafaid 

Google 


314 

na  prostosrdeĚoého  měšfaDa  8  patmé  iroDisoval  Ea- 
míllino  počínáni.  Přisedl  si  k  ní  blízko,  pokleptlval  jí 
zlehka  mezi  rozmluvou  na  rameno,  což  ji  div  křeče 
prý  nepůsobilo,  tásal  se  ji  na  nebožtíka  pantatioka 
i  panímaminku,  podával  ji  i  tabatěrku,  Dechc«-lí  si 
Sňnpnout,  nutil  ji  strafilivě  do  jídla,  vyěital  jí,  £e  se 
upejpá,  a  koneCně  stavě  se  vínem  trochu  rozveseleným 
vtáhl  ji  mermomocí  mezi  tančící. 

Ona  kolísala  se  mezi  touhou  zjevně  se  larohlásit  za 
uraženu  a  dát  se  s  povykem  Vrhnou  odvésti  a  mezi  úmy- 
slem jiné  pomsty.  Konečně  rozhodla  se  pro  poslední. 
Bozveseiila  se  náhle,  jakoby  se  to  bylo  podařilo  vtipům 
pana  Duehoslava,  a  nyni  jala  se  ona  nabirat  jeho 
a  vtipkovat,  vĚe  způsobem  takovým,  jakoby  jej  po- 
važovala za  Élovéka  zeela  nemotorného,  zpola  tupého. 
Dovedla  udržet  se  při  tom  v  také  výsosti  a  volit  žerty 
takové,  z  niehžto  nic  jí  nemohlo  navráceno  býti. 

Tu  zpěnila  se  krev  starému  kupci  jako  prvé  jeho 
synovi,  již  chtěl  šlechtičně  ukázat  dvéře,  ale  ne,  i  on 
ehtěl  jí  dokázat,  Že  na  ni  dozrál.  Náhle  se  změnil 
a  odhalil  svou  pravou  osobnost,  vtip  odměnil  vtipem, 
byl  nemilosrdným  jak  ona  hrdá  a  v  zábavném  boji  zá- 
pasili oba,  kdo  s  kterého  bude.  Bila  obou  bojujících 
ukázala  se  stejnou,  jen  že  byla  Kamilíina  houževnať 
tější.  Konečně  opustil  starý  Duchoslav  s  hlubokou  iro- 
nickou poklonou  bojiĚtě,  nejsa  sice  poražen,  ale  protože 
jej  půtka  omrzela.  Přisedaje  ke  hře,  přál  si,  kdyby 
raději  nebyl  začal  s  tou  nesnesitelnou  hraběnkou.  Ka- 
boně  ae  mumlal  mezi  zuby,  žeť  to  pravá  hrůza,  odkud 

D, liz.:;,.  Google 


215 

ta  jeho  íena  svoje  hosty  vytahiye.  Vrbna  šeptal  Dn- 
ehoslaTOTÓ,  že  všecko  jde  dobře,  an  otee  Viktorinův 
patrně  sle&ně  Kamitle  se  dvoří,  upozornil  ji,  jak  ducha- 
plná prý  Zamilla  hovoří,  nebof  oelá  ta  Šrfitka  byla  se 
odbývala  ovšem  pod  ronSkou  dokonale  společenské  vUď- 
nosti.  Jenom  Viktorin  zas  byl  sentimentálním,  jako 
obyÉejně  prý,  tak  jej  posuzoval  aspoň  Trbna. 

Pravda,  že  nešťastný  mladík  nudo  se  toho  veČers 
kromobyfiejně,  své  zamýšlené  nevěstě  pranic  se  neblí- 
žil. Vrbna,  paní  Duehoslavová  a  Julinka  nastrojovali 
vSak  přile^tosti  dost,  že  musel  a  ni  promluviti  zas 
a  zas  chtě  nechté.  Odjíždějíc  v  prftvodu  Vrbnově  z  to- 
hoto plesu  stěžovala  si  hraběnka  na  nesnesitelnou 
sprostotu  této  rodiny,  na  nejapnoat  Viktorinovu,  vyslo- 
vujíc přání,  aby  více  tam  nebyla  lákána. 

Vrbna  nesnesl  však  tohoto 'útoku  a  jak  ji  hájil 
před  Duchoslavovými,  tak  hájil  tyto  před  ní.  Zjevil 
jí  nešetrně  svatební  plán  s  Viktorinem,  a  její  odpor, 
její  výkřiky,  jaké  by  to  bylo  pro  ni  neStéstí,  jaký  to 
Skandál,  nenalezly  n  něho  ani  trochu  víry.  Odevzdav 
ji  v  ústavě,  kde  Žila  nemajíc  rodičů  ani  bližších  pří- 
buzných, kromě  rozmilého  Vrbny,  rozlouSil  se  s  ní 
chladně,  řka:  „Keehoeš-li  přijmouti  mé  péče,  nebudu 
ti  ji  déle  vnucovat." 

Tu  stala  ae  ona  vlídnější  a  dadouo  mu  s  Bohem, 
žádala  jej  za  brzkou  návštěvu.  On  ji  nechal  schválně 
Ěekat  kolik  dní,  pak  přišel.  Zas  ji  ale  mučil  nezmi- 
ňuje se  o  Duchoslavových,  až  ona  sama  tázati  se  mu- 
sela. Pak  prohodil  zcela  chladně  pozvání  paní  Ducbo- 


S16 

alavové  oa  ten  a  ten  den.  Kamilla  na  to,  Í.o  nentůis 
přijít,  že  ji  má  stožit  paní  Duchoslavová  úklonn  v  je- 
jím příbytku,  dřife  že  nelze  přijít. 

„Žene?"  odveee  Trbna,  „Dobřetedy,"  Stímode- 
Še].    Věděl  dobře,  v  jakém  nepokoji  jí  zanechá. 

Přede  dnem  k  návětěíě  uríeným  předjela  však  se 
vším  ponipem*pBní  QuchoBlavová  k  ústaTn  álechtiéeu 
a  přišla  složit  žádanou  úklonu.  Pozvání  bylo  obnoveno 
a  Kamilla  dostavila  Be.  Dacboslavová  volila  den,  kdy 
také  Yiktorin  matku  evon  navštívil. 

Od  té  doby  neuplynula  jediná  návštěva  Viktorí- 
nova  na  matčině  ville,  aby  tam  nebyl  našel  Kamilly. 
Pak  býval  zdržován,  k  opí^tnému  přijití  zván  a  nepři- 
šel-ti,  vybrala  se  matka  za  ním  do  Prahy,  prosíc  jej, 
aby  přei^e  zas  ven  přišel.  Nadarmo  ji  prosil,  aby  jej 
Kamillou  nSetřila,  ona  naopak  dokazovala  mu  neúnavné 
výhody  takového  sňatku  a  výteénost  Kamilly.  Dále  do- 
kládala 66  svou  ctí,  že  Kamilla  zemře  hořem,  nesvede-li 
ee  tento  sňatek,  ana  prý  jej  miiuje  a  jemu  k  vĎli 
dlouho  zápasila  s  předsudkem  Šlechtickým,  až  konečně 
se  odhodlala  jemu  ho  obětovati.  Kamilie  zas  namlouval 
Yrbna  lásku  Víktoríuovu,  jeho  nesmělost  blížiti  se  jf, 
Tjsoko  nad  ním  stojící,  a  s  úsilím  provozovala  se  tato 
hra.  VŠickni  tři,  Yrbna,  pani  Duehoslavová  a  Jnlinka 
měli  při  tom  tolik  co  dělat,  co  umlouvat  Be,  osidel 
nastražovat,  £e  téměř  každý  na  sebe  a  na  zájmy  avoje 
vlastní  zapomínali. 

Jenom  Julinka  neopominula  dopracovávat  se  víc 
a  více  do  důvěry  své  pani  a  nabývat  novýoh  naději 

■  D,i.z.::,C.OOglc 


317 
a  VrbDovu  lásku  častějSím  stykem  s  ním.  V  obchodě 
neTĚdĚl  Yiktorin  někdy  kde  mu  hlava  stojí,  víc  a  více 
prioe  a  starosti  hrnulo  se  uaů.  Jeho  celý  éas  byl 
jakoby  v  nepřátelském  zajetí  a  přece  byl  přišel  poby- 
tem na  Libějicích  k  jiným  závěrkSm  a  obnovená  váŠ- 
níTá  ehut  ku  vědám  jej  pronikala.  Chtělo  se  mu  nyní 
vnořit  se  znova  do  studií,  skoumat  znova  dějiny,  pro- 
liírat  výroky  mudrcův,  tož  ohledem  k  vlastnímu  ná- 
rodaímu  žiti.  Cítil  nyní  teprv  své  oprávněni  k  těmto 
pracím,  ano  povinnost,  přispěti  vědeckými  doklady 
ksílíeí  se  bytosti  své  vlasti.  Nemohl  déle  odsuzovat  se 
T  soukromí  se  snahou  svojí,  bylť  jí  dlužen  národu 
k  obživě.  Kde  posud  tak  málo  lidi  té  povinností  vě- 
domo si  bylo,  nesměl  scházeti  ni  jediný  v  Siku  tom 
osamělém,  abj  nebylo  cítit  bolestně  té  mezery,  aby 
právě  tato  mezera  snad  nevyplněná  vše  pracně  zbudo- 
Tané  zas  v  začáteční  pochybnost  neuváděla.  Tato  ná- 
rodní tendence  sesílila  jeho  vědecké  snahy  mocí  ne- 
odbytnou, dodala  jim  urěitosti,  osvěžila  jejich  obraz, 
v  mysl  se  ryjící,  planoucími  barvami  přírody. 

Stál  Pavlovi  po  boku,  scházel  se  s  muži  za  Čechy 
pracDJieími,  přispíval  hmotně  na  bojiště  tehdejší  lite- 
rární i  umělecké,  ale  jaká  to  nová  bolest,  nemohl-li 
lepši  svou  pomoc  duševní  též  poskytnout.  Věecken  mír 
v  Libťjieích  nabytý  odstěhoval  se  mu  z  mysli  zas.  Obí- 
ral se  studiemi  v  každé  prázdné  chvíli,  ale  tím  zvi^tšil 
se  jen  zmatek  a  nelad  jeho  nitra.  Nedostačoval  nikde, 
pokračoval  slabě,  cítil  se  potlačena  a  hrozné  neštěstí 
opět  eo  děsivý  duch  před  nim  stálo,   upomínjyíe  jej 

O.ii.1  a  nírtání,  h 

C.ooglc 


218 

na  požadavky  jeho  doby,  na  ražení  cesty  jeho  národu 
do  nové,  velké  fase  dějin. 

KoneĚně  zpozoroval  starý  Duehoslav,  co  stroji  jeho 
ehoť  a  Vrbna.  8  nenávistí  ke  Kamille  zakazoval  vší 
silou  tento  zamýšlený  sňatek.  Následoval  pláí  a  velká 
mrzutost.  Ducboslavová  přijížděla  co  den  za  synem 
a  mužem  do  Prahy,  nepokoj  a  svár  rodinný  se  vzmá- 
hal stávaje  se  nesnesitelným.  S  radostí  odplut  Yiktorín 
po  návrhn  otcovu  do  Ameriky. 

Paní  Duchoslavová  vyhrožovala  manželu  svému 
rozvodem,  on  odvětil  jen  smíchem.  JeĚtě  ráda  z&stala 
marnivá  ta  žena  ve  avýeh  pohodlných  poměrech, 

Vrbna  vyhrožoval  Viktorinovi  soubojem,  zděsil  paní 
Dnchoslavovou  i  Juiinku  ohlášením,  že  za  Viktorinem 
pojede  třebas  až  do  Ameriky,  až  se  mu  tento  zodpo- 
TÍdá  se  zbrani  v  ruce  za  poskvrněnou  rodinnou  čest. 
On,  plebej,  mohl  děkovati  na  kolenou  za  Ěest,  které 
by  se  mu  bylo  dostalo  manželkou  z  rodu  starého  a  vzne- 
šeného. Duchoslavová  byla  by  mohla  dobře  se  smát 
těmto  vyhr&žkám,  jako  její  manžel  jejím,  ona  však 
plakala,  prosila,  omlouvala  se.  Ať  by  se  byla  smála,  a( 
plakala,  Vrbna  byl  konefně  také  rád,  mohl-li  se  zas 
udobřit  a  požívat  dále  Duchoslavovie  pohostinství. 

EamUla  neplakala,  nevyhrožovala  na  licho,  ani  sé 
nesmála.  Musila  snášet  úsraěĚky  svých  soudružek, 
šlechtičen  v  ústavě,  kterým  nebyl  zamýšlený  sňatek 
Kamillin  tajný,  při  éemžto  jí  ho  ovŠem  vice  méně  zá- 
viděly. Kamilla  dokázala,  že  dovede  vládnout  svým 
ělechtictvím  nejen  v  nezpůsobech  i 


219 
i  T  nehodách.  Či  TneStěstí,  jak  oua  tento  případ  na- 
zjvala.  Žádná  mezí  soudružkami  ji  neponížila.  Zůstala 
mezi  nimi  na  výsosti.  Neomlouvala  eo  se  stalo,  svěd- 
Ěila,  ptala-li  se  jí  nékterá,  je-lí  to  pravda,  že  Viktorin 
■  do  Ameriky  odplul,  nezapírala,  že  otec  jeho  ji  odmítl, 
ale  usmívala  se  při  tom  jakoby  řid  chtěla:  „Tim  hůř. 
Škoda  není  moje."  PokrĚíla  ramenoma,  coií  znamenalo: 
„Neviděli  svoje  štěstí,  nepochopili,  jaká  čest  se  jim 
proukázala."  Za  čas  přišla  pani  Duchoslavovon  navětivit, 
Činíc  jakoby  nic  a  těšíc  se  nad  vlastním  vítězstvím  na- 
proti rozpak&m  někdejší  nastávající  tchyně.  Jeji  po- 
měry nedovolily  jí  nižádný  přepych  v  šatstvu.  Bylať 
hňíe  oděna  než  sama  Juliaka,  ale  způsob,  jak  odhrnula 
závoj,  jak  si  uhladila  rukavice,  byl  mistrný  a  vynahra- 
zoval aksamit  i  dykytu,  ba  skoro  krásu  samu,  aspoii 
T  očích  velké  části  lidí.  Jsoutě  to  maličkosti  a,  přece 
vyznačují  pradávnou  tu  pověru  o  výsosti  jedněch  nad 
druhými. 

EdyŽ  vítězná  Eamilla  paní  Duchoslavovou  opu- 
stila, hořela  tato  touhou,  aby  mohla  způsobem  podob- 
ným nad  někým  jiným,  nikoli  však  nad  nedostižnou 
Kamillou,  na  vzájem  se  povznést. 

SXII. 

Uplynuly  doby,  eo  putovávaly  zástupy  na  pově- 
domé návrší  Hradčanské  s  obětmi,  věnci  a  zpěvy,  aby 
nadšený  lid  na  výši  osluněné  ku  Svatílovitii  se  po- 
vznesl. Bývaloť  to  za  doby  jarní,  kde  všude  květu  hoj- 

m 

Digtiz^c;,.  Google 


á20 

iiost,  kde  srdce  zaplesá,  aniž  přestati  může  v  jásotn 
nad  touto  krásou  kolem  kol,  v  zimě  krutě  postrádanou, 
zjara  v  nejkrásDějĚim  zjevu,  bujně  a  rozkoáné  nahra- 
zenou. Kam  obrátit  cit  radosti,  vděčnosti,  leČ  k  boh&m 
věkoíízDym,  jak  rozuměti  roztouženosti,  rozkochané  a 
unesené  mysli,  leč  eo  touze  po  vznešených  bozích,  jimžto 
podobati  se  chce  Ělověk,  které  si  ataví  fla  mysl  co 
vzory  krásy,  síly  a  moudrosti,  za  nimizto  spěje  zdoko- 
nalovací  pud  lidské  povahy.  Na  místě  Svantovitově 
usídlil  se  bfih  křesíanský  na  místech  posvátných  a  v  já- 
sotu podobném  spěehával  lid  na  výěinu  nad  Vltavou. 
Srdee  toho  náleželo  tenkráte  ještě  bohům  starým,  ji- 
ného mysl  kotvila  již  v  presvěděení  uÉení  JežiSova 
o,  různice  se  takto  cítila  přece  srdce  vĚeeka  pradávnou 
neodbytnou  touha  po  povzneseni.  V  jarním  ale,  nej- 
krásnějším Ěase  s  přírodou  zároveň  ve  zvyku  prastarém 
vylétala  způsobem  rozdvojeným  hymna  jediná  věěcé 
kráse,  věčné  touze  po  dobru.  A  když  pak  rozum  hlou- 
bal a  cit  spravedlnosti  přísné  soudit  počal,  zůstalo  přece 
při  tom  zas  a  věřící  i  kacíři  hledali  svého  boha  a  svoje 
ideály,  oslavujíce  nadále  ideál  přírody,  dobu  květů. 

V  té  krásné,  pučící,  kvetoucí  a  dílem  zrající  již  době 
odpravili  lidu  českému  učitele  nejdražšího  Jana  Husi. 
K  jásotu  jarnímu,  k  povzneseni  nad  všedním  chodem 
života  mífiiiy  se  nyní  slze  a  stesk,'  nadšeni  proměnilo 
se  v  přísahy  nezloicné,  ze  učení  velké  sledováno  bude. 
V  bojích  a  neústupnosti,  ve  vzteku  a  pohnutí  slavivnla 
se  tatáž  slavnost  v  den  mistra  Hnsi.  Av^k  nast^jtel 
Ta  aila  nadšení  povznášela  lid  český  vysoko  nad  jiný 

Digtiz^c;,.  Google 


221 

dálekoTapíti^^  ■'^■'  "  P"'^"'^  smýšlení,  v  jasnost  pozoání 
za  ním  v  téže  míře  °SíÍ"^^'™'  okolními.  Oni  nemohli 
íeli  naň,  veleli  mn  stáj!  On  aÍá>a/.^l«'"  ^O""''*""  » tři- 
tané  STobodě  evého  nadání.  Násilně  musíli""ytí9?p0i- 
vit,  nezastavili  ho  siee,  ale  pozvolna  zastavovali  a  zdr- 
iovali  jej  přece.  Orel  byl  stažen,  spoután,  v  hlubiny 
Dfrien.  Coí  je  stAlo  ěasu  a  namáháni  zastavováni  to. 
Spěchajíce  za  ním,  nebyii  by  více  síly  spotřebovali. 
Potraěovali  sami  právĚ  cestou  tou,  kterou  on  jim  byl 
naznačil,  pokračovali,  letéli  a£  jej  přelétli.  Na  místě 
drahého  řeřmíka  Husa  postavili  symbol  mlčení  v  jazyku 
Jana  Nepomuckého  sníženému  orlu  na  prastaré  po- 
svátné místo. 

V  pradávném  nadšeni  s  věnci  a  zpěvy  poletovala 
mysl  lidu  vzhůru,  aĎ  uhnětena,  plesala  příchodem  jara 
a  vzpomínaje  temně  na  ohnivé  slze  někdejší  za  Jana 
Hasí  rooěné,  ronil  je  lid  ten  dále,  jako  pláčeme-li  ve 
snu  pořád  ještě,  i  když  nám  již  byl  tento  sen  odejmul 
jasné  vědomi  krutého  bolu. 

Daleko,  daleko  pokročiti  ti,  jež  druhdy  orel  dueha 
Ěeského  byl  předstihnul.  Tu  začal  teprv  hýbati  se  ve 
svých  vazbách  a  křidloma  zkoušet,  zdali  možno  i  ve 
vanbách  vzlétnout  třeha  dosti  nizounko.  Lid  ale  ne- 
věda a  ničeho  netuše  chodil  se  modlit  k  němému  ja- 
zyku 8V.  Jana  Nepomuckého.  Přece  ho  ovanulo  zatře- 
pání orla  perutí  a  nadšeni  zalétalo  dále  od  obvyklého 
cíle  poutníkův.  Přicházela  sila  poutníčkův  ku  svato- 
janské slavuosti  do  Prahy.    Praha  bývala  přeplněna, 

Digtiz^c;,.  Google 


323 

ubozí  šťastní  nadSenei  spávali  po  ulicích,  po  prM<^ 
dech,  na  stupních  Iiostelfi.  Spávali,  sg|vgyj^,j.^  _.^^ 
se  Ěli  hledat  Janův  hrob-^^^g^-f,  ^^^^^_ 
ižat^eh  lamPjJtf^Joutaného  orla,  rodiny  evangelických 
.-.uiíff,  otvíraly  svoje  nitro,  i  oni  vysílali  svoje  pout- 
níčky do  Prahy.  Kritickým  okem  prohlíželi  si  tito 
vyslanci  zázraéný  prý  jazyk  av.  Jana,  s  politováním. 
a  úsměškem  dívali  se  kolem  sebe  na  věřid  krajany, 
ale  cosi  přec  je  vábilo  k  mistQm  těmto  v  tentýž  čas. 

Opět  jako  druhdy  pohanství  se  začátkem  křesťan- 
ské nauky  mísilo  se  v  těchto  dobách  katolictví  se  zá- 
rodkem ideálů  znovuzrozeni  národního,  V  těsném  pro- 
storu vypůjčeného  divadla  opakoval  se  často  vídaný  děj 
zakládání  nové  víry  a  nové  naděje  v  zlepfiení  věcí 
a  v  povaneSení  celých  pokolení.  I  tyto  začátky  jako 
mnohé  jiné  byly  tupeny,  pronásledovány  a  utiskovány. 
čím  více  tak  se  dělo,  tím  výáe  vzpínala  se  vůle  zakla- 
datelův, tím  vroucněji  přistupovali  novozasvěcencí.  Se 
zápalem  a  nadSením,  s  úctou  a  láskou  vstupovali  tito 
do  chrámu  svého. 

V  době,  kam  právě  zaběhla  nit  vypravování  toho, 
byla  Eřepinská  zcela  jiií  zdomácněla  v  divadle  českém. 
Její  pověst  dříve  pohoršlivá  nabývala  ve  službě  této 
jiného  významu.  Každý  věděl,  jak  nezištně,  obětivě, 
vždy  ochotně  jedná,  jak  věc  sama  jí  na  srdci  leží. 
Hrávala,  kdykoliv  bylo  zapotřebí,  neopovrhla  žádným 
sebe  bídnějším  kusem,  přijmula  i  vedlejší  úlohu  a  po- 
každé povznesla  celé  představení  pouhým  zjevem  svým 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


223 
a  zvučné  krásným  proslovovánim  mateřštiny.  V  rovné 
míře  byla  ctěna,  zbožňována  a  v  českých  kruzích  slula 
kněžkou  českého  umění,  kdežto  v  německých  s  lichou 
galanterií  sice  do  očí  umělkyní,  za  zády  přece  pohrdlivě 
herečkou  jí  nazývali, 

O  sv.  Jan  bývalo  jako  obyčejně  posledaí  divadelní 
představeni,  an  po  celé  leto  umění  české  víe  nepro- 
mluvilo. Pavlem  Jarým  poučené  a  takměř  pozdvižené 
Libějice  vyslaly  velkou  Ěást  obyvatelstva  do  Prahy 
a  s  hrdostí  nazývali  tito  Křepinskou  svou  krajankou. 
Viděli  ji,  slyšeh  ty  krásné  zvoky  jazyka  mileného  zje- 
jich  úst  a  všickni  cítili  s  pohnutím  nekonečným,  kterak 
ten  jazyk  Žije,  nad  hlavy  jejich  se  vznáší  co  plamenné 
znamení  ducha  naděení,  jak  druhdy  dĚlo  se  ve  shro- 
mážděni apoštolů;  cítili,  že  symbol  zachráněného  ja- 
zyka Nepomnckého  hlubokou  věStbu  zcela  bezděčnou 
skrývá. 

Sám  starý  Hvozda,  Křepinské  dědeček,  byl  přilá- 
kán do  divadla,  kam  nikdy  nebyl  vkročil.  I  na  něm 
pracoval  účinlivý  ten  čas,  na  oko  jen  mrtvý  a  nehnuty. 

Starý  muž  věděl  nyní  teprv,  blízko  u  hrobu,  že 
jeho  odpor  proti  němčině,  jemuž  nebožka  hraběnka 
byla  ráda  hověla,  který  mladého  hraběte  ku  vztekům 
popuzoval,  cosi  býval  jiného,  než  tupost  České  hlavy 
a  neobratnost  Českého  jazyka.  Chtěl  tu  „svou  holku" 
vidět,  jak  jí  ta  čeStina  sluái,  když  prý  jí  rozplakává 
eelé  divadlo. 

Při  výjevu  jednom,  kde  byla  ku  konci  vyvolána, 
vzkřikl  starý  tak  neostýchavě  a  hlasitě  jfgí  jméno,  že 


;,■  Google 


S34 

ona  rozeznala  mezi  vSemi  jeho  miloTany  hlas.  Vyřítila 
se  z  kulisy  Ten,  nahnula  sek  diváctvn.  Tam  ho  viděla, 
starouška  drahého,  s  tou  hlavou  stříbrnou,  s  kulatými 
brejlemi,  jak  tlufe  vši  silou  holi  do  země. 

Opona  se  shrnula  po  dlouhém  jejím  děkováni,  ale 
Křepinská  přiběhla  do  garderoby  tak  Stastna,  tak  po- 
hnuta, tak  šílena  skoro  radostí,  íe  nelze  vypsat  tento 
okamžik  lidského  blaha,  které  někdy  Clovéku  zasvitne 
takovou  silou  a  palřivostí  aí  nesnesitelnou. 

Křepinská  vrhla  sebou  na  kolena  a.  nikdo  nemohl 
ntiSit  vášnivé  stkáni  její. 

„Zítra,  ne,  ještě  dnes  k  dědouškovi  poletím,  af 
mne  Vrbna  spatři  desetkrát,"  pomyslila  si.  Sházela  di- 
vadelní šat  se  sebe,  zahalila  se  v  pláštík  svůj,  sestou- 
pila z  temného  zákulisí,  z  úzkých  divadelních  schodii. 
Neohlížela  se  po  nikom  a  chtěla  skočit  do  vozu.  Tu 
zaslechla  zas  ten  okouzlující  hlas :  „To  věřím,  to  vě- 
řím,"  spfizvukem  polodětinskjm  ale  tak  srdečným,  tak 
přemitým ! 

Byl  to  dědoušek,  jenž  tam  stál  u  vozu  co  čestná 
stráž  s  úsměvem  rozkošným  kolem  zapadlých  rt&.  Chtěla 
mu  vášnivě  kolem  krku  padnout,  on  tomu  zabránih 

„To  by  bylo  hezké,"  povídal,  „jenom  jeď  hezky 
domfi  a  odpočiň  si,  však  jsi  se  namáhala  dost!" 

O  bože !  Jak  vyslovil  to  slfivko  dost.  Bylo  v  něm 
tisíckrát  víc  pochvaly  pro  ni,  než  v  nejhlasnějším  „vý- 
borně a  výtečně"  mladých  jejích  ctitelů.  V  tom  dě- 
dečkově „dost"  bylo  všecko,  bylo  její  uspokojeni  a  od- 

Digtiz^c;,.  Google 


225 
měna  za  dlouhé,  dlouhé  trápení  a  smutný  neukojitelný 
stesk. 

Poslechla  jako  malé  dítě,  odjela  domů,  však  jsoue 
sotva  doma,  sljši  TBoku  šramot,  hlasy.  Slnžebné,  zdá 
se,  nechti  nSkoho  pouštSt  dále,  £e  prý  pozdě  již  a  slečna 
po  divadle  návStěr  nepřijímá;  ale  tento  navátěvovatel 
není  právě  krotký  a  velmi  nahlas  vymáhá  si  práva 
vstoupení,  Křepinská  letí  ven  a  hle,  nemýlila  se,  on 
je  to,  starý  dědouSek  sám.  PopiTé  co  byla  v  Praze  ji 
navStivil. 

„Musím  ti  ríei,"  pravil  sedaje  a  dríe  hřraotuou 
hai  mezi  nohama,  „že  jsi  se  velmi  dobře  držela,  velmi 
dobře,"  Starý  potřásat  hlavou  probíhaje  v  myšlénkách 
výjevy  kusu.  „A  také  ti  mohu  říci,"  dodal  za  ehvili 
po  dobrém  uvážení,  „že  to  není  pranic  zlého,  co  děláš. 
Je  to  krásné,  každý  je  potěšen,  kdo  to  vidí,  nevím, 
proÉ  lidé  rozšiřují,  že  by  to  bylo  něco  zlého." 

Křepinská  ležela  před  starcem  na  kolenou  tulíc 
hlavu  kjeho  prsoum. 

„Ale,  ale,"  bránil  se  tento,  „kdyby  tě  tak  někdo 
viděl;  ty  tvoje  fifleny  tam  venku,  které  mne  sem  ne- 
chtěly pustit,  ztratily  by  reépekt  před  tebou.  Víš  co, 
navStiv  teď  rodiče,  já,  já  jim  to  vzkážu,  že  [^jedel. 
Beztoho  nebude  se  letos  už  česky  hrát." 

„Myslíg,  dédoošku,  mohu  se  odvážit'/"  tázala  se 
Křepinská  držíc  pořád  jeho  ruku. 

„Ano,"  odvěce  zkrátka  staroušek  a  na  d&raz  klep- 
nul holi  o  zem. 

Digtiz^c;,.  Google 


„Hned  zítra  zadám  u  ředitele  za  dovolenou." 

„Za  dovolenou?  Odkud?"  tázal  se  déd,  „od  ně- 
meckého divadla?  Eh  eo,  tóm  lidem  se  postav,  nedě- 
lej s  nimi  mnoho  okolkĎ.  VSak  ani  já  ae  svým  hrabě- 
tem mnoho  okolků  nedělám." 

Ona  se  smála,  slíbila  dědečkovi  co  jen  chtSl  a  za 
několik  dni  byla  na  cestě  domů. 

Samým  květem  bylo  vĚe  pokryto.  Zavítala  do  lesa, 
kde  dětství  svoje  šťastné  prosnila.  Ty  zelené  větve  nad 
ní,  ten  ptaěí  zpěv,  ta  kvítka,  po  nichž  dětská  její  ruka 
druhdy  sahávala,  vče  přijímalo  Ji  zase  ve  svou  dávnou 
krásu.  Zde  bloudívala  později  nešťastna,  hledající  vchod 
ku  dráze,  kam  ji  pudilo,  by  zvěstovala  ze  zdroje  krásy 
z  nitra  jejího  proudícího.  Za  jakou  cenu,  po  jakýchto 
zápaších  došla  konečně  k  cíli ! 

Ano,  byla  u  cíle  všeho,  Čeho  si  byla  přála  dosáh- 
nout. Tam  viděla  již  tu  povědomou  myslivnu,  kde  ro- 
diěe  toužebně  prý  na  ni  čekali.  .SlyĚeliť  v  eelém  okolí 
jen  s  úctou  eo  o  světici  o  ní  mluvit.  Věci  obracely  se 
zcela  v  jinou  stranu,  než  z  jaké  druhdy  na  ni  patřívali. 
Ona  je  mínila  překvapit,  přicházela  o  několik  hodin 
dříve,  než  se  mohli  nadíti,  šla  sama  lesní  pěšinou,  od- 
počívajíc, vítajíc  se  s  lesem,  dávným  přítelem. 

Užívala  zdloufaa  pokoj  v  srdci  svém.  Vrbna  jak  by 
pro  ni  nebyl  na  světě,  o  Favlovi  slýchala,  jak  blaze, 
pilně  účinkuje  na  poli  spisovatelském,  jak  oo  jéji  sle- 
sledovala  ona  jeho  činnost  a  při  tom  bylo  dosti.  Každý 
byl  zasnouben  úkolu  svému.  Ocenila  nyní,  kolika  bo- 
jdra  a  neshodám,  jakému  neštěstí  z  obou  stran  se  byla 

D.3t,z^=;,C.OOglc         . 


237 
vyhnula,  nepěstujíc  dále  uměle  vylhanou  váSeň  láeky, 
TjléĚivSi  jeho  pojednou  ze  Tšeeh  bolestných  klamů. 

Již  bjla  za  ni  první  doba  kvetoucí  mladosti  a  s  bo- 
lestí cítila,  íe  posud  pravé  lásky  nepoznala.  Nevěděla, 
má-Ii  v  ni  posud  doufat,  čí  má-li  na  věky  odříkat  se 
blaha  toho  ode  vSeeh  lidi  nejživěji  žádaného.  Ona,  jež 
dovedla  líěit  tento  cit  ve  vSech  odstínech  vášně  a  něž- 
nosti, v  jeho  šílenosti  a  výsosti,  ona  jej  neměla  po- 
znat? Nebyloť  to  v  její  moci,  to  jediné  věděla,  a  tato 
žena  druhdy  nařknutá,  která  za  chyby  svého  života 
posud  pykala,  stála  nyní  neodvratně  při  zásadě  jediné, 
že  nedá  lživým  hlasem  lásky  nikdy  více  klamati  se. 
Neboť  pravé  lásky  oběti  neklesají  nikdy  v  lidské  dů- 
stojnosti, sama  zlá  pověst  nedovede  jim  ublížit  a  vSecko 
neštěstí  je  povznáší;  ale  ta  pravá  láska,  v  níž  duch 
s  duchem  se  setká,  která  co  zářící  štít  před  útoky 
špatnosti  a  zloby  lidstvo  celé  střeží,  ta  která  i  pokrok 
národův  vítězně  za  ruku  vwie,  ta  neroste  jen  ledakdes 
kamkoli  pohledneš.  Nalezneš  ji  někdy  vysoko  na  strmé 
skále,  jindy  hluboko  ve  sluji  skrytě,  zašlapáváš  jí  někdy 
nohou  na  cestách ;  ale  nebývá  to  ona,  oatáhneš-li  kam- 
koli po  ní  ruku.  'Mnaiš  umět  naleznout  ji  jako  čtyr- 
lístek;  nenalez  neš-1  i,  musíš  ji  ctíti  neviditelnou,  nešpinit, 
nezneuznávat  ji  v  modle  jakékoli.  Nemusíš  proto,  ne- 
poznav ji,  věřiti  v  ní  slepě,  ale  přesvědčiti  se  o  ni  tam, 
kde  není  lži,  kde  v  skutku  milovati  můžeš,  byt  to 
nebyl  milenec  nebo  milenka. 

Eřeplnská  tak  Činila.  Neoželela  její  ztráty,  ale  že 
dále  aebloudila  hledajíc  a  klamajíc  dále  své  a  jiné 
srdce,  zůstalo  na  vždy  útěchou  její  nejlepší. 

Google 


XXIII. 

Před  svým  odjezdem  na  dálné  opětné  cesty  byl 
Viktorin  ustanovil  v  přípise  k  Holému,  aby  prázdné 
síně  a  komnaty  zámku  Libějiekého  nezahálely.  Pone- 
chával Holému  bližSí  zařízeni,  jak  si  je  vyíádá  nejbližM 
jakási  příležitost.  Bylf  zařídil  sám  půjĚovnu  knéh  svých 
lidu  přístupných  a  myslil  na  nějaké  výstavy  učebních 
předmětů,  na  předuáĚby,  které  Pavel  snad  by  zastal, 
na  zábavy  uĚleebtilého  druhu. 

Když  bylo -známo  v  okolí,  že  Křepinská  smířivši 
se  s  rodiĚi  ve  svém  domové  meĚká,  zdálo  se  Holémn, 
že  nastala  takováto  příležitost,  na  jakou  Viktorin  byl 
púčital. 

Nevěda  jeStě  sám  co  a  jak  zaHdit,  zavítal  do  my- 
slivny  ke  Křepinské,  aby  s  ní  se  poradil,  kterak  pro- 
vést ViktorinoTo  nařízeni.  Myslil,  že  by  se  dala  pro- 
vésti malá  akademie  nejhlavnějším  spolupůsobením 
jejím,  jen  že  bylo  zle  kde  sehnat  jiné  síly  k  spolu- 
úěin  kováni. 

Křepinská  slíbila  s  ochotou  tím  větší,  že  se  nadálá, 
kterak  i  rodiče  ji  uvidí  a  uslySí  v  jejím  umění,  na- 
vrhla, že  zastane  sama  celý  program,  kdyby  jinak  býti 
nemohlo,  přednáškou  jednotlivých  výjevů  z  kusů  někte- 
rých, S  vděčnosti  přijat  program  takový,  který  pořa- 
dateli všecky  starosti,  odejmul.  Přístup  byl  volný  všem 
z  celého  okelí  dle  vůle  vzdáleného  Viktorina.  Holý  byl 
přítelem  tak  dokonalým,  že  by  si  nebyl  troufal  jednat 

D.3t,z^=;,.C.OOglc 


T  n^men^ím  proti  přáDÍ  uaň  vznesenému,  i  kdyby  s  nim 
nebyl  souhlasil.  Není  pochybnosti,  že  považoval  to  celé 
za  výstřední  kousek  propůjíiuje  se  mu  však  z  přátel- 
ství. Jeho  ženuška  zas  neměla  vůle  a  myžlénky  mimo 
vůli  a  myšlénku  jeho. 

Tím  větĚí  pobouřeni  přinesla  paní  Mařinská  do 
rodiny,  zaslechší  o  eo  se  jedná.  Ba  zdálo  se  ji,  kterak 
ani  to  ji  není  vhod,  že  rodiče  Křepinské  -s  neposluš- 
nou dcerou  se  smířili,  vždyť  jim  vfibee  nic  neučinila 
po  vůli.  Ještě  kdyby  byla  divadla  zanechala  a  kajícně 
jim  k  nohoum  klesla;  ale  právě  nyní  bývalo  slyšet 
o  jejích  nejskvělejších  výsledcích  divadelních.  Jaká  to  ale 
nade  všecko  nestydatost  chtít  hráti  ye  svém  rodišti  na 
Libějickém  zámku ! 

Nadarmo  namítal  správce,  že  Holý  jedná  dle  ua- 
ťlzeni  pána  Libějického.  Mařinská  naproti  tomu  pra- 
vila, že  se  mohlo  cokoli?  jiného  zaříditi,  a  dovedla 
matku  dostati  na  svou  straou  tak,  že  se  pronesla  s  Ma- 
řin^ou  zároveĎ,  kterak  představení  to  zajisté  nenavštíví, 
aniž  Virginy  tam  připustí. 

Správce  i  Holý  bylí  by  skoro  již  se  zlobili,  avšak 
Holý  měl  zvláštní  pojem  o  ženské  logice  a  tvrdohla- 
vosti, byl  přesvědčen,  že  žádnými  d&vody  nezvítězí  nad 
ní  a  považoval  za  nedčstojuo  pustiti  se  do  plané  hádky. 
Nechal  tedy  ženštiny  pří  jejich  a  správce  Éinil  dle  jeho 
přikladu.  Bývalí  vůbec  zvyklý  nejstarší  dceři  jakési 
právo  nadvlády  přiřknouti,  cítil  zcela  nevědomky,  íe 
této  zené  jakési  náhrady  za  cosi  promeškaného  jest 
potiebí,  a  mlčel  k  jejímu  horlení. 

Digtiz^c;,.  Google 


Nadarmo  akonSela  Virgina  aspoň  jeho  obmékčiti 
a  vymoci  sobě  pristnpn,  aby  spatřila  nméní  Křepinské. 
Otec  souhlasil  se  svou  ženou  i  dceron,  že  se  nalézá, 
Virgina  u  velkém  nebezpečí  vyšinouti  se  z  pravé  draky 
ženskosti. 

Erásná  síň  v  zámku  byla  vyleštěna,  vkusně  ozdo- 
bena, jakViktorin  byl  žádal,  a  pohostinsky  přístupna 
a  otevřena.  Yirginka  blondila  jako  nešťastná  vyhnan- 
kyně  v  prostorách  zámku.  Za  několik  hodin  odbude 
«e  T  těchto  mistech  něco  krásného  á  vznešeného,  vSiekni 
to  uvidí;  jen  ona.  jež  by  ne  ponze  viděla,  ale  učila 
se,  aby  podobně  se  povznesla,  byla  vyloučena  krutou 
vůli  jiných,  Její  ^aty  byly ,  od  rána  již  zamčeny  a  klíč 
chovala  Máři nská  v  kapse,  strachem,  aby  děvče  na  po- 
slední chvíli  svou  vůli  neprovedlo.  V  domácích,  nej- 
horších satiěkách  byla  ubohá  svědkem  příprav  slav- 
nostních. 

Mařinská  provádějíc  přísný  ten  dozor  nad  mladší 
sestrou  samu  sebe  trýznila,  neb  byla  svědkem  rq^něŽ 
jako  Virgina  nepokojným  slavnostních  příprav.  Byla  by 
ráda  doma  zůstala  a  pouze  k  vůli  Virgině  byla  již  od 
rána  v  Libějieích.  Začátek  byl  určen  na  Šest  hodin  ve- 
čer, ve  čtyry  hodiny  zastavil  se  jíž  vůz  před  zámkem. 
Starý  lesní,  jeho  žena  a  Eřepiaská  vystoupili  zaméřivĚe 
přímo  k  správcovům. 

Správcová  a  Mařinská  ztrnulý.  Od  úprku  Křepin- 
ské nebyli  rodiče  její  pranikoho  navštívili  studem  a  lí- 
tosti, žiliť  jako  ponstťvníci.  Jich  zjevení  na  prahu  správ- 
eovie  působilo  co  zjevení  duchů.  Byli  tak  patrně  sestárlí, 

D,l,z^:;,.  Google 


281 

tak  sklíčení  a  ehrbeaí,  ačkoli  nyní  spokojeně  se  usmí- 
vali v  domněnce,  íe  zároveň  s  nimi  všiekni  v  okolí  se 
smířili,  štíhlá  postava  Křepinské  vznáSela  Be  za  nimi, 
předčila  je  a  ona  b1iií,íe  se  hostitelům  omlouvala  se, 
íe  dříve  nebyla  poviniié  návStěvy  vykonala,  íe  nyní 
přichází  dříve,  by  chybu  svou  napravila  a  eelou  rodinu 
zvlášf  ještĚ  ve  jménu  svém  ku  představení  pozvala, 
ačkoli  není  pochybnosti,  že  vlastně  všiekni  zde  jsou 
hostmi  vzdáienébo  pana  Viktorina  Duchoslava. 

Správcová  okouzlena  jsouc  výmluvností  krásné 
umělkyně,  její  vlídností  a  dokonalou  zdvořilostí,  ihned 
byla  převrácena  řkouc,  že  sice  jíti  nezamýšlela,  avšak 
jsouc  pozvána  tímto  spflsobem  zajisté  přijíti  neopo- 
mine Při  tom  již  jí  padlo  na  srdce,  který  ze  svýeh 
f-epeů  vezme  a  které  Sáty  dosti  se  hodí  k  této  příle- 
žitosti. 

Mařinská,  aby  se  vyhnula  nemilému  setkání,  byla 
odešla  do  vížky,  kde  mínila  tak  dlouho  skryta  zůstati, 
až-  by  zas  návštěva  se  klidila.  Slyšíe  matčinu  odpověď 
pohnula  sebou  nevrle  a  vzbudila  svou  nerozlučitelnou 
dcerušku,  která  spala  v  jejím  náručí.  Ditě  se  ozvalo 
■a  správcová  v  dobrou  jsouc  uvedena  míru,  neparaětliva 
a  roztržitá  jaká  bývala,  zapomínajíc  na  všecky  námitky 
Mařinskó,  přála  si  předvésti  starým,  dlouho  pohřeSo- 
vaným  známým  těmto  malinkou  vnučku  i  Šťastně  pro- 
vdanou dceru.  BěŽíe  k  vííee  otevřela  dvéře  a  volala, 
by  Lina  vešla.  Omlouvala  její  vzdálení  se  spánkem 
.dítěte,  který  nechtěla  tato  dobrá  matinka  rušiti,  odří- 
kajíc se  raději  milého  prý  shledání. 

D,lz.::,.  Google 


Líně  nezbývalo  lei  vejití  s  dítětem  na  rnkou,  jež 
přivinutím  a  povstáním  jejím  zase  ukonejšeno  bylo. 
Pronikavé  světlo  z  vížky  ozařovalo  upaniloa  mladou 
matku  a  spící  děíátko.  Byl  to  pohled  krásný,  Kře- 
pinskoQ  uchvacující.  Jako  okouzlena  dívala  se  na  Linu 
a  oči  se  ji  zarosily.  Lína  zastavila  se  skoro  na  praba 
malé  té  komnaty.  Její  nepohnutost  mohla  býti  při- 
čtena péči,  aby  děcka  nevzbudila,  hrdě  kamenný  výraz 
jejích  tahů  byl  těmto  od  dětinství  vlastni.  Bylyť  sKře- 
pinskou  spolužačkami,  poznávaly  se  jedna  druhou  pře- 
dobře.  'Fato  přistoupila  zlehounka  a  s  pohnutím  ku 
krásnému  skupeni,  jež  se  ji  zjevilo  co  obraz  blaha 
ženského,  jí  snad  nedostižného.  A  ona  nbobá  div  ne- 
poklekla. Sehnula  se  k  dčeku  a  něžně  se  dotkla  rtom& 
jeho  ručinky. 

Mařinská  potlačila  výkřik  hr&zy.  Pověra  hrozná 
zatemnila  jí  smysly.  Zdálo  se  jí,  že  vidi  před  sebou 
nebezpečnou  kouzelnici,  jakých  druhdy  na  branících 
upalovali,  a  tato  že  kouzlem  svým  Mařinské  jediného 
klenotu,  drahého  dítěte  se  dotkla.  Byla  by  nejraději 
prcbla  hůb  ví  kam,  snad  do  kostela,  aby  ji  kněz  to 
děcko  znova  posvětil  a  zachránil  před  nebezpečím  žen- 
ského poblouzeni.  Posud  však  vládla  nad  svými  váš- 
nivými pudy  zásadou  téže  d&stojnosti  ženské,  jejížto 
modle  byla  obětována.  <> 

Erepinská  opakovala  ji  svoje  pozvání,  ač  necítilH. 
se  již  tak  volnou  při  tom,  jako  když  k  dobrosrdečné 
správcové  mluvila.  Mimovolně  zněla  její  žádost  co  po- 
korná prosba  a  ona  byla  jako  zničena  před  touto  že- 

Digtiz^c;,.  Google 


Dou,  na  jejíž  pověsti  nikdy  nelpěla  sebe  menší  skvrna 
hany,  ktorá  tu  stála  před  neSEastnou  umélkyni  co  ka- 
menný klasický  vzor  ienskoeti  a  jejího  ůÉele  v  přirodí, 
Krepioská  byla  jen  filověkem,  Člověkem  zápasícím,  pra- 
cujícím, chybujícím,  a  zde  stála  žeua  za  více  neb  inéně 
jmina  než  člověk  ve  své  všeobecnosti.  Tuto  ženu  ohra- 
zovala netknuteiná  pověst,  sloužící  jí  péče  rodinná,  před 
jejíma  nohama  uklízeny  překážky  života  zevních  zá- 
pasů a  v  zátíĚí  svém  mohla  žít  posvátným  úkolům  pří- 
rodním. 

Na  pozvání  Kfepinské  zavrtěla  Mařinská  hlavou. 
„Nemohu  nikam  jít  pro  to  dítě,"  odvěce. 

„Oh !  Jak  to  pochopnju!"  odpověděla  Křepinská. 
„Což  je  vám  do  celého  světa  u  porovnání  s  tímto  dra- 
hým skvostem.  Kdož  by  se  vám  směl  vetříti  na  místě 
něho." 

Nevyšla  z  pohnutí,  správcová  na  místě  Líny  od- 
povídala ji  laskavými  slovy.  EoneĚnĚ  odebrala  se  Kře- 
pinská s  rodiči  k  Holým,  kam  byla  pozvána,  by  k  před- 
stavení se  připravila.  Na  prahu  do  ložnice  stála  polo- 
skrytá,  nikým  nepozorována  Vírgina,  bledá  a  více  po- 
hnutá než  Křepinská  dítětem  Lininým.  Žádný  muž, 
ba  ani  Pavel  nemohl  s  obdivem  takovým  půvabnou 
Kfepinskou  kdy  pozorovat  jako  Virgina.  Jen  bázeíí 
před  Linou  ji  zdržovala,  že  se  neuvrhis  k  nohoum  té 
zofiobněné  kráse  a  ušlechtilosti,  která  se  zdála  mladé 
té  dívce  daleko,  daleko  nedostižnou.  Věděla  dobře, 
kdyby  dost  málo  se  prohřešila  proti  zákonům  Lininým, 
že  by  nesměla  neodvolatelně  k  představení  se  doprositi, 

D,lz.::,.  Google 


234 

a  to  přece  zamýšlela.  Za&ala  ihned  po  odchodu  hostů 

pn^it  s  Škemrat. 

Mařinská  byla  chladná  a  zamračená.  „Což  mám 
já  tobě  co  rozkazovat?"  odpovídala  jí.  „maminka  si 
daJa  říci,  že  půjde,  vezme-li  té  s  sebou,  jdi  si." 

Maminka  dobře  cítila  dceřinu  výčitku,  ale  nedala 
se  již  odvrátit. 

pZa  zdvořilost  ochotu,"  pravila.  „Jsem  pqvinna 
Křepinské  to  učinit,  ale  ty,  Virginko,  nesmíš  tam  a  ne- 
smíš. Jsi  příliš  mladá  a  uemáŠ  rozumu." 

Správcová  nebyla  zcela  přesvědčena  tohoto  večera 
o  tom,  co  Virgince  říkala,  ale  něčím  zas  chtěla  Ma- 
řinstou  udobřit.  U  velkém  spěchu  shledávala  svou 
toaletu,  při  čemžto  jí  Virginka  beze  vzdorů  pilně  po- 
máhala, roníc  potoky  slzí.  Matka  Šeptala  jí  stranou 
do  ucha.  že  jí  to  všecko  vynahradí,  hladila  jí  mokré 
tvářinky  a  slibovala  jí  nové  blankytné  Šaty,  které  Vir- 
gina  dávno  si  přála,  aniž  kdy  chtěla  Mařinská  tuto 
neužitečnou  barvu  schváliti. 

„Počkej,  dostaneš  na  ty  šatiéky,  ať  si  říká  Lina 
co  chce,"  opakovala  matka  Šeptem,  zlobíc  se  na  tvrdo- 
šíjné míření  Mařinské,  jež  seděla  a  dítětem  v  koatkn 
jizby,  dívajíc  se  v  bolestném  zamyěleBÍ  v  jeho  droboun- 
kou Bpieí  tvář. 

„Nechci  těch  blankytných  Šatů,  jenom  mne  vezmi 
s  sebou,"  šeptala  na  vzájem  Virgina,  zapínajíc  matce 
sponku  u  perlí,  jimJž  tato  při  slavnostních  příležitostech 
se  zdobívala. 

D,lz.::,C.OOglc 


2S5 

Matka,  skoro  již  přemluvena,  zpomněla  si  vSak, 
ie  má  Mařinská  klíS  Virgin  iny  skříně  v  kapse.  ííebjlo 
pochybnosti,  že  by  jej  byla  dobrovolně  vydala,  aJe  říci 
o  něj,  to  převyšovalo  odvahu  pani  správcové,  neboí 
znamenalo-  by  to  vzpouru  proti  vlastním  zásadám  nyní 
vrtkaTým,  druhdy  v  mladistvém  zápalu  v  srdoe  nejstarěí 
dcery  vStěpovaným,  kdežto  se  ujmuly  a  zmohntněly  da- 
leko nad  mateřský  kmen. 

V  těchto  nesnázích  vešel  Mařinsky  do  dveří.  Sprá?- 
eová  jej  uvítala  se  zářícím  úsměvem,  Virginba  spráskla 
ruce  za  matčinými  zády  a  Mařinská  pozvednoue  k  němu 
zvolna  hlavu  zbledla.  On  byl  více  než  svátečně  oděn. 
Svatební  frak,  naĚkrobené  jabot,  na  jedné  ruce  bě- 
lounce vypranou  stávkovou  rukavici,  na  druhé  as  osm 
prstenů,  na  nohou  jemné  střevíčky,  mašličkami  opatřené, 
v  rnee  klobouk  se  zelenou,  hedbávnou  podšívkou,  toť 
byl  vkusný  oblek  jeho. 

„Půjdu  také  na  Křepinskou  se  podívat,  drahouĚku," 
pravil  k  Líně,  „nemohu  se  vyhnout  tomu,  každý  by  se 
mi  vysmát,  že  jsem  si  to  dal  od  tebe  zapovědět,  neboí 
všecko,  všecko  jde.  Celý  Vlnotín  zde  bude  a  bezpo- 
chyby že  budou  lidé  po  chodbě  stát,  jušto  do  sině  se 
nevejdou.  Chci  tě  přemluvit,  milá  Lino,  abys  i  ty  vý- 
jimku nedělala,  vždyE  můžeš  Virgince  dítě  svěřit,  ta 
beztoho  nepůjde," 

„Nikoliv,  ona  půjde."  řekla  Mařinská,  vytahujíc 
t  kapsy  klíč  a  podávajíc  ho  chvějící  se  Virgince,  „vSak 
jsem  dobře  slyšela,  cosi  s  maminkou  šeptaly.  Dej  mi, 
• 

D, liz.:;,.  Google 


236 

Mařinský,  zapřáhnout,  jsem  zďe  zbytečná  a  pojedu  jelté 

Ka  dne  domů." 

Virginka  položila  klič  na  stůl  a  zavrtala  hlavoQ, 
í.e  nepůjde.  Mařinský  prosil  Linu,  aby  domQ  sama  ne- 
jezdila, nýbrž  jak  zamýšlela  ú  rodičů  přes  nocz&etala, 
le  bj  měli  lidé  hned  zas  o  tom  eo  mluvit.  To  přiSli 
Holých  dolů  a  jiní  přespolní  hosté,  jizba  naplnila  se 
lidmi,  vĚickni  niluTili  jen  oKřepinské.  Strachem  a  chva- 
tem, aby  každý  přee  nějaké  místefko,  odkud  by  bylo 
TÍdět  a  slyšet,  utržil,  vyhrnuli  se  ze  dveři  s  menšími 
poklonami  a  upýpáním,  než  bylo  jinak  v  obyčeji.  Sotva 
že  si  kdo  TÍee  povširaoul  Mařinské  a  Virginy.  Matka 
dala  se  davem  trhnout  ven  a  Mařinský  nedbaje  pranic 
své  zarmoucené  ženy,  odstrčil  1  tchyni  i  ostatní  hosty, 
aby  probůh  jen  přiĚel  hodně  napřed. 

Sestry  zůstaly  o  samotě.  Lina  nepobízela  víc  Vir- 
giny, aby  s  ostatními  šla,  a  tato  starala  se  vlídné  o  néeo 
k  veřfiři  své  malé  neteři,  která  se  byla  probudila. 
Odejmonc  ji  Line,  nakrmila  ji  obratné  a  jakoby  ne- 
byla po  pranii^em  toužila,  posadila  si  děcko  na  Širokou 
řimsu  nízkého  okna,  z  něhoí  maliřká  do  zahrady  spad- 
nout nemohla  a  radostí  do  zelena  jako  ptáče  se  ti'e- 
petala.  Mařinská  neohlížela  se  po  dítěti  ponechávajíc 
je  sestře.  Přecházela  po  pokoji  mlčky  a  zádumčirf. 
S  opovržením  k  sobě  samé,  s  pýchou  vzpouzející  se 
proti  tomuto  citu  cítila  krutou  žárlivost  k  M&řinskému 
na  Eřepinskou.  Jí,  nad  nížto  ona.  Lina,  druhdy  se 
poTznááela  v  hrdém  sebevědomí,  bývalo-li  o  ní  re  spo- 
lečnosti řeč,  jižto  velkomyslně  se  ujímala,  tož  proto  jen, 

Digtiz^c;,.  Google 


337 
íe  by  někdo  mohl  domnívati  se,  jako  by  ji  hájila 
jsouc  sama  podobna ;  jí  kořili  BeTĚíekni.  Ti,  eo  drnhdy 
Bftd  ni  rameny  brÉivali,  kteří  ji  považovali  co  hanbu 
svého  rodiětě,  nevéděli  více  o  tom.  VĚe  bylo  zapome- 
ttuto  a  zjevem  jejím  ovládáno.  Nechať  tedy  všickni  se 
bláznili,  Line  nebylo  třeba  jích  uznáni  pro  sebe.  Eře- 
pinská  to  uznáni  hledala,  po  něm  toužila,  jemu  se  vě- 
novala, nechat  si  ho  má, 

Ale  Mařinský,  ten,  kterému  jedinému  svědčilo  celé 
žiti  Linino,  ten  neměl  ji  býti  odlouzen  ani  na  okamžik, 
ani  myšlénkou.  Bylo  jí,  jako  by  měla  zuřivě  hájit  toho 
mníe,  kterého  přece  nemilovala.  Pak  zpomněla  sí,  jak 
jeSitně  Mařinský  by  se  usmíval,  kdyby  měl  zdání  o  této 
^livosti,  a  nechuf  přemáhala  ji  tím  větSí,  Čím  méně 
se  mohla  ubrániti  tomn  citu. 

Yirgina  pohrávajíc  s  dítětem  tuSila  jaksi  zdaleka, 
co  sestru  zabolelo.  Obětujíc  své  nejmilejší  váSnivé  přání 
Hnila  zadost  právě  krásné  té  ušlechtilosti,  za  nížto  srdce 
její  plamenalo,  kterou  v  uměni  vidělo,  již  snažilo  se 
postavit  3Í  eo  úSel  snahy  své  duševní.  Tak  málo  po- 
vrchni byla  tato  snaha  její,  že  dovedla  dát  přednost 
skntku  soucitu  sesterského  před  horUvosti  své  umělecké 
obraznosti.  Kdož  viděl  ji  před  chvilkou  ještě  plnu  žá- 
dostivosti, byl  by  ji  nepozoal  nyní  v  domácím  uspokojení. 
Byl  to  parný  den  a  teplý  veěér.  Věeckna  okna 
byla  zotvírána.  Šramot  a  hlahol  zaléhal  shora  ze  síně 
do  osamělé  jizby,  Pak  utichlo  vše  jako  kouzlem  a  po 
tom  tichu  významném  zavzněl  hlas  ve  zvucích  plných 
a  vrobefcb.     Bylo  slyšeti  tichem  večemim  kaídinké 

D,lz.::,.  Google 


siovo,    i  nejjemnáji   vzdechnuté.     Objímajíc  v  náručí 

děcko  nahýbala  se  Virgtna  z  okna  ven,  aby  vsála  eelou 
duši  ten  přizíuk  sterých  citů  stoupající  z  hlubin  do 
výše,  bloudící  po  všech  mezích  lidského  obzoru,  vždy 
stejnou  krásou  nesený.  Mladá  Virgina  tázala  se,  zdaž 
jí  kdy  bude  možno  vypnouti  se  v  takou  výši,  a  nevě- 
déta  T  teto  glastně  klidné  chvíli,  že  bnde  často  ještě 
a  vždy  bolestněji  takto  se  tázati. 

Přecházející  Lina  byla  bhže  okna  své  kroky  za- 
stavila zasleehnouc  první  zvuky  hlaau  Křepinské.  Byla. 
uchvácena,  povzbuzena,  rozčilena,  bylo  jí,  jako  by  všecko 
odhodit  musela  a  sledovati  svůdný  tento  hlas.  Pak 
zase  lítost,  řevnivost,  zahanbení,  odsouzení  samy  sebe. 
Tleskot  siní  otřásající  vrhal  ji  v  zonfaíé  vzteky,  kdežto 
Virgina  nad  ním  bo  zamýšlela. 

Starý,  lhostejný  ten  zámek  byl  jako  omlazen 
a  oduševněn.  Zářit  sterými  světly  ve  snivé  noci,  zvučil 
co  obrovská  harfa  v  tichém  okolí,  zdál  se  býti  jinon 
oživenou  bytostí. 

V  této  době  stál  Viktorin  na  palubě,  pluje  oceá- 
nem. Zdaž  vyslal  mu  pozdravení  tento  ozářený  milo- 
vaný domov  jeho,  kde  jeho  myšlénkou  žiti  se  vzmá- 
halo, jeho  přičiněním  mysli  se  probouzely?  Bylť  ty- 
štván  opět  v  cizinu,  jako  věčný  Ahasver.  Zápasil  věčné 
o  žiti  ducha  svého.  Stál  na  palubě  a  dívaje  se  za 
sluncem  zapadlým,  byl  zamlčen.  Jestliže  snil  o  svém 
milém  zámku  Libějickém,  cítil  zajisté  uvolnění  tíže 
svého  žiti,  jehožto  záhada  co  sfinx  z  hrozivých  mračen 
stvořená  po  krátkém  vyjasnění  zas  temně  nad  film  se 
vzpínala. 

Digtiz^c;,.  Google 


XXIV. 

Křepjnská  vrátila  se  do  Prahy  doprovázena  žehná- 
ním a  spokojenosti  svých  rodičů,  radostnými  diky  svých 
krajanů.  Yirgina  ji  více  nespatřila,  ani  neuslyšela. 
BylaE  úzkostlivé  střežena  a  pátráno,  zdali  se  Deobjevi 
zase  její  touha  divadelni.  Vedli  ji  k  prácera  jejího  po- 
hlaví a  někdy  jen  vymohla  si  trochu  svobody.  Jenom 
v  kostele  potřebovali  jejího  krásného  hlasu  a  k  vdií 
němu  směla  ve  zpěvu  a  hudbě  evi&iti  se.  Knihy  6etla 
na  zapřenou  a  v  neděli  odpoledne  psávala  neb  kreslila. 
Aviak  mysl  její  byla  jako  slavíček,  jenž  zpivá  i  ve 
svém  vězení !  Neznala  zbraně  vzdorů  a  zpumosti,  aby 
jí  si,  vymohla  své  svaté  právo.  Hledala  důvody,  jimiž 
by  své  okolí  přesvědčila  o  něm,  ale  nedopidila  se  dosti 
makavýeh  v  pořádku  věcí  a  sama  konečně  uznala,  že 
Žena  patří  do  domu  a  ku  krbu.  Jak  by  ne,  vždyť  mi- 
lovala ten  dům  i  krb  a  radostně  kolem  něho  se  otá- 
Ěela.  Namítala  jen,  jaké  by  to  bylo  umění,  kdyby  ně- 
které ženy  domu  i  krbu  se  neodříkaly,  věnujíce  jemu 
krásnou  saahu  svou  ?  Odvětilo-li  se  jí,  že  takové  ženy 
to  Siní  za  cenu  hříchu,  naivně  podotkla,  že  snad  tím 
větši  jest  to  zásluhou. 

Byla  pak  zas  peskována;  jak  jinak?  Byloť  to  dítě 
nenapravitelné  a  při  věí  jemnosti  povahy  prostořeké 
a  nebezpečné. 

Zemřela  tenkráte  ona  stará  Boža,  o  niž  jsme 
zmínku  učinili,  když  druhdy  Lina  u  ní  pomoc  hledati 

Digtiz^c;,.  Google 


210 

zamýMela  t  lásky  tisni.  Doneslo  se  až  do  zámku,  jako 
po  celém  okolí,  že  stará  prý  zemřela  podivaým  způso- 
bem, že  jest  celá  Ěerná  a  podivný  zápach  po  síře  že 
jest  po  chaloupce  rozšířen.  Eaždý  může  si  pomysliti, 
kdo  tedy  si  přiSe!  pro  její  duši  a  kam  ta  nešťastná 
nyní  as  putuje.  Povídalo  se  dále,  že  se  rozpakuje  pan 
farář,  má-li  uložiti  na  liřbitově  mezi  jinými,  s  bohem 
smířenými  nebožtíky  jeji  mrtvolu.  Správce  i  Jarý  vlo- 
žili se  do  toho  a  rozhodli,  že  by  vymohli  Bože  místečka 
na  hřbitove  evangelickém,  kdyby  cos  podobného  státi 
se  mělo. 

Věc  tato  zůstala  pochybná  až  do  poslední  chvíle. 
Pohřeb  protáhl  se  o  den  déle,  než  bylo  v  obyčeji  mrtvé 
pochovávati.  Lidé  tvrdili,  že  se  déjí  strašné  věci  v  úmrt- 
ním Rozině  domĚ.  Konečně  byla  vynesena  rakev  ně- 
kolika rozumnými  muži  a  bez  priivodu  jiného  nesli 
Eozu  úvozem  ke  hřbitovu.  Jenom  jediné  děvČe,  mla- 
dinké  a  vlídné,  doprovázelo  smutný  ten  pohřeb.  Eoleska 
setkala  se  b  ním,  v  niž  přijížděla  Mařinská  ke  svým 
rodičům. 

ř^evědoDC  ničeho  o  tomto  případě  dala  tázati  se 
)y  byl  zemřel,  a  dověděvši  se  poznala  zá- 
co  jedinou  priivodkyni  mezi  čtyřmi  neb 
kteří  tohoto  pohřbu  se  byli  ujmuli. 
pozdravivši  sestru  šla  dále  až  ke  hrbi- 
la drive,  dokud  hrstku  blíny  na  chudob- 
thodila.  Byla  pak  doma  zas  plisnéna. 
-osto  nepochopila  proč.  Nechtěl-li  nikdo 
ni  čest  proukázat,  učinila  to  ona.  Znala 

Digtiz^c;,.  Google 


241 

ji  jen  málo  a  slýchala  o  ní,  že  léSila  a  pomáhala  ne- 
šťastným. Proč  měla  za  to  za  prokletou  býti  jmína? 
Virgina  přec  nemohla  9  ostatními  věřiti,  že  byla  Róza 
kouzelnici?  Masilí  jí  připnstit,  to  že  nelze  ovSem  tvr- 
dit,  stálí  vSak  na  svém,  že  stařena  nestála  za  nic,  dá- 
lila prý  lidi  tajným  nméním.  Virgina  podotkla,  že  jsou 
mnozí  jiní  lidé,  kteří  jiné  hQře  a  zjevně  šálí,  jež  nikdo 
nectí,  jimž  pak  přece  slušného  pohřbu  odepřeno  nebjlo. 

Holý,  aby  dívce  naaéeni  dal,  řekl,  že  to  byla  také 
žena  taková,  která  ve  Bvé  ženské  dráze  nesetrvala,  ji- 
nými věcmi  se  zaměstnávajíc.  Na  to  zamyslila  se  Vir- 
gina teprv  hodné. 

„Tím  více  byla  soucitu  hodná,"  odvěce  za  chvíli, 
„neboť  měla  zajisté  schopnosti  zvláĚtní,  které  zůstaly 
nevzdělány  a  proto  ve  Školu  pověry  a  starého  bájeÉ- 
ného  podání  se  vrhly." 

„O,  slyšíte  žaĎku  Viktorinovu?"  smál  se  jí  Holý. 

Virginka  zarmoutila  se  zaslechnutím  jména  Vikto- 
rinova.  Nermoutila  ji  pověst,  že  se  zasnoubil  se  Ěleeh- 
tiínou  dávného  rodu,  ani  ji  nepohnulo  vyvrácení  té 
pověsti  a  zpráva,  že  pluje  do  Ameriky;  nedomýšlela 
se  nikdy,  že  by  mohla  zdáli  jen  doti&t,  žit  kdysi  jemu 
na  blízku,  být  nadál  jeho  žačkou ;  že  však  nemohla 
pracovat  a  uěit  se,  jak  on  nařídil  a  ona  si  přála,  to 
rmoutilo  ji,  kdykoliv  jeho  drahého  jména  zaslechla, 
a  přála  si  pak,  aby  raději  nikdy  více  s  nim  se  ne- 
setkala. Bála  se  příliš  jeho  hněvu,  kdyby  viděl,  jak 
nepokFoéila.  Nermoutila  se  však  neustále  snad;  vždyť 
bývaly  zas  dobré  chvíle.  V  jejím  věku  myslívá  si  ělo- 

Digtiz^c;,.  Google 


343 

věk  budoucnost  eo  vzdálený  sen.  Ona  žila  s  hvězdami, 
k  nimž  celé  večery  zirak.  Zdávalo  se  jí,  jakoby  ji 
k  sobě  lákaly,  k  ni  se  skláněly  a  [íosi  hluboce  tušeného 
ji  odhaliti  mohly.  Na  vĚe  mohla  zapomenout  při  po- 
hledu na  ěisté  nebe,  z  něhož  tu  zářící  světy  z  dálky 
tak  klidné  na  pohled  se  nořily.  Pak  ne.starala  se  o  nie 
víee,  nermoutila  se,  neúčtovala  se  svým  ,  vychováním. 
Věéný  mír  objímajid  v  ohromném  prostoru  světy  ve- 
škeré i  s  malichernou  přlžinllvostí  jejich  rozlil  se  v  prou- 
dech útěchy  do  nezkaleného  srdce  tohoto  děvěete.  Sle- 
dovala dráhu  měsíce,  laškujíc  s  nim  eo  s  přítelem, 
usmívajíc  se  při  jeho  návratu  na  jemnou  jeho  po- 
dobu bélavě  okrouhlou  Ďarou  na  nebi  nakreslenou. 
Jako  by  prý  chtěla  dělávat  kalendáře,  tak  znala  jeho 
příchod  a  zacházení.  Po  květnatých  stupních  přírody 
postupovala  věkem  svým  a  Ěítala  fas  dle  květin,  jak 
odkvětají  a  vykvétají.  Znala,  hledala,  pěstovala  je 
a  bylo  pak,  jak  by  ji  kolébaly  vlny  Éasu  v  podobě 
kvítků,  podávajíce  ji  jedna  druhé,  až  rok  s  rokem  zas 
se  sešel. 

Zazvonila-Ii  půlnoc  .starého  roku,  zalekla  se  jejího 
upomenuti.  „Tak  inálo,  ach  tak  málo  udělala,  pokročila 
jsem  a  rqk  ten  tam.  Jen  kam  se  poděl?"  Nový  rok 
zavítal  a  ona  plna  naděje,  svatého  předsevzetí,  nejlep- 
ších úmyslů  vrhala  se  mu  vstříc,  až  byla  ostatním  ne- 
pohodlná tou  horlivostí  nesmírnou. 

„Co  jenom  pořád  chceš?"  tázala  se  ji  matka. 
„^ít  a  vařit,  ano  i  malé  dítky  ošetřovat  umíš,  nyní 
čekej,  panenko,  v  koutě,  budeŠ-li  hodná,  najdou  tě." 

D,lz.::,.  Google 


S43 

„Ař  mce  najdou,  nenajdou,"  smála  se  Virgiaa, 
„poěkám  ve  svém  kouteĎku  ráda.  Je  krásný  a  milý 
dost;  ale  maminko,  já  elici  mít  hodné  práce." 

„Tj  svatá  moudrosti  na  nebi!"  spínala  matka 
ruce,  „ona  má  málo  práce  a  já  aotva  "staéím  vSem  po- 
vinnostem! Pomáhej  mi  tedy  ještě  více,  ale  naĚ  fo, 
vždyť  děláS  celý  den." 

„Nejen  ruce,  maminko,  ale  i  hlava  ehee  dĚlat." 

„Hlava?  k  tomu  není  ženská  hlava.  Neeh  to  stu- 
dentům. říezaĚínej  zase  tu  starou  píseii.  Dej  si  už 
jednou  říci." 

„Což,  maminko  zlatá,  kdybych  se  stala  vychova- 
telkou? Mám  děti  ráda,  mohla  bych  se  k  tomu  vycvičit." 

„Ale  probftb,  což  té  vyháníme  z  domova?  Chceš 
otee  k  smrti  zarmoutit?" 

„Vždyt  sama  říkáš,  že  mne  dáě  muži  hodnému, 
kdyby  pro  mne  přišel.  Možná,  že  mne  odvede  někam 
daleko. " 

„To  bude  tvým  povoláním  a  nyní  dost.  Už  mne 
hlava  rozbolela  tvým  větným  doléháním." 

Dál  to  nešlo  s  maminkou.  A  to  byla  ta  dobrá 
maminka.  Což  teprv  ostatní?  Otec  byl  zeela  netrpělivý 
při  takovýchto  otázkách.  Holý  satyrieký  a  obě  sestry 
orthodoíní. 

Zůstalo  všecko  při  starém  a  Virginka  utíkala  se 
ku  hvězdám  a  květinám.  Již  počítala  šestnáctý  den 
narození  a  připadala  si  hodně  stará.  Přes  všecko  tvr- 
zení celého  světa,  že  není  potřebí,  aby  co  ženština  více 

Digtiz^c;,.  Google 


344 

ufflúla  a  réděla,  dož  eo  si  osvojila,  poi^d   stála    na 

svém,  že  ně«o  mnsi  konat,  že  nemůže  žít  nadarmo, 

Mařinská  byla  proto,  aby  nyní  již  navštěvovala 
pleay  a  besedy,  aCkoIi  ona  a  sestra  její  málo  takových 
radovánek  užÍly.-U  Virginy  vĚak  jednalo  se  o  to,  vští- 
pit jí  chuť  ku  vSednimu  žití,  aby  již  probůh  neustále 
na  výstřední  dráhy  nezaměřovala.  Nakoupily  jí  žatstva 
a  šperků  přes  její  vůli,  měla  dávno  již  ty  slíbené  blan- 
kytné šaty,  o  které  však  ani  více  nedbala  než  o  ostatní. 
Nebyla  by  bezpochyby  při  všem  vážném  směru  odolala 
malé,  malinké  ješitnosti,  nebyla  by  mohla  neuznat, 
podívavĚi  se  do  zrcadla,  že  je  krásnou  dívkou,  kdyby 
to  bylo  bývalo  ve  volných  poměrech.  Avšak  za  toho 
útisku  na  její  nadání  opírala  se  jménem  jeho  proti 
tomu.  Objevovala  se  tedy  mezi  lidmi  na  plesích  a  zá- 
bavách jako  bezduchá  a  etaři  známí,  kteří  ji  byli  znali 
co  dítě  Švitornou,  deklamující  a  zpívající,  divili  se 
a  litovali,  že  děvĚeti  ducha  prý  ubylo.  Dodávali,  že 
jest  divno,  jak  často  cos  podobného  bývá  vídáno  při 
dětech  a  jmenovitě  děvčatech  nadaných,  že  totiž  na- 
dání to  v  jistém  stáří  najednou  prý  selhává.  Mezi 
těmi,  co  takto  ze  zkušenosti  pravili,  byl  bývalý  Vir- 
ginin  pan  učitel.  Virgina  bývala  jeho  miláíkem,  avšak 
i  s  Linou  již  se  těSival.  Jako  Lina  tak  i  Virgina  ne- 
dbala později  o  to,  čemu  za  dětství  se  byla  nčila. 
Proí  tak  se  dělo,  nevyzpytoval  ani  pan  učitel,  ani  který- 
koliv z  těchto  pozorovatelů. 

Ať  nadaná  čili  nic,  nebylo  pochybnosti,  že  Vir- 
gina dostála  co  do  krásy  tomu,  co  za  dětetvi  slibovala, 

Digtiz^c;,.  Google 


Ž45 

že  také  rodiée  dostojí  tomu,  eo  jich  spořivost  a  pořá- 
dek sliboval,  že  dobrá  pověst  celé  rodiny  vzácná  a  ne- 
dotknuta v  eelé  rodině  se  zachovala. 

Následkem  toho  vŠeho  obkíopili  mladí  i  starší 
svobodníci  mladou  dívku,  jako  hejno  much  slaďoun- 
kou  ti-ešni:  Otee  i  matka  pozorovali  nyni  své  dítě  peílivě 
H  vroucím  přáním,  aby  šťastně  se  zaopatřilo  jako  staráí 
sestry.  Matka  přidržovala  Vii-ginku  k  šití  výbavy 
a  k  oknu  v  jizbě  byt  dávno  koupen  nový,  úhledný  Ěicí 
stolek.  Virginka  šijíc  myslívala  si  8  povzdechem : 
..Musí-li  to  být,  budiž  tady.-* 

Nemela  véak  posud  žádného  ženicha.  To  jen  tak 
se  děly  některé  přípravy.  Odporovala-li  Virginka  tomu 
jinému  šití,  říkávala  matka:  „Víš,  jak  to  na  tvé  sestry 
najednou  přišlo,  pak  neužily  ani  nejblaženéjší  doby  co 
nevěsty;  mělyť  tolik  Šití,  Proto  chystej  hezky  napřed. " 

Můj  bože!  Jaké  by  to  bylo  divěí  erdee,  aby  se 
nedalo  chytit  snem  o  , budoucím  blahu  lásky,  dvou 
srdcí  sobĎ  oddaných,  o  milém  domácím  zátiĚí  v  kruhu 
drahé  rodiny  .... 

Bylo  to  krásné,  hvězdy  tflmn  se  usmívaly,  v  mě- 
síčku jakoby  byla  písnička  o  tom  napsána  velkými 
kuželovitými  notami,  a  hlavinky  květin  k  tomu  kývaly 
sliásajiee  rosu  s  kalíšků  jako  slze  radosti.  Myrta  v  za- 
hradě kvetla.  Toí  bylo  radostné  znamení. 

Ten  a  jiný  mladý  nápadník  prohodil  cosi  přízni- 
vého o  Virgince,  núkdy  někdo  cosi  vzkázal  rodičům, 
neb  Holým,  neb  Marinským.  Stala  se  pak  o  tom  zmínka 
Y  kiuhu   rodinném  a  bý>'alo   smíchu  db   nekonečna. 

D,lz.::,C.OOglc 


246 

sama  Hařinská,  smúvala  se  s  sebou.  Proč  vlastně  se 
smáli  nebylo  jasno,  vždyí  podobué  věci  oěekávali  a  chy- 
stali ,%  k  nim;  ale  to  snad  proto,  že  to  všecko  jeStě 
nebylo  to  pravé  a  že  to  bylo  k  gmichu,  kterak  ten 
někdo  bÍ  může  myslit,  že  Virginku  tak  snadno  obdrží. 
Mařinská  bývala  nyni  ke  své  sestře  vlídná  a  po- 
zorná, pořád  měla  eo  opravovat  na  jejím  oděvn  a  vla- 
sech, jež  jí  bohatě  s  hlavy  splývaly.  Přišla  jednou 
velmi  vážně  a  přece  jinak  než  obyÉejně.  Sama  s  otcem 
a  matkou  chtěla  zůstat.  Mluvilo  se  dtouh«.  ,Pak  mohla 
Virginka  zas  vejít,  ule  nedověděla  se,  o  řem  bylo 
jednáno.  I  Holých  byli  zpraveni  stranou  o  téže  věci, 
jen.  Tirginka  byla  z  tajemství  vyloučena.  Pomyslila  si 
,  tedy  co  to.  Srdce  jí  klepalo.  ,.J8em  tak  mladá  jeětě," 
pomyslila  si,  a  nic  ji  nevábila  ta  skutečnost  tak  jako 
milý  její  sen.  Ani  vědět  o  tom  neeht.'la.  Matka  přála 
8Í  vroucně,  aby  byla  Virginka  aspoň  trochu  zvědava. 
Byla  by  jí  tak  ráda  něco  napověděla,  vždyť  jí  se  to 
týkalo  a  jednou  vědět  to  musila.  Maminka  přála  si 
míti  s  ni  to  tajemství,  aniž  by  ostatní  věděli,  íe  již  to 
vyzradila.  Virginka  však  před  tím  skoro  prchala.  Ka- 
ději  mohla  dát  připraviti  se,  neb  zeela  neočekávané 
vyjevilo  se  řečené  to  tajemství  v  životní  velikosti. 

PřiSlo  s  Mařinským  jednou  v  neděli  za  pani  Mař- 
řinskou,  jež  s  malou  Marinkou  již  od  rána  u  rodičů 
meškala.  Byloť  až  hrůza  elegantní  to  velké  tnjeraství. 
mělo  rusé  kadeře,  růžové  tváře,  bílé  zuby  a  co  já  víra 
jakých  předností  vice,  jmenovalo  se  pan  Srdínko  a  bylo 
aktuárem  nejbližším  k  povýšení  jako  drnhdy  Mařinský. 

Dalz,;;,C.O'Og|i: 


247 

Virginka  smála  se  tomu  odkrytému  tajemství 
z  plna  hrdla,  jak  se  byli  před  tím  všíekní  v  rodině  smá- 
vali  jiným  podobným  prozrazeným  tajemstvím;  ale  na- 
st<q'te,  nyní  nebylo  druhým  do  smíchu,  jen  samojediné 
Vii^nee. 

Pan  Srdínko  byl  slavně  přijraut,  ^na  lžíci  polévky" 
pozván.  On  uměl  výborně  se  ehovat  při  této  příleži- 
tosti a  Červenal  se  az  pod  kudrnat-é  vlasy,  kdykoliv 
na  Virginkii  pohledél. 

„Ty  jsi  se  chovala  hloopĚ,  Virginko,"  řekla  matka 
dcerušce  své,  kdyi  byly  spolu  veĚer  samy  po  odjeti 
pajia  Srdínka  s  Mařinskými. 

Virginka  dala  se  do  smíehn:  „Ale  maminko,  když 
je  hloupost  nakažlivá,"  zvolala. 

„Cože  pravíš?''  zhrezila  se  matka  a  bylo  jí  do 
smíchu,  když  miláček  její  tak  rozpustile  se  smál,  jen 
že  6Í  zpomnéla  při  tom  na  Alařinskou,  a  to  přestával 
všeeken  iert. 

'  Mařinská  sváděla  tuto  známost  se  vší  opravdi- 
vostí  nesnášejíc  nejmenšího  odporu  ani  námitky.  Uvá- 
dívala  obyĎejno  sama  pana  Srdínka  do  svého  otcov- 
ského domu  a  nutila  Virginku,  aby  s  ním  rozmlouvala. 
T  soukromých  rozmluvách  domlouvala  ji  pak  laskavě, 
aby  pfenáhleně  tohoto  ženicha  neodpuzovala. 

Virgina  nejsouc  zvyklá  tomuto  dfivérnému  zachá- 
zení, této  vřelé  vlídnosti  své  starší  sestry,  již  při  všem 
útisku  od  ní  snášeném  přece  za  ideál  ženské  doko- 
nalosti považovala,  cítila  se  zajmuta  od  ni.  Odporovala 
tomuto  zamýšlenému  sĎatku,  avšak  jen  mírně,  jen  co 

D, liz.:;,.  Google 


248 

by,  sestry  neuianila.  PřiŠel-li  Srdínko,  bylo  jí,  jako  by 
to  ona  sama  nebyla.  S  počátku  mohla  se  mu  smát, 
dále  bývala  jakoby  ducha  a  citu  zbavesa.  Necítila 
pak  ani  ki-ásy  přírody,  hvězdy  na  nebi  zdály  se  jí  tam 
býti  hozeny  co  nahodilé  puntíky,  vSeeken  lesk  a  půvab 
zmizel  z  celého  žití  kolem  ní. 

Srdínko  věru  za  to  nemohl.  Nezasluhoval  zajisté 
prvního  přenáhlenélio  ůsadku  tenkráte  ítveračivé  Vír- 
giuky.  Smýšlel,  jak  se  říká,  poťtivo,  miloval  ji  a  mí- 
nil co  nejdříve  uěíniti  ji  šťastnu.  Byltě  to  při  všem 
jediný  syn  zámožných  rodiř-ů,  kteří  rovněž  věci  té 
přáli.  V  stáří,  v  podobě,  v  poměrech  shodovali  se  ti 
dva  lidé,  ani  Lína,  ani  Emilka  tak  vhodně  nebyly 
zaopatřeny,  jak  se  to  naskytovalo  Virginee.  I  ona  to 
nahlížela  a  zlobila  se  na  sebe,  že  se  nedovede  roz- 
umem ovládat. 

Mařinská  obávala  se  již  ode  dávna,  že  chová  taj- 
nou vášeň  k  Viktorinovi  a  byla  uchystána  na  tužái 
odpor  Virginin.  Nyní  zdálo  se  ji,  že  sepřepoětla  a  za- 
plesala nad  tím.  Ten  slabý  odpor  Virginin  zdál  se 
ji  hříčkou.  Vinouc  rámě  dftvěrné  kolem  Viiginina 
štíhlého  pásu  procházívala  se  8  ni  po  zahradě,  malá 
Marinka  bihala  před  nimi.  Líčila  mladé  sestře  svou 
známost  někdy  s.  Mařinským  a  jak  se  jí  zdával  od- 
porným, jak  krutě  s  ním  zacházela.  Tirgina  při  tom 
se  bavila,  smávala  se  s:deěné,  ano  na  něco  ještě  se 
pamatovala,  a  protože  Mařinského  sestersky  milo- 
vala ,  myslila  nejinak ,  než  že  byl  odpor  sestřin 
druhdy  jakousi  ostýcbavostí  a  předchůdcem  lásky  tím 

D, liz.:;,.  Google 


249 
vřelejší.  Musila  připustit,  že  též  jí  podobné  se  Srdín- 
ketn  se  bude  dít,  aĚkoli  pouhé  pomyšlení  naň  div  z  do- 
mova ji  nevyhnalo,  aby  jej  ani  spatřit  nemusila.  Doknd 
lijla  v  přítomnosti  sestřině,  zůstala  tedy  krotká  a  uěe- 
livá  v  kursu 'rozumu.  Jakmile  o  samota,  zdávalo  se  ji, 
íe  se  jí  ehápe  šílenost.  Maminka  byla  její  důvěrnicí, 
té  Trhala  se  kolem  šije,  štkajíc  a  plačíc.  Želela  své 
mladosti,  pravila,  jak  šíastnou  doma  se  cítí,  že  má 
len  domov  opustit,  a  naříkala,  že  by  byl  kámen  se 
ustrnul,  .Jak  by  nebyla  matka  se  ustrnula?  PlaĚíc 
sni  chlácholila  ji,  že  ji  nikdo  nebude  a  nesmi  nutit, 
že  může  doma  zůstat  pokud  jen  chce.    . 

Přesla-li  tato  bouře,  zaměstnaly-li  se  zas  klidné 
matka  i  dcera,  připadávala  matka  časem  zase  na  týž 
předmět.  Začínajíc  zas  o  něm,  vykládala  Yirgihee 
všecky  výhody  tohoto  spojeni,  líčila  jí  výtečné  vlast- 
nosti Srdínkovy  a  mínila,  že  bude  přec  jen  náramná 
škoda  ho  odbýt  a  kdo  ví  přihlásí-li  se  podobný  ženich 
kdy  více.  Upozornila  Virginku,  kterak  otec  i  ona  stár- 
nou, a  kdyby  zemřeli  aVirgipka  již  jiného  zaopatřeni 
aedoála,  kterak  by  byla  odkázána  býti  na  obtíž  star- 
íín  sestrám,  a  ze  všeho  vyělo,  že  by  bylo  přece  nej- 
lépe zasnoubit  se  se  Srdiiikem. 

Virginka  odpovídala  pak  rozhorlení,  že  se  jí  zdá 
mrzké,  zasnoubit  se  s  někým  jen  k  vůli  zaopatření 
ii  kdyby  ji  stihlo  neštěstí  ztratit  rodiče,  že  by  zajisté 
nebyla  na  obtíž  nikomu,  že  ji  zbývá  její  hlas.  její  ehuf 
k  práci,  a  že  by  již  na  něco  přišla,  Ěím.  se  uživit.  Matka 
vyvracela  ji  to  všemožně,   aniž  Virginka   si  dala  říci. 

Google 


250 

Podobné  rozminvy  jak  s  Mařinekou  tak:  s  matkou 
b^aly  toho  Ěasu  na  deanim  pořádku  VirginiSině  a  mátla-li 
se  v  nich  ěasto  v  mladistvé  nezkušenosti  neuznávajíc 
hlasu  svého  srdee,  proiiracovávala  se  v  jiných  chvílích 
tím  určitěji  k  úBudku  pravdivému.  Následkem  toho 
všeho  vzbudila  se  v  ní  nová  chn(  učiti  se,  eviéiti  své 
schopnosti  a  uniknouti  té  nesamostatnosti  ženské,  je- 
jímžto  jménem  ji  bylo  ukládáno  co  povinnost,  svon 
bytost  a  budoucnost  zaprodati.  Nejen  pro  tento  t6el. 
ale  sama  sebou  vznítila  se  v  ni  po  nSjaké  přestávce 
snaha  zdokonalovaeí,  pud  vědění  a  duševního  povzne- 
Ěení,  že  podobal  se  témér  chorobě.  Přepadl  Ji  jakýsi 
až  divoký  hlad  po  knihách,  neukojitelná  žízeň  po 
hudbě.  Čítala  celé  noci  a  nedostaéily-li  jí  knihy  Libč- 
jieké,  doĚla  si  k  Jarémn  prosit,  aby  ji  Pavel  z  Prahy 
něeo  poslal,  což  bývalo  co  nejrychleji  a  nejochotněji 
vyřízeno.  Zpívávala  po  dlouhé  hodiny  «  svého  malého 
klapavého  piana  a  bůh  ví,  kde  so  dopídila  té  klasické 
methody,  jíž  neobyřejný  hlas  svůj  ovládala.  Jindy 
zas  utichla  a  s  trpělivostí  neskonalou  i  štastnou  rukou 
napodobovala  své  miláĚky,  květiny,  zvláštním  přiroze- 
ným vkusem  nu  papíře. 

Při  tom  vidouc  se  Srdínkem  nezbytí  činila  zou- 
falé pokusy  sobě  ho  oblíbit,  Půjěovala  mu  některé 
knihy,  jeí  zvláště  v  úctě  měla,  a  přála  si  s  ním  o  nich 
rozmlouvati.  Pedantický  to  nápad,  že  ne?  On  knihy 
hned  druhého  dne  přinesl,  ,,to  že  není  nic",  povídal, 
on  že  také  mnoho  ěte,  nade  všecko  ale  o  rytířích. 
Přinesl    pak   některé  ty   rytířské  knihy,  jež   druhdy 

D, liz.:;,.  Google 


351 
Dona  Quijota  eeiúho  byly  zajmuly,  a  schválil  toto 
íteDÍ  Virgině.  Podivno,  kdyby  to  bývalo  naopak,  kdyby 
byla  býyala  Virgina  mužem  a  Srdínko  dívkou,  nebyli 
by, ti  udatní,  dobří  rytíři  -tak  mnoho  se  provinili  v  tomto 
poiufiru.  Jsouř  muži  shovívavějšími  k  nám  v  těchto 
víeech,  než  my  k  nim,  Sudte  samy,  moje  šestnáctileté 
čtenářky,  a  zvláště  ty,  má  dívenko,  co  se  mi  vkrádáš 
den  (;o  den  do  tohoto  nikopisn,  sledujíc  mou  pilnost, 
suďte,  prosím  vás,  jak  vy  byste  se  nasmály  panu  Sr- 
dínkoví. 

Ubohé  Virginee  bylo  však  do  smichn  jen  tak, 
jako  když  mezi  deštěm  slunéčko  prosvitne,  po  čemž 
tím  viee  mračen  obzor  zakryje,  stísní  a  k  pláiSi  za- 
amuĚi.  Bylař  tehdáž  už  příliš  stisnína,  neb  Srdínko 
chtěl  mermomocí  vysloviti  se  a  říci  o  její  niku.  Opa- 
trná Mařiuská  tušila  však,  že  by  posud  nepochodil 
a  lépe  že  bude,  poěká-li  ještĚ,  až  bude  Virgina  zcela 
přesvědčena.  Proto  zdržovala  jej  Mařinská  od  toho 
a  on  zas  neodvážil  se  na  ten  krok  bez  jejího  schvá- 
lení. Za  to  schválení  rytířkýeh  kněh  byl  od  Virginky 
nějaký  čas  nemilosrdně  pronásiedován,  on  však  to  sná- 
ěel  hrdinsky  a  Virginku  brzo  unavilo  Škádlení.  Zasmu- 
šila se,  aniž  Čeho  dále  špetla. 

Srdínko  měl  to  za  dobré  zuamení.  Aby  chybu 
B  rytířskými  knihami  napravil,  jal  se  trochu  chvástií- 
vat.  Tu  vy(u-uvoval  o  své  autoritě  nad  poddanými, 
měi-Ii  v  úřadě  s  nimi  co  činit,  a  o  své  neoblomnosti 
naproti  nim.  Běda,  jak  tu  bylo  Virginee,  jež  od  dět- 
ství jen  laskavosti  a  mírného  jednání  svědkem  bývala. 


Vyéítala  mn  tu  tvrdost  tak  prudce,  že  mu  nezbývalo 
leč  prohlásit  věe  za  žert  a  odvolat  své  vypravování. 
časem  přece  pochopil,  díra  lze  zalíbiti  se  Virginoe 
a  íeho  se  varovat,  aby  její  nevoli  nevzbudil.  Byl  tedy 
opatrnějším,  stavěl  se  náleehtilejším  než  byl  a  prota- 
hoval takto  zas  o  něco  pravé  rozhodnuti. 

Virgina,  na  oko  tiSěí  než  na  začátku,  zdála  se 
vĚem  kon«Ěně  Srdinkovi  trochu,  troĚinku  nakloněnou. 
Zatím  pomýšlela  na  vzpouru.  Nesvěřujíc  se  již  nikomu 
ehtéta  říci  v  rozhodném  okamžení  neodvolatelné  „ne- 
chci", a  to  ji  Éinilo  klidnější,  k  němu  zcela  shovíva- 
vou, neb  eo  jí  bylo  do  něho  ? 

Jaká  to  slast!  Budoucnost  byla  zas  její.  Neěinie 
žádných  zvláštních  nároků,  nebudujíc  žádných  urěitých 
plánů,  myslila  si  Virginka  přece  tuto  budonenost  co 
rozkošný  skvost,  který  by  byl  býval  na  věky  ztracen 
v  ruce  tohoto  muže. 

XXV. 

Keobyčejný  host  navštívil  zámek  Libějieký,  Ja- 
linka,  paní  Duchoslavové  společníee.  První  ze  zpt&v, 
jež  do  zámku  přinesla,  byla,  že  Viktorin  vstoupil  na 
evropskou  půdu.  Zvěstovala  ji  sedíc  u  správců  mezi 
okny  na  čestném  místě  pohovky,  kam  ji  byla  správ- 
cová s  ůklonami  se  své  a  s  upýpáním  s  její  strfuiy 
umístila,  kolem  aí  pak  byla  usazena  v  kruhu  .víttyjíci 
ji  správoovie  rodina  i  8  Mařinskou  pravé  přítomnoa 

D,l.z.:;,C.OOglc 


253 
a  také  86  SrdÍDkem.    Tirginka  po  svém  zvyku  t  po- 

sluze  hostí  jsouc  uchystána,   stála  opodál  ostatních. 

Jakmile  Julinka  osudnou  zpráva  pronesla,  zalétly 
zraky  celé  rodiny  ae  stejným  ustrnutím  a  starostí 
k  Virginee.  Jenom  Julinka  a  Srdínko  tak  neěinili 
v  tomto  kruhu,  Julinka  naopak  měla  jen  oěí  pro  mla- 
dého toho  muže,  považujíc  za  povinnost  zdvořilosti  zBr 
světití  jej,  cizejšího,  v  záležitost,  o  které  byla  reí,  a  po-  . 
dotknouti  mu,  kdo  a  co,  jak  dlouho  a  kde.  Srdínko, 
jenž  trochu  těžko  chápal,  dával  jí  zcela  zvrácené  otázky, 
což  ji  vĚak  radostí  nadchnulo,  ana  toho  použila  k  malé 
soukromé,  poněkud  poaěné  s  nim  rozmluvě. 

Mezitím  odběhla Yirgina  do  kuchyně.  Nezmohla 
ujiti  tázavým  zrakfim  věech,  které  cítila  eo  ostré  hroty, 
musila  poskytnouti  jím  divadla  hlubokého  uzardění. 
Věiekni  mínili  věděti  tím  dost  a  zraky  dřív  na  Vir- 
gině  soustředěné  setkávaly  se  mezi  sebou.  Podívalaf 
se  Mařinská  na  matku,  správce  na  Holého  a  Emitka 
dívala  se  z  jednoho  na  druhého,  aníž  bylo  zrakové 
mluvy  její  v  rodinné  radě  sobě  mnoho  povšimnuto,  eož 
ona  T§ak  ani  necítila  a  sotva  pozorovala.  O  Mařin- 
ském  musím  podotknout,  že  nebyl  přitomen.  Pak 
sklopila  Mařinská  oH  s  pevném  jakýmsi  úmyslem, 
matka  obrátila  se  malomyalně  k  Julince,  jež  horlivě 
posud  do  udiveného  Srdinka  mluvila.  Správce  jal  se 
přecházet  po  jizbě  zapomínaje  patrně  na  přítomnost 
Juliněinu,  a  Holý  s  Emilkou  napomínali  svoje  děti,  jež 
je  obklopovaly,  aby  hezky  tiěe  se  chovaly. 

Virgins  octla  se  v  kuchyni  před  krbem,  jehož  pla- 
meu  vysoko  vySlehával.  Není  nespolehlivějMho  svědka 


nad  nzardéní  tváře,  toho  Šlehajícího  plamene  snadno 
rozpěnéné  krve,  a  přece  buduje  se  úsudek  často  na 
tomto  znamení.  Pouhé  podezření  vyvolává  jej  obyiejně 
snadnéji,  než  vědomí  vlastní  viny.  Sám  kdo  se  nza- 
rděl  bývá  pak  upozorněn  na  sebe,  nesnáze  jeho  rostou 
a,  snadno  bývá  nakloněn  připsati  si  city,  na  něž  jiní 
hádají  a  kterých  přece  při  tom  všem  ani  nechová. 

Virgině  ale  bylo-  jako  by  ji  ze  sna  probouzeli. 
Bylať  si  nyní  vědoma,  jak  ěasto  a  mnoho  na  vzdále- 
ného, zboíňovaného  uĚitele  svého  zpomínala.  Tou  vzdá- 
lenosti zámořskou,  jak  rozdílem  společenského  posta- 
veni a  nad  to,  co  ona  nejvice  nváiřila,  svým  vynikajieím 
nad  ni  duchem  byl  jí,  jak  myslila,  tak  zcela  odejmut, 
tak  nepřístupým  na  věky,  žr  myslila  a  snila  o  něm 
jako  o  těch  hvězdách  na  nebi,  s  nimiž  její  mladost  se 
družila.  Zdálo  se  však,  jakoby  byla  prorazila  ta  palba 
pohlede  celé  rodiny  na  ni  namířených  jednu,  byť  nej- 
krajnější hráK  té  tvrze  kolem  jejího  dívčího  srdce  zbu- 
dované. Jakási  smělost  a  sebevědomí  nikdy  nepoznané 
ji  povznesly.  A  byť  i  posud  Víktorinovi  ani  myšlén- 
kou se  neblížila,  byla  potvrzena  již  na  dobro  ve  svém 
rozhodnutí  strany  Srdínka. 

Navrátila  se  do  světnice  u  vědomi  své  neviny. 
Posloužila  hostům  skromně  a  vlídně  a  nerděla  se  již 
pod  zraky  svých  milých.  Usadila  se  na  posledním 
místě,  odepřevši  místa,  které  Srdinko  vedle  sebe  jí 
nabízel.  Naslouchala  s  úsměvem  rozmluvě  ostatnieh. 
Jutinka  vedla  slovo.  Mu&ili  znova  vyslechnout  celý  ten 
román  o  Kamille  a  Viktofinovi  a  jak  ona  jej   líčila, 

D,lz.::,C.OOylc 


355 

zdálo  86,  jako  by  byla  v  něm  ooa  hlavni  osobou.  Ne- 
byloť  nejasno,  jakoby  ona  vlastně  byla  bývala  nebla- 
hou až  zcela  nevinnou  přiéinou  nezdařeného  toho  sňatku. 
Přítomni  vĚickni  potlaĚovaJi  vice  ménĚ  upřímný  smích, 
jen  Srdínko  tonul  takmér  v  podivení  toho  všeho,  co 
Julinka  neslýchanĚ  obratně  vypravovala.  Ona  pak  vy- 
zradila co  nejvétěi  tajemství,  kterak  nyní  pán  i  paní 
Duehoslavová  shodujíce  se  tenkráte  jinou,  tož  mJadou, 
krásnou,  bohatou  nevěstu  za  lubem  mají.  K  vSli  této 
že  byl  Viktorin  z  Ameriky  na  kvap  a  urÉitĚ  domů  po- 
volán, ač  eo  do  obchodních  záležitostí  jeho  přítomnost 
v  Americe  výborně  účinkovala  a  on  nerad  prý  domů 
se  vracel. 

Opět  pohledy  naVirginu,  zas  je  eítiia,  už  se  vSak 
nerděla,  ani  nezbledla,  ani  dobré  míry  nepozbyla.  Na- 
klonila se  na  zad  na  své  židli  pohlížejíc  oknem  ven 
do  tohoto  kraje  rub  na  rub  seznaného,  milovaného, 
v  proměnách  přírodních  věčně  zajímavého  a  drahého. 
Bylo  ji,  jako  jí  bývalo  za  dětství  o  svůj  svátek,  mile-li 
byla  obdařena  a  na  výsluní  rodinné  lásky  postavena.  Po- 
važovala se  za  obdařenu  a  byla  zajisté  obdařena  nej- 
lepším, ěeho  lze  na  světě  dobýt,  tož  navrácenou  pouhou, 
nezištnou  radosti  ze  života.  Této  radosti  není  třeba 
záruky  do  budoucnosti,  ani  umělých  plánů  a  žárlivých 
úéelŮ.  Ozve  se  v  ňadrech  eo  ptačí  zpěv,  a  sice  tenkráte, 
jsnie-li  sobě  a  přírodě  věrni.  Všecka  mlha  Srdínko- 
vým  vkročením  do  jejího  žití  roztažená  byla  nyní  již 
rozplynuta  a.  zase  tlouklo  to  svobodné  radostné  srdéčko 
v£emu  krásaému  na  světě  s  hlubokou  přízni  vstříc.  Af 

D.3t,z^=;v  Google 


2ó6 

dělo  se  eo  délo  kolem  dí,  aí  dosáhl' Viktorin  ruky 
třebas  královniny,  proto  mohla  se  téšit  preee,  íe  vstou- 
pila jeho  noha  na  půdu  její  vlasti,  a  mohla  Cekat  zdali 
někdy  jej  zas  uvidí.  Ííeuvidi-Ii  jií  nikdy,  a  uvidaon 
nevšimne-li  si  zadky  bývalé,  myslím,  že  tehdáž  ji  vel- 
kou starost  nepůsobilo,  neboť  dětinská  jakási  hrůza 
z  jeho  přísné  zkouiky  učební  pomáhala  ji  ohrazovati 
se  proti  rostoucímu  eitn,  v  nejí  věřit  posud  nechtěla 
DÍ  nemohla. 

Julinka  nemohla  nepozorovat,  v  jaké  vlastnosti 
Srdinko  n  správců  hostt.  Ede  včude  byla  jeji  fantasie 
bloudila  od  doby,  co  jsme  ji  neviděli,  nelze  ani  sle- 
dovat, neboť  ona  si  nevedla  denník  o  tóra,  sama  to 
zapomínala  a  proto  má  naSe  povidka  jen  tyto  zprávy, 
které  jsme  právě  při  samém  skutku  zachytily.  Uhodla 
Jsi,  čtenářko,  že  již  již  Srdinko  jí  se  zalíbil  a  bláhová, 
nikdy  vyuěená.  ani  pouí^ená  jaká  byla,  že  již  zas  dě- 
lala nemožné  a  Šílené  plány,  kterak  vlákat  tohoto  mla- 
díka do  své  pasti? 

Přiělať  do  Libéjie  za  přítinou  zařizování  aového 
příbytku  pro  Viktorina  v  Dui^oslavovic  starém  roz- 
sáhlém domě.  Viktorin  měl  nalézti  přibytek  zřízený 
již  tak,  že  zbývalo  jen  uvésti  v  něj  mladou  ženu.  To 
mělo  být  peřin,  zásob  plátna  a  jiných  věci  hojnost, 
čehožto  obezřetným  řizením  správcové  v  Libějicich  pro 
potřebu  panstva  nastřádáno  bylo.  Julinka  měla  vybí- 
rat z  toho,  ěeho  by  bylo  potřebí,  a  do  Prahy  přivést. 
Správcová  dala  ee  hned  téhož  dne  do  práce,  něco  při- 
pravovala a  druhé  mohlo   být  zítra  složeno,  Julinka 

■    D.3t,z^=;,.C.OOglc 


367 
tedy  hned  dmhého  dne  mohla  zas  do  Prahy  se  ode- 
brati. 

E  Tečem  zdrihla  se  Mařm^á^  aby  domů  odjela 
v  průvodu  Srdioka.  Jnlie  louěila  se  s  tímto  s  flidností 
a,i  přemáhající.  Litovala,  že  zítra  snad  již  odjede,  ie 
věak  by  ji  těšilo  nevýslovně  ještě  jednou  s'ním  se 
.  sejít.  On  slíbil,  že  přijde  příštího  dne.  Když  byli  s  Ma- 
řinskou  po  eesté,  ebtěla  po  dlouhém  mlčení  Mařtneká 
promluvit;  avšak  po  nějakém  uváženi  zadržela.  Srdínko 
čekal,  eo  poví.  Konečně  dí  Mařinská:  „-ilyslim,  pane 
Srdínko,  že  přišel  pravý  okamžik,  abyste  o  mon  sestru 
řekl.-' 

..Aie  Virginka,  Virginka!"  namítal  on. 

„Nebojte  se,  budu  vám  nápomocna." 

„Mrzelo  by  mně  ale,  kdyby  byla  přinucena,"  řekl 
Srdinko  mrzutě,  „myslím,  že  nejsem  taková  nestvůra, 
ani  tak  zlá  partie,    aby  přede  mnou  děvčata  utíkala." 

Mařinská  zalekla  se  tohoto  přízvuku.  Tak  zpumó 
nikdy  posud  Srdínko  se  neozval,  vždy  býval  učiněnou 
pokorou  a  prosíval  sepnutýma  rukama,  aby  mu  Ma- 
řinská k  Virgince  dopomohla. 

„Tím  hůře,"  pomyslila  si  Mařinská,  „je  patrno, 
jak  nutno  je  Virginu  vázat,  aby  v  neštěstí  k  vůli  Vi- 
ktorinu  nezabředla.  Yšak  vím,  co  zmůže  láska  nešťastná, 
a  poehybuja,  že  opant^e  Virgina  slabost  své  povahy. 
Musím  jednat  za  ni." 

Nahlas  dala  se  do  smicbu :  „Bláhový,"  řekla, 
„jen  jednejte  jako  muž,  pak  uvidíte,  že  všeeken  ten 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


358 

odpor  jen  na  oto  se  d^je.    YSak  jsem  to  dělala  Ma- 

řinskéiiia  ještě  hůř/' 

Srdínko  dal  si  říei  a  umínil  bÍ  tedy,  že  bude 
jednat  jako  muž.  To  tím  spíše,  an  jakai  se  cítil  víe  nei 
kdy  jindy.  Lichoceni  Juliino  nebylo  u  nSho  marné. 
Myslil  si  něeo  na  sebe  a  vzdoroval  Virgině,  že  jej 
pořád  neuznává  za  to,  tím  je.  Byl  'íwle,  nezkušeným 
znalcem  ženské  krásy  a  koketerie.  PoTažoral  Julinku 
za  mladší  nejméně  o  deset  let  než  skuteiSně  byla,  dada 
se  klamati  pudreiu '  mezi  zvadlou  pleť  naprášeným, 
jemným  karmínem  na  tváře  vdechnutým,  nastrojenou 
hlavou  a  postavičkou  vyšňořenou.  Zdála  se  mu  krom 
toho  omohem  vzdělanější  prostoduché  Virginy  a  měl 
za  to,  že  může  dosti  sobě  zakládat  na  úspěch  svůj 
u  této  elegantní  městské  dámy. 

Julinka  zaa  ani  nepamatovala,  že  by  byl  kdy  mladý 
muž  tak  ochotně  a  upřímně  jejího  liehoceni  př^ímal 
jako  Srdinko  a  byla  celá  bez  sebe.  Umínila  si,  že 
protáhne  svou  záležitost  jak  dlouho  bude  moci,  jen 
aby  jej  zase  spatřila.  Velmi  ochotně  bolela  ji  tedy 
druhého  dne  hlava,  cítila  se  cestou  včerejší  tak  una- 
venou, že  nebylo  pomyšleni,  aby  něco  se  správcovou 
rovnala  neb  chystala.  Chodila  po  zámku  koketně  zer- 
halena  do  červeného  Sálu  a  vyptávala  se  bez  ostýchání 
a  opatrnosti  každého,  koho  jen  potkala,  na  Srdinka. 
Chtěla  vědět,  přijde-li  opravdu  dnes  jak  véera  slíbil, 
a  dověděvši  se,  že  přijiždivá  obyčejně  sMařinskou,  vy- 
zvala Virginku,  aby  s  ní  šla  Srdínkovi  a  sestře  její 
naproti ;  jí  Julínce  že  prý  je  procházky  pro  zdraví  za- 

D,lz.::,.  Google 


269 
potřebí.  K  vůli  zdvořilosti  musik  Virgina  uĚiniti  jí  po 
vůli.  Brzo  spatřily  Mařinskon  se  Srdfnkem  a  sice  pĚěky 
I^ičházející.  Maříneká  byla  Dechala,  nemohouc  koni 
k  jízdě  dostati,  raději  své  dítě  doma,  což  nikdy  jindy 
nečinfvala,  jen  aby  byla  přítomna  a  finna  při  vývoji 
rodinného  dramatu. 

Jnlinka  tleskala  radosti  mkama,  spatřivši  oba  hosty 
a  sapomn^la  docela,  že  si  hraje  na  nemocnou.  Mařin- 
ská  zdvořilejší  k  Julincc  než  kdy  jindy,  chtěla  jíti  s  ni, 
aby  se  mohli  sdružiti  Srdinko  a  Virgina,  to  byla  však 
věc  nemožná.  Julince  dařilo  se  jakživo  příliš  málo 
způsobem  tak  ěťdstuým.  To  to, ,  aby  upustila  v  nej- 
menším od  své  výhody.  Pod  záminkou  nesmimého 
unaveni  chytila  si  milého  Srdinka  pod  paždí  a  nebyla 
by  se  ho  spustila  ani  za  spásu  své  duše  a  všech  hříchů 
odpuštěni.  Srdínkovi  velmi  se  to  líbilo.  Šel  s  Julií 
napřed  a  sestry  mohly  sledovati. 

„Dnes  neb  zítra  řekne  Srdíako  o  tebe,"  pravila  ' 
Mařinská  meškajíc  se  trochu  pozadu  za  prvními,  „ro- 
diěe  řeknou  ano,  doufám,  že  neřekneŠ  naopak." 

„Milá  Lino,"  odpověděla  Virgina  se  srdeem  stís- 
něným, „niebudn  nikdy  Srdínkovou,  leda  byste  mne 
strašně  nutili,  a  to  nevím  a  nestojím  za  sebe,  co  by 
pak  se  stalo." 

„Myslíš  to  opravdu?" 

Virgina  plakala  mleto  odpovědi.  Mařinská  byla 
hrozná,  když  řekla: 

„Snad  si  nemyslíš  dokonce  na  mladého  Dueho- 
alava?" 

Digtiz^c;,.  Google 


„Což  mnsi  děvče  mermomocf  na  někoho  myslit, 
nemůže  být  spokojeno  jak  je?" 

„To  ty  nejsi.  Neustále  ch«eg  něeo  ze  aebe  ndě- 
Iftti,  eo  by  rodině  neíešt  a  pomluvu  způsobilo." 

„Nevím,  jaká  to  je  neSeat,  chce-li  člověk  úfiinko- 
vat  a  uíit  se.  Opovrhovat  sluši  pomluvami,  které  vy- 
týkají člověku  pracovitost  a  přičinlivost." 

„Člověku  —  —  člověku  toho  nevytýkaji,  ale  žen- 
ština mĎže  osvědčiti  se  pracovitostí  a  přičinlivesti  jen 
v  kruhu  domácím.  Ta,  která  st  ho  neváží,  jim  opovr- 
huje, naskytá-li  se  ji  příležitost  jej  utvořit,  ta  má 
Ěpatné  úmysly.  Jen  .si  doufej  ve  svého  Viktorina,  nvi- 
díl  jak  té  to  zklame.  On  je  Mověk,  jetnužto  ženská 
není  ničím;  všímala  jsem  si  dobře  jeho  řeči,  znám  ho 
výborně.  Dělal,  vyučuje  tě,  s  tebou  pokusy,  jak  dalece 
se  dá  cvičit  ženský  duch,  a  viS  snad  ještě,  kterak  s  te- 
bou se  zlobíval,  žes  ku  předu  nikterak  nemohla.  Jenom 
tomu  konečné  věř,  že  ženský  duch  není  toho  vzdělání 
aehopen  co  mužský,  íe  jsme  opravdu  jen  souzeny  a  od- 
kázány k  ohniStí." 

Virgina  utřela  si  slze:  „Nenapadá  mi  rovnat  se 
kterémukoli  jinému  duchu,  tím  méně  mužskému,"  řekla, 
„ale  uvádím  ti  na  mysl  Křepinskou,  kterou  známe, 
a  četla  jsem  o  mnohých  vynikajících  ženětinácb,  jsoatě 
i  dějepisem  známy." 

„Nezapomeň  na  starou  Božu,  jejížto  pohřeb  jsi 
oslavila  eo  věrná  přivrženkynĚ  její  snahy!"  zvolala 
s  váénívým  úsměškem  Lina,  jiito  uemáto  se  líbilo, 
kterak  tehdáž  ji  Holý  do  řady  ŽenStin  zpnmých   sta- 

D, liz.:;,.  Google 


26Í 
vél,  při  Samí  doznívala  gebevědomá  radost  jejího  rí- 
líiství  Dad  sebou,  když  málem  by  byla  vyzývala  ěa- 
rodřJDOu  pomoc  té  ženy. 

Virginka  sklopila  hlavu  řkouc:  ^^la  jsem  z  pou- 
hého soucitu  s  sebou  pohřbít  starou  Rózu,  kterou  jsem 
ani  blíže  neznala,  a  nevím  sama,  zdali  kdy  v  nějmen- 
šim  co  dokážu.  Nechci  vás  věru  nikoho  zarmoutit  vy- 
stoupením z  rodiny  proti  vaši  vůli,  nenuťte  mne  tedy 
oa  vzájem,  abych  proti  své  vůlí  zpfisobem  jak  vy  chcete 
to  učinila.  Poneehte  to  času.  Mohu  říci  se  vší  prav- 
divostí, že  mi  zdaleka  nenapadá  na  Viktorina  jinak 
zpomenout  než  na  přítele  svého  dětství,  a  bolí  mne 
tento  ótok  mezi  všemi  nejvíce." 

„Věřím  ti,  doufám  že  nelžeS,"  dí  Mařinská  po 
přestávce,  „věř  ty  mi  také,  že  to  tak  nezůstane,  Vikto- 
riu  navštíví  zajisté  Libějiee,  ty  ho  uvidíš,  nyní  jsi 
velká  dívka,  dost  hezká;  dejme  tomu,  obnovíte-li  starý 
poměr,  pak  je  možná,  že  ho  budeš  opravdu  milovat, 
Varuju  tě,  nebof  nepřeju  ti  toho  neštěstí.  Považ  si 
postaveni  otcovo,  jeho  stáři  a  k  tomu  zpupnou  rodinu 
Dnchoslavovle.  Jakmile  by  něco  podobného  tušili,  se- 
sadí otce  bez  rozmýšlení.  Kam  má  jíti  ubohý  stařec 
dožebrat  se  touska  chleba  na  stará  léta  ?  Tvou  vinou 
přijde  o  poklid  svého  stáří!" 

Mezi  touto  ře6í  přiSli  k  zahradní  mříži,  kde  po- 
kládali Srdinko  s  Julií  zaslušno  na  obě  sestry  poékati. 
Jak  jinak  bezstarostně  a  vesele  byli  se  tito  po  téže 
cestě  bavili !  Srdinko  zahlédl  bystře  Virginin  ubledlý, 
uplakaný  oblÍě«j :  „Ona  je  žárlivá,"  zaplesal  a  soacitem 

D,l.z.:;,C.OOg|i: 


363 

k  Virgince  jat  zkonSel,  kterak  b;  se  sprosttl  ruky  své 
průvodkyně,  jež  ge  ho  eo  klíště  držela. 

^Jen  jděte,  prosim,  napřed,"  velela  jim  MaHnská, 
„Virginka  musí  tady  se  posadit,  přišlo  ji  trocha  zle." 

Dle  uhřáté,  rozĚilené  tváře  Mařinské  a  velitel- 
ského přizvuku  jejího  soudil  Srdinko,  že  1  ona  jako 
Virgina  naň  se  hněvá  pro  jeho  prováděni  Julie.  ChtĚI 
to  napravit,  Virgině  přijít  na  pomoc,  avšak  Mařinská 
roKhodnĚ  všecko  zapověděla,  Julie  jej  držela  jako  do- 
bytý prapor  táhnouc  jej  za  sebou,  i  musel  jiti. 

MaHnská  berouc  sestru  za  ruku  zavedla  ji  k  la- 
viěee  zahradní,  kde  ji  usadila. 

Virgina  byla  tak  pohnuta,  že  se  nezdálo  Line  za- 
potřebí ještě  více  dodati. 

„Děbuju  ti,  Lino,"  řekla  Virgina,  ^budo  míti  se 
na  pozoru,  buď  přesvĚdřena,  že  mou  vinou  nic  podob- 
ného se  nestane.  Však  Viktorin  beztoho  se  ožení,  jak 
pravila  Julie." 

,To  všecku  není  zárukou,  tvoje  předsevzetí  je  ne- 
dostačitelné ;  chceš-li  moudře,  opatrně  a  co  dobrá  dcera 
jednati,  zasnoubíš  se  se  Srdínkem," 

„Můžeě-li  Lino,  zabraň  tomu,  by  o  mne  neříkal, 
slibuju  ti  všecko,  jen  ne  že  budu  jebo." 

„Tak  jsi  ztraeena  a  vším  neštěstím  vinna,  které 
na  nás  se  sesype!"  zvolala  Lina  vstávajíc  vášnivé  a  vé< 
říe  pověreěně  svému  proroctví. 

Virginou  to  zachvělo  a  mráz  ji  přešel  celým  tě- 
lem. ^Přisahám  ti,"  zvolala  rovuěž  vášnivě,   „že  píijdu 

Digtiz^c;,.  Google 


do  kláštera,  jak  bych  cítila,  že  inohn  býti  příčinou 
neštěstí  mých  rodiÉů." 

V  takovém  okamžení  poznala  Lina  v  ni  stou  krev. 
Utišila  se,  jakmile  viděla  rozčilení  její.  Vzala  její  ruku 
ve  svou  a  netroufala  si  více  o  Srdiokovi  zaÉít.  Sly 
spolu  do  domu. 

„Milá  Virgino,  jen  se  nepřenáMi,"  prosila  ji  pak 
znova  úpěnlivě,  než  překroĚiJj  práh,  „rozmysli  se,  než 
zamítneš  štěstí!" 

„Štěstí  ?'  tázala  se  Virgina,  hledíc  jí  přísně 
v  tvář,  aniž  sama  věděla  jak  hluboko  se  ptá. 

Mařinské  jak  by  padl  kámen  na  srdce  při  té 
jednoduché  otázce.  Vešly.  V  jizbě  samý  smích  a  vese- 
lost. Srdinko  bavil  se  s  Julii  rozkošně.  Mařinská  žádala 
od  tatínka  koně,  by  mohla  brzo  zase  nazpět  k  dítěti . .  . 
a  k  muži. 

Srdinko  ji  nedoprovodil,  že  půjde  později  pěšky 
sám.  Ona  odjela.  Po  cestě  slyšela  větrem  podzimním 
zazvučet:  „Štěstí?"  Zpomnéla  si  na  Mařioskébo,  zda 
jej  najde  doma.  On  býval  ěasto  vzdálen,  dbal  o  ni  méň 
a  méně.  A  jí  ae  zdálo,  že  jest  ji  hedftstojno,  ukázat 
mu  touhu  po  něm.  Poohybovala,  zda  ji  ještě  miluje 
a  poznávala  s  trpkostí,  jak  tuto  lásku  podceňovala  po- 
hrdávajíc ji  a  budujíc  přec  na  ni  celé  žití  svoje. 

Ano  . .  .  štěstí .... 


Dé,le  než  ětyry  dny  nebylo  ko  Julince  svůj  pobyt 
v  Libějieíeh  protáhnout,  neboí  co  den  přicházel  posel 


z  Prahy  od  paní  Duehoslavové  táíat  se,-  zdali  Julinka. 
p&nina  pravá  ruka,  již  se  vystonala.  Muselo  to  být, 
Julinka  musila  rozloučiti  se.  Ach,  8  jakým  těžkým 
srdcem  to  učinila.  Pan  Srdioko  byl  den  co  den  do 
Libějie  zavita!  bezpochyby  jen  k  v&li  dí,  aspoň  jí  do- 
svědčovala sama  Virgina,  že  jindy  ranohena  řidĚeji  do- 
chází. Julinka  rděla  a  upýpala  se  k  tomu,  ale  ařkoll 
se  domnívala,  že  tím  působi  Virgině  žárlivou  bolest, 
nečinila  si  pražádných  výSitek  proto.  Vyptávala  se  do8ti 
vtíravě  paní  správcové  a  Virginy  na  tento  poměr  a  do- 
věděvši se,  že  posud  nic  není  rozhodnutého,  řídila 
svoje  naděje  dle  toho.  £onečně  mohla  pěstovati  určité 
záměry.  Srdínko  nestál  tak  vysoko  nad  ní,  aby  bylo 
polozázrakem,  kdyby  jí  ruky  své  podal.  Bozdilu  stáří 
dávno  již  nedbávala.  Jak  dojemně  louřik  se  s  mm, 
býlaí  jej  objednala  k  hodině  svého  odjezdu  z  Líbějic. 
V  milém  uzardění  nabízela  mu  malinký  dárek,  tobolku, 
8  vyšívaným,  \'elmi  pestrým  psem,  symbolem  věrnosti, 
po  jedné  straně,  po  druhé  s  věncem  z  pomněnek. 

Bůh  ví,  kterak  měla  tak  hned  svůj  dárek  poho- 
tově, Virgina  mínila  EtveraČívě,  že  jej  as  -mívá  vždy 
pro  každou  podobnou  příležitost  při  sobě.  Vůbec  byla 
JulinČina  přítomnost  v  zámku  úlevou  pro  Virginu,  ana 
byla  méně  doháněna  k  nenáviděnému  ^atku  se  Srdín- 
kem.  Tento  pozoruje  Častější  nyni  výbuchy  Virginioa 
čtveračeni  a  Škádleni  ho  a  Julinkou  měl  to  všecko  za 
žárlivost,  snášel  to  se  samolibým  úsměvem.  Přijmul 
i  tobolku  trochu  nadutě,  aniž  mu  napadlo,  že  sluší 
obdařiti  dárkyni  na  vzájem,  až  jej  k  tomu  'sama  Vir- 

D, liz.:;,.  Google 


265 
gina  pobídla.  Episodní  náĚ  hrdina  nemíval  vSak  po- 
dobné zásoby  vhodných  dárků  při  sobě  jako  rozšafná 
Julinka,  a  nevěda  si  pomoci  rděl  se  v  hrozných  nesná- 
zích. Umínil  si  tenkráte,  íe  bude  nosívat ,  vždycky, 
dokud  nadobro  zadán  nebude,  asi  dva  prsténky  na 
prstech,  které  by  se  hodily  pro  příležitost,  jeden  skvost- 
nější, druhý  jen  tak,  pro  ledakohos,  I  dovoluju  si  hned 
nyní  dosvědĚiti,  že  velmi  svédomitě  tomuto  úmyslu 
dostál  a  že  mu  tento  zvyk  i^asto  velmi  vhod  přicházel. 

Když  si  tak  umínil,  byl  patrně  trochu  Ihostejněj- 
Éim  k  Virgině,  a  by£  i  nestál  dokonce  o  Julinku,  přece 
zaéínalo  líbiti  se  mu  býti  nezadaným  mužem,  předmě- 
tem vroucích  přání  mnohé  dívky  -jiné,  jeho  zásluh 
a  předností  uznaltijěí  než  Virgina.  Při  tom  všem  ne- 
byl posud  svých  nesnázi  prost. 

Julinka,  Virgina  a  on  byli  v  zahradní  besídce. 
Posud  držel  Jullnčín  dar  rozpačité  a  přece  nspokojené 
v  ruce,  prohlížeje  si  psa,  o  němž  mn  nebylo  posnd 
jasno,  ku  kterému  druhu  přece  náleží.  Yirginka  smě- 
jíc se  opakovala: 

.„Byehle,'  rychle,  pane  Srdfnko,  za  hodinu  odjede 
sle&na,  hned  bude  se  zapřahat,  vytaste  se  nějakou 
památkou. " 

On  pomyslil  na  těžký  prsten  pečetni,  který  nosil, 
to  byl  příliš  skvostný  dar ;  na  hodinky,  ty  byly  po  dě- 
dovi ;  na  svou  tobolku,  ta  byla  neúhledná.  Již  potil  se 
a  nic  jiného  mu  nenapadlo. 

Julinka  pomohla  mu  z  nesnází.  „Pošlete  mi  něco 
do  Prahy,  nejraději  svou  podobiznu,"   něžně  pronesla. 

0*ud  .  H«iin.-.  10 

D,lz.::,.  Google 


„Zatím  dovoluju  vám  vlastnoniínĚ  kytiěkm  v  mé 
zahrádce  natrhati,"  dodala  Virgina, 

On  poslechl  a  trhaje  astra  bílá,  modravá  a  rft-  . 
žová,  pohlížel  za  každou  utrženou  květinou  trochu  pH- 
hlouple'  na  Virginu. 

8  tou  kytici,  na  d&kaz,  že  celá  rozkošná  ta  udá- 
lost nebyla  snem,  odjela  Jullnka.  Srdínko  zůstal  tam, 
odkud  co  z  ráje  ona  svou  povinností  štvána  byía.  Zů- 
stalté  u  Virginy.  Ob!  Proto  bylo  Virgině  tak  snadno 
žertovati,  proto  jevila  tak  málo  žárlivosti  a  pražádné 
k  ní  nelibosti,  poněvadž  si  byla  jista,  že  Srdinka  snadno 
na  svou  stranu  dostane,  jen  co  bude  Julinka  ta  tam, 
tak  soudila  Julinka  a  probouzející  se  žárlivosti.  Ne- 
koneĚné  blaho,  blouznivé  naděje  střídaly  se  jí  po  cestě 
s  makami  horSí  žárlivosti,  než  jaké  dle  domnění  jejího 
a  Srdínkova  Virgina  cítit  měla. 

Přišedši  domů  do  Prahy  byla  roztržitá,  zamyšlená 
a  vzdychajíc  přiznávala  se  své  paní  zpola,  že  srdee 
její  tenkráte  snad  na  věky  jest  raněno.  Takovémuto 
vyznávání  bývala  paní  Duchoslavová  příliš  zvyklá,  aby 
si  ho  všimla.  Někdy  věřila  Julince,  jindy  smávala  se 
jí  sama  pro  sebe;  nyní  však  pobízela  ji,  aby  svým 
citům  přiliŠ  se  neoddávala,  dokud  by  nebyly  přípravy 
k  zřízení  Viktorinova  nového  příbytku  hotovy. 

Vzdychajíc  zas  a  zas  měla  se  Julinka  k  práci. 
Někdy  pravila:  „Ach,  kdy  bude  mně  chystati  si  sva- 
tebního útulku!" 

čekala  ode  dne  ke  dni  na  Srdínkfiv  dar,  avšak 
nadarmo,    nebof    bedlivá    Mařinská  byla  se  dopídila 


367 
tohoto  aevbodnélio  slibu  jeho  a  byla  liiu  přísně  do- 
mluvila. Bekla  Srdinkovi,  aby  se  vyslovil,  dobře-li 
smýšlí  8  Virginou  čili  nic,  a  jestliže  má  snad  jiné 
úmysly  s  Julii,  že  mu  nikdo  ničeho  v  cestu  nepoloží, 
pak  ale  ať  nikdy  více  ke  spráTCovům  nevkročí.  Srdínko 
jsa  zaleknut,  přísahat,  že  žádnou  ženštinu  krom  Yir- 
giny  nemiluje,  a  nechal  ubohou  Jalinku  na  slíbený  dar 
čekati. 

Julie  nikdy  až  doposud  nebyla  pocítila  takového 
nepokoje,  neboť  týdny  plynuly  jeden  za  druhým,  a  kde 
nie,  tu  nic.  Nevěděla  již,  odkud  by  vyloudila  nějakou 
záminku  do  Libějic  zajeti,  neboť  cokoliv  své  paní  před- 
stírala k  tomuto  cíli,  nezdálo  se  této  potřebným.  %lo 
v  domě  mnoho  řízení,  neboť  Viktorin  cestovav  bez  zar- 
držení,  překvapil  své  rodiče  neočekávaně  brzkým  pří- 
jezdem. Tu  nebylo  možno  propustit  Julinku  ani  na 
den,  tím  méně  ana  paní  Dnchoslavová  se  obávala  se 
věim  právem  bezpochyby,  že  by  si  tam  zůstala  Julinka 
jak  dlouho  možná  jako  prvé. 

Pan  Duchoslav  i  jeho  žena  byly  tenkráte  spolu 
za  dobře  jako  nikdy  jindy.  Viktorin  znamenal  to  s  po- 
těšením, ale  nevěděl  ovšem,  že  toho  je  příčinou  spo- 
lečný jejich  plán  a  dobře  mySlené  spiknuti  proti  svo- 
bodě jeho  srdce. 

Julinka  věděla  o  tom,  jak  známo  již,  a  byla  dříve 
horlivým  spikleneem  třetím  v  té  záležitosti.  Nemajíc 
tenkráte  jiných  vyhlídek  a  plánů  považovala  za  nej- 
bližší výhodu  pracovati  k  oslavení  a  obohacení  toho 
domu,  v  němž  byla  uhnízděna  a  kde  se  jí  dobře  vedlo. 

D,l,z^:;,.  Google 


368 

Nyní  dopadalo  vše  jinak.  Co  bylo  jí  do  jejího  panstva, 
do  Viktorinovy  nevěsty.  Srdínko,  jediný  Srdínko  opa- 
noval jí  celou  a  dřívějĚí  malé  pikle  její  byly  nevinnon 
hrou  naproti  rostoucí  vážni  nynějSí.  Porovnávajíc  m- 
měného,  k  ni  ochotného,  snadno  ovládaného  Srdíaka 
s  tichým  Viktorinem,  který  nad  svoje  léta  vážně  vy- 
padal, nezískav  v  Americe  co  do  zevnější  krásy  ani 
dost  málo  v  očích  Juliinýeh,  musila  nahlas  smáti  se, 
jak  mohla  druhdy  do  tohoto  zamilována  býti, 

Viktorin  byl  nyní  tak  nepřístupným,  že  neobdržela 
od  něho  po  několikadenním  pobytu  jeho  í  Praze  ani 
slůvka  jiného,  krom  nejnutnějšího  stýkání  se.  Zas  byly 
spoleěnosti,  obědy,  večeře  a  všelijaké  slavnosti,  ale 
rodiĚe  to  stélo  velkého  nměni  sblížit  jej  konečně  s  tou. 
kterou  ma  určovali.  Byla  Šlechtičnou,  ačkoli  ze  šlechty 
nižší,  dívka  hezká,  příjemná,  s  jměním  jakýmsi,  oblé- 
tána  od  mnohých  nápadníků,  aniž  posud  k  některému 
se  rozhodla.  Svému  strýci,  poručniku,  byla  přislíbila, 
že  počká  si  na  zvláštní  div  světa,  který  on  prý  jí 
předvede.  Eulalie  byla  zvědava,  tolik  byl  chtě!  docílit 
strýc,  jenž  se  byl  s  Duehoslavera  starším  o  věei  té 
umluvil.  Aniž  jí  ho  kdo  předvedl,  poznala  hned  Vikto- 
rina  co  slíbený  div  světa.  Zdálo  se,  £e  jí  v  skutku  více 
zajímá  než  ostatní  pánovó- 

Viktorin  prohlédl  také  brzo  celý  plán.  Usmál  se 
pohrdlivé  vyhýbaje  se  obratně  osidlům.  Pořád  stavěly 
se  mu  ženy  do  cesty,  nenáviděl  jieh  skoro,  tím  více, 
an  poznal  nyní,  proč  jej  otec  domŮ  povolal.  Cestová- 
ním po  šírém  území  volné  Ameriky,  seznáváním  no- 


výeh  poměru  a  kmenů,  prvotních  potřeb  vzdělanosti 
a  účinků  volnosti ;  snášením  dobrodružných  nesnázi 
cestovních  bjl  v  této  zemi  jeho  pud  vědectý  skoro  uko- 
nejšen- Bez  společenských  závazků  neubíraly  mu  ob- 
chodní zájmy  věeeken  čas  a  on  jej  obracel  ku  pokro- 
kům svým  duševním,  k  činnosti  zpjtatelské.  Bráně  se 
dlouho  v  mnohých  listech  návratu  do  Evropy,  byl 
k  němu  donucen  otcovou  neodvolatelnou  vůlí,  PřiSel 
nazpět  jedním  ohledem  poněkud  co  divoch.  Kemobl 
poznati  jií  té  staré  Evropy.  Vše  bylo  zde  tak  malé, 
úzké,  pitvomé,  že  mu  bylo,  jako  by  přicházel  domů 
z  výletu  po  vlasti  velikánů.  Jak  měla  jej  zajímat  Eulalie 
uprostřed  toho  stolováni,  lichého  povídáni  a  měkkého 
pohodlí?  Ne  že  by  podobně  i  za  morem  lidé  se  ne- 
bavivali,  ale  Víktorin  mezi  ně  tam  nevkročil.  Mohl  tam 
býti  podivínem  a  samotářem  jak  sám  chtěl,  nikomu 
to  nebylo  nápadné  a  nikdo  nenutil  a  nepřemlouval  jej 
k  čemusi  jinému.  Vyřídil-li  své  obchodní  záležitosti, 
nestaral  se  dále  o  tdkoho,  což  v  celé  Evropě  by  mu 
nebylo  proělo,  tak  že  by  se  byl  prohřešil  proti  obchod- 
ním zájmům  svým,  kdyby  nebyl  svolil  stolovati  a  ba- 
viti se  po  dlouhé  hodiny  s  obchodními  přátely.  Netr- 
pělivě snáĚel  nyní  znova  to  jařmo,  pod  nimž  od  dět- 
ství úpěl.  Stal  se  neshovívavým. 

S  lítosti  poznal  Pavel,  kterak  jest  věci  české  opět 
odcizen  tím  vášnivým  proudem  volnosti,  který  mu  žilami 
probíhal. 

„Nedosti  na  tom,  co  nás  ve  sterých  způsobech 
tíží  a  hněte,  ještě  jařmo  národnosti  má  poutat  naše 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


270 

činy  11  náě  pokrok  ?"    zvolal  jednou  v  rozmluvě  s  dáv- 
ným přítelem. 

Byl  však  přístupným  námitkám  Pavlovým  a  i 
koflečně,  že  jest  mu-odni  to  obnovování  cestou  k  vy- 
manění  se  z. jařma  všeobecného.  Uznav  jedno  uzná: 
i  druhé,  že  stal  se  ve  své  neodvislosti  v  ciaině  sobcem. 
Zase  sledoval  pokroky  národní,  však  bědft,  špatně  ob- 
stály před  jeho  kritikou.  Zas  bylo  mu  vSs  těsné,  ma- 
licherné, slabounké.  Teprv  když  nevyhnul  se  zkoušce, 
zdali  by  byl  on  na  přiklad  dále  věcí  prorazil,  umlknul 
a  vměstnávaje  se  takto  v  domácí  poměry  podobal  se 
oři  okřídlenému,  jehož  bystrá  kopyta  a  bujná  křidla 
jsou  svázány,  aby  jimi  nepoplenil  úzké  záhonky  pěsto- 
vané zahrádky.  Přece  smířil  ho  s  domovem  jediný  jen 
Pavel,  jediná  jen  myšlénka  jeho  národa. 

Zamýšleje  po  prvním  odkrytí  úmyslu  svých  ro- 
díĚft,  Že  tajné  třeba  do  Ameriky  nazpět  uprehne,  vpra- 
vil se  čas^m  za  eenu  tu  jedinou  ve  svůj  domov.  Jen 
co  domov  ěeský  jej  zas  upoutal,  aě  bolestně  se  obá- 
val, že  nikdy  již  volným  nebude  ani  národ  jeho  ani  on 
sám.  Setkal-li  se  s  Eulalií,  ohrazoval  se  ve  svěm  mliieDi, 
z  něhož  se  rozproudil  jen  s  Pavlem  svým. 

„Učiněný,  hotový  kupec!"  plesal  starý  Duehoslftv, 
pozoruje  jeho  způsob,  „mohu  říci,  že  jsem  jeho  vy- 
chování dokonal.  Právě  nyní  je  čas,  abych  jej  oženil 
a  doma  upoutal,  kdežto  bylo  dříve  užitei^no,  aby  ve 
světě  se  ohlížel." 

I  Eulalii  líbil  se  tajemně  mlěenlivý  způsob  jeho : 
i  ona,  tuším,  soudila,  že  by  bylo  na  čase,  aby  si  druiku 

D, liz.:;,.  Google 


271 
zvolil,  a  eiee  právě  ji.  Neznala  jej  pranic,  vždyť  vy- 
měnil s  DÍ  jenooi  fráae,  tim  jí  byl  vzácnějším  v  mělké 
důslednosti  všedoieli  ardci  ženských.  Také  srdee  přeje 
&i  přede  vSím,  aby  byl  život  právě  takový  co  mělký, 
pohodlný  román,  jímito  čtenářka  proklouzne  bez  na- 
pnuti pozornosti  a  myšlének.  V  tom  životě  mají  být 
panáčkové  na  oko  zamračení  sice,  třebas  i  zločinci: 
však  uvnitř  af  se  skrývá  samý  slaďounký  med.  Jakmile 
mají  ale  tyto  Čtenářky  nahlédnouti  pravdivě  do  mysli 
něčí,  zhrozí  se.  Tak  nemyslily  si  svého  hrdinu.  Proto 
jsou  jim  milenci  nepohodlnými  hříčkami,  nic  však  ne- 
pohodlnějšího nad  muže,  manžela,  jenž  počíná  žít 
opravdově  na  očích  udivené  přástevniee  slaíounkých 
románů. 

Z  ničeho  nic  ohlásil  Viktorin,  Že  pojede  do  Libě- 
jic.  Eodife  ustrnuli,  báli  se  o  Euialii.  Viktorin  ač  ji- 
nému neurostl,  urostl  přece  nejmaliehernějSi  dohlídce. 
Éekl-li,  že  pojede,  nedal  si  více  jinak  rozkázat.  Eodi- 
Čfim  zdála  se  Virgina  Viktorinovi  nebezpečnou, 

„Což  abychom  ji  chytrým  způsobem  vzdálili?"  tá- 
zala se  pani  Dnchoslavová  své  důvěrnice. 

„Což  neráčíte  vMět,  že  je  Virgina  nevěstou  8  ja- 
kýmsi panem  Srdínkem?"  ptata  se  Julie. 

„Jakže?"  dí  paní  Dnchoslavová,  „tuSim,  že  vy 
blouzníte  sama  o  témže  panu  Srdínkovi?  vám  že  se 
kořil?" 

Tu  Julínka  tvrdila,  že  ne,  že  ne,  že  je  to  známost 
e  Virginou,  tato  že  je  do  něho  zamilována  jako  nikdo 
na  světě,  co  nevidět  že  bude  svatba. 

Digtiz^c;,.  Google 


273 

„Proě  lhala  by  Julinka?-'  namítala  paní  Dacho- 
slaYová  svému  manželi,  když  tomuto  sdílela  JulinČÍQu 
zprávu. 

„To  je  pravda,"  zamyslil  se  otec  Viktorinův  a  ne- 
nahliiel,  proč  Jiy  tenkráte  lhala,  vždyf  se  zasazovala 
horlivě  o  Viktorináv  sňatek  s  Bulalií,  a  že  blouzoila 
o  Srdínkovi,  třebas  byl.  ženichem  jiné,  bylo  u  ni  věci 
obyčejnou,  že  netřeba  bylo  nad  tím  se  zastaviti.  Nač 
tedy  činiti  povyk  a  upozorňovat  Virginu  neb  Viktorina 
na  něco,  co  oběma  nenapadalo? 

Julince  zdařilo  se  zase  jednou  něco,  když  Vikto- 
rin  bez  překážek  do  Libějie  odjel,  Virgina  odstraněna 
nebyla  a  oba  se  spatnli. 

XXVII. 

Spatřili  se.  Virgina  seděla  před  zadoími  vrátky 
zámku,  kudy  z  kuchyně  a  čeledníku  se  vycházelo,  na 
nízké  stoličce  a  krájela  jablka  na  křížalj. 

Byl  to  mezi  podzimními  dny  jeden  z  řídkých  slu- 
nečných, snad  poslední.  Ona  se  s  nim  loučila  a  vzdo- 
rujíc posud  chladnu  libovala  si  venku.  Byla  do  své 
práce  zabrána,  prostě  oděna  se  šátkem  na  hlavě,  uči- 
něná Popelka. 

Obcházel  zámkem  Viktorin.  Přijeda  jako  obyčejné 
bez  opovězení,  nechal  koně  dole  oráčovi,  jehož  potkal. 

„Což  bývá  nyní  hlavní  vchod  do  zámku  vždyety 
zavřen?"  tázal  se  Virginky  maje  ji  aa  služku. 

Digtiz^c;,.  Google 


273 

„ZimnUio  íaau  obyéejné,"  odvěce  ona  chvĚjíeim 
se  hlasem,  vgtávajjc. 

„Virginko,  to  tj  jsi!"  zvolal  Viktorin  poznávaje 
ji  a  tykaje  jí  jako  za  détstvi. 

Bylo  jí,  jako  by  v  tom  výíitku  slyšela.  Připadala 
si  dnes  tak  bídná. 

„Ano,  ano  jsem  to,  kterou  jsi  k  nejvznešenějšímu 
vedl  a  jež  na  polou  cestě  se  zastavivši  ní  za  dětství  se 
vrátila,"  tak  chtěla  mn  říci;  ale  mlčela  a  jedna  drobná 
elzinka  to  řekla  za  ni. 

A  on  zas  myslil:  „O  ubohá,  kdo  zodpovídá,  co  na 
tobě  proviněno,  jako  na  mně?" 

Vzal  ji  za  ruku  řka:    „Neznáte  mne,  Virginko?" 

Podívala  se  naŮ  ....  Spatřili  se. 

„Pane  Duehoslave,  vítám  vás!"  Tirginka  ukázala 
ke  vrátkům,  majíc  jej  ke  vstoupení. 

On  zůstal,  kde  bjl:  „Co  jste  tu  dělala?" 

„Něco  pro  domácnost." 

„Oo  děláváte  ještě  ?  Co  dělala  jste  po  ty  dva 
roky?" 

„Někdy  jsem  trochu  přemýšlela,  aniž  jsem  přiSIa 
t  jakým  koncům  a  nic  více,"  zpovídala  so  smutně, 
„máte  přiěinu  být  se  mnou  nespokojen,  neb  nevim, 
čím  byeh  se  mohla  honosit." 

Přejel  si  dlani  tvář  a  ona  nevěděla,  zdali  se  hněvá 
mnoho  či  málo.  Sklopila  oČí  a  neviděla,  že  nehněvá 
se  pranic.  Edyž  ale  řekl:  „Ubohá  Virginko!"  tu  to  vi- 
děla a  radostí  se  zarděJa. 

D,lz.::,.  Google 


Nic  nemluTÍli  a  ona  netroufala  si  podruhé  ke  vstoa* 
pěni  ho  pobídnout.  Nebylo  to  rozpačité  mlčení,  oba 
naslouchuli  b&h  ví  čemu,  eo  nikdo  jiný  nesljSel,  co 
vycházelo  kdo  vi  odkud,  snad  ed  jednoho  ke  dinihému. 

Vzít  ji  za  ruku,  vést  ji  do  zámku  a  říci:  „Žde 
zůstaneme  spolu  navždy  již!"  bjío  mu.  jak  by  to  uči- 
nit a  říci  měl.  Byl  ale  drsný  ještě  na  oko  a  ženšti- 
nám málo  zvyklý. 

Virginka  byla  v  mravech  vycvičenější  než  on 
a  řekla  konečně  k  vůli  zdvořilosti:  „Nenadali  jsme  se 
tak  milého  hosta.  Bodiée  budou  se  těšiti." 

Jak  by  jej  to  ze  sna  probudilo,  trhl  sebou  a  vstou- 
pil konečně.  Přišli  mu  ze  zámku  vstříc,  vítajíce  jej, 
Virginka  zmizela.  Hledal  ji  okem,  jevil  nepokoj,  tázal 
se  na  ni.  Žádná  odpověď.  On  netrpěliv  opustil  správ- 
eovic  jizbu,  zamkna  se  do  svých  pokojů. 

,.Toť  ona,  toťona!  O  předrahá!"  zvolal  obcházeje, 
sedaje,  vstávaje  zas,  chytaje  se  za  hlavu.  Cosi  se  roz- 
luštilo v  jeho  srdci  a  božská  úleva  zvlaíiia  je  práhnoucí. 
Zamhouřiv  oči  viděl  ji  před  sebou  prostinkou  a  prav- 
divou; krásnou,  té  krásy  nedbající.  Vyskočiv  šel  ji 
hledat  z  pokoje  do  pokoje,  z  jizby  do  kuchyně,  ze  za- 
hrady na  cestu.  Na  cestě  viděl  její  štíhlou  postava  od 
zámku  odcházet  cestou  k  rybníkům.  Byí  sebe  rychleji 
IrrÁíVln.  nn  ii  musil  dohonit  a  dohonil  ji  b  rybníků, 
ledla,  kdo  to  za  ní,  spatřila  jeho.  „Ach, 
)ravdivě  prorokovala  Línal" 

mu  na  jeho  otázku,  že  jde  do  Tlno- 
á,  tam  že  zůstane  několik  dni,  sestra 

Digtiz^c;,.  Google 


375 

prý  že  nemocna.  Zardéla  se  pro  stoh  let.  On  Tědě), 
že  lže.  Medovtipii  se  proč  a  proto  citU  se  vedle  ní  zas 
co  cizinec. 

„Smím  vás  doprovodit  až  tam  'í  Nemám  zde  dnes 
ještě  co  dělat,  chodím  rád  a  vy  odcházíte  tak  sama." 

„Nebojím  se  o  samotě,"   ona  na  to  polohlasem. 

„To  znamená,  že  mohu  svého  průvodu  zanechat?" 

Zavrtěla  zoufale  hlavou.  O,  jak  sipofínat?  Vždyf 
není  raožno  zastaviti  tlukotu  srdce,  což  teprv  lásky 
hlasu. 

Podíval  se  na  ni,  už  zas  nebyl  cizincem  vedle  ní. 
Mínil  jí  rozumět,  ač  vSeeko  nechápal.  Neptal  se  diUe 
a  šel  vedle  ní.  Tak  to  bylo  dobře. 

^Zůstanete-li  dlouho  ve  Vlnotíne,  tím  spíše  mu- 
sím použit  té  chvilky,  abych  se  svou  bývalou  žačkou 
pohovořil,"  řekl. 

Ona  vděčně  se  usmála.  ByC  ve  všem  povolovala 
nutností,  z  tváře  a  oěi  svých  nemínila  lháře  učinit. 

„I  já  toho  použijíc  ihned  se  vás  ptám  na  vaše 
cesty,  jak  jste  co  shledal,  kudy  putoval  jste,  jací  jsou 
tam  lidé,  pravda-li  Ěeho  se  dočítáme,  jaká  jest  krajina, 
a  což  to  velké  nesmírné  moře?"  tak  rozvázala  na- 
jednou. 

„A  na  to  vše  mám  vám  odpověděti  za  tu  chvil- 
činku,  při  čemž  kráčíte  tak  nesvědomitě  rychle,  jen 
abyste  se  mne  brzo  zbavila?" 

„Odpověď  je  vadí  starosti,  na  mně  jsou  otázky, 
neb  prvé  již  jste  slyiel  eelou  kratičkou  smutnou  zpo- 

Digtiz^c;,.  Google 


276 

yéi  mou.  A  musím  říei,  že  to  jest  jen  začátek  otázek, 

Že  je  budu  sypati,  jen  co  si  ty  prvnf  odbudete." 

BfU  překrásná,  když  tak  se  rozveselila,  zabřáTČi 
se  klobouk  si  odvázala  a  volně  i  prostě  vedle  něho 
kráčela. 

„Virginko,  nemohn  pochopit,  že  jste  již  odrostlá, 
vidím  vás  pořád  ještě  co  malou  bystrou  holMnku  du- 
chem překypující.  ■* 

„Byly  to  krásné  časy,  nepřijdou  více;  ale  nikoliv, 
jsou  tady,  jen  že  na  chvilku.  Však  b&h  zaplať  za  ni. 
Oh,  povídejte  mi  o  cestách,  toť  bude  mi,  jako  naslou- 
chávala-li  jsem  vám  jindy." 

Již  nešla  tak  nesvědomitě  rychle,  a  přece,  přece  . .  . 
ó  kdož  by  se  směl  zastaviti  na  dobro  !  To  nejde  a  tam 
hle  již  je  vidět  Vlnotin. 

Viktorin  byl  zahloubán  do  vypravování. 

„Mám  jej  poslat  naipět?"  myslí  si  Virgína.  „Ne- 
učinim-li  toho,  půjde  se  mnou  celým  YlDotinem."  Byla 
v  tom  přesvědčení  blažena.  Zastavila  ne  u  holé  jabloně, 
jež  prese  Škarpu  u  cesty  větve  své  k  ním  nastrkovala 
jako  žehnající  kmet.  Ale  Viktorin  vypravoval,  nejsa 
dlouho  ještě  u  konce. 

„Děkuju  vám  a  sbohem."  dí  udatně  Virgina  na- 
stavujíc mu  ruku. 

Podíval  se  jí  do  duše:  , Nesmím  vás  až  k  sestře 
dovésti  ?" 

,Ji  by  to  zajisté  těšilo,  jen  že  ... .  jste  unaven." 

„Virgino!"  napomenul  ji,  tak  že  dále  vtom  eizém 
způsobe  nemohla. 


;,■  Google 


.  277 

„Pfijdu  tam  sama,"  řekla  tedy  jemně  a  8  hlavou 
aklopeDou. 

„Jděte,  mé  dítě!"  pnstil  jí  ruku,  ona  odešla. 

čistý  souzvuk  nesl  se  do  vSebomíra.  Ona  rychle 
ku  sestře,  on  zálouha  k  Libějie&m- 

„Vidiě,  vidíš,  jak  to  bolí,"  myslila  si  Lina,  vidouc 
plakat  Virginu,  jež  jí  pověděla,  proč  k  ni  přichází. 
Byla  k  ni  však  soucitná  a  dobrá  a  bylo  Virgině  dobro- 
diním, že  se  mohla  vyplakat  u  sestry. 

A  on  Šel  k  LibĚjicům.  Její  spanilý  zjev  tanu!  mu 
na  mysli,  ne  že  byl  spanilý,  ale  že  to  byla  ona,  ona, 
to  drahé,  npřímné,  ubohé  dítě.  Vzat  rosum  na  potaz 
a  ten  mu  řekl:  „Tof  ona,  tof  ona,  která  ti  může  žití 
osladit!"  Což  otec,  matka,  Eulalie?  Virgina  stojí  za 
zápas  s  nimi.  Pak  ale  eitil  poprvé  trpce  odvíslost  svoji 
od  otce,  neb  tento  nebyl  jen  otcem,  byl  pánem  jeho. 
Jeho  vůli  potácel  se  po  celém  světě,  jeho  vůli  musel 
odtrhnouti  se,  kde  býl  spokojenost  našel.  Ta  vůle  ode- 
pře mu  zajisté  Virginy. 

„Věc  jest  jednoduchá,"  soudil  v  myšlénkách  dále, 
„tenkráte  of^-u  se  všemu,  p&jdu  do  služby  nebo  budu 
dávat  hodiny,  aspoň  nebude  pak  pochyby,  že  jsem 
obdržel  Virginy  z  lásky.  Z  lásky  ?  S  jakou  jistotou  na 
ni  počítám?  Což  mýlim-li  se?" 

Spatřil  Libějický  zámek  pošmurný  v  pošmurné 
krajině,  ale  jak  do  ní  se  zahleděl,  tak  mu  připomínala 
drahou  tu  dívku,  tak  živě  mu  ji  předvedla,  a  všecko 
sdálo  se  svědčiti  mu,  kterak  pro  něj  rostla  až  rozkvetla, 
že  nemohl  pochybovati,   a&  pochybovati  chtěl.    V  ne- 

D,lz.::,.  Google 


878 

přítomnosti  Virginy  zabral  se  jako  druhdy  do  své  pefi- 
livosti  o  věe,  eo  Libějic  se  týkaJo.  ObeĚel  vesniee 
a  polnosti,  seznámil  se  znova  s  lidmi  a  s  jich  potře- 
bami. Kudy  chodil  a  eokoJiv  robil,  všnde  a  vždycky 
pomyslel,  jak  by  to  a  jiné  se  mu  dařilo  s  Virginott 
po  boku,  jak  by  konefině  po  tolikaletém  bloudění  ra- 
dostně stanul  při  té  duši  spřízněné.  Vroucí  a  důmyslná 
co  přítel,  na  věky  oddaná  a  s  osudem  jeho  spojená, 
jak  jen  žena  může  být,  byla  by  záštitou  před  nim  samým. 
zárukou  šté&tí  posud  netušeného.  Cim  méně  blouzní- 
val o  lásce,  čím  viee  o  ní  poehjbovával,  tím  rázněji 
byl  od  ní  překvapen. 

Tfeti  den,  eo  byla  Vu-gína  odešla,  usnesením  celé 
rodiny  s  jejím  smutným  svolením,  seěel  ze  svých  po- 
kojů volaje  sbohem  do  jizby  správeovie; 

„Jdu  navštívit  pani  Mařinskon  aVirginku,"  pravil 
mimochodem. 

„Pojíte  dále,  pane  Viktoriné,"  pobízeli  ho  správ- 
eovie, „nepospíchejte  tam,  dejte  si  naUt  koflík  kávy." 

Správce  jej  vtáhl  násilně,  s  roz5ilením  málo  taje- 
ným do  jizby.  Viktorin  bránil  se  se  smíchem  domnělé 
zdvořilosti.  Byl  by  se  ubránil,  když  ale  viděl  jakousi 
úzkost  v  chování  těchto  manželů,  povolil  e  rmutným 
tušením.  Dal  na  oko  si  slouíit  kávou  a  ptal  se,  je-li 
Mařinská  snad  nebezpečně  nemocna? 

„Bohudíky,  je  a  byla  zcela  zdráva,"  odvěce  správce 
s  důrazem. 

Viktorin  mlčel,  cítil  zde  jakýs  úmysl,  neb  do  té 
ehvile  mluvilo  se  o  jakés  její  chorobě,  k  vůli  níž  Vir- 
ginka  k  ni  se  odstěhovala. 

D, liz.:;,.  Google 


279 

„Je-li  kdo  ehurav,  toť  apíše  Virginka,"  smál  se 
správce  násilné,  „aspoň  říkává  se,  že  jest  láska  .... 
hm  . . .  hm  , . .  chorobou." 

Viktoria  mlfiel. 

„Proě  byeh  to,  stará,  na  ni  nevyzradil  bývalému 
laskavému  uĎitelt?"  pokrajoval  správce  v  nueené,  a  něho 
neobyéejné  a  děsně  nepřirozené  hovornosti. 

Správcová  bledla  a  rdéla  se  a  její  srdce  mateřské 
prodělalo  jménem  Virginy  sterá  muka;  viděla,  jak  Vikto- 
rin  bledne,  jak  bolestně  se  mu  svírají  rty,  viděla, 
jak  její  dítě  miluje,  a  milovala  jeho  ft  byla  by  mu  tak 
ráda  Virginu  vnáruě  vložila. 

Trápený  Viktorin  pohlédnul  na  ni  a  její  eoucít 
jej  posilnil.  „Co  mi  chcete  říci,  pane  sprátCe?"  tázal 
se  snše. 

„Nu,  co  o6ekává  naSi  Virginu." 

„Bezpochyby  ipá  nějakého  ženicha?-'  dí  zas  on  na 
to,  snaže  se  opanovati  sebe. 

„Uchází  se  o  ní  aktuár  Vlnotínský,"  pravila  správ- 
cová hlasem,  jakby  mluvila  o  nšěím  pohřbu. 

„Je  mu  zadána?""  tázal  se  Viktorin  ještě  a  již 
viděl,  kterak  mu  vycházející  světlo  blaha  hasne,  hasne, 
až  nhasne. 

Matka  mlí^la,  otci  nechtělo  se  lhát,  ale  musel 
přece. 

„Dala  mu  slovo,"  řekl,  shuie  as  celá  étastna  ve 
Vlnotíně." 

Krásné  Sfastna.  Mluvila  jen  o  kláěteru  e  Mařin- 
skou,  jen  na  to  ůtoĚiště 'mýlila.  Srdíčkoví  řekla  před 

Dalz,;;,C.OOg|i: 


Uařinskon  konečné  rozhodoé  „ne",  dodávajíc,  žep^de 
do  kláštera. 

Srdinko  přísahal,  že  nemyslil  nikdy  oprardn  na 
Julinku,  a  sváděl  celý  ten  nezdar  na  ni.  Jolince  poda- 
řilo se  eo  ohtéla,  roztrhnouti  totiž  Yirginn  a  Srdinka. 
Odstranila  tim  jednu  překážka,  až  ke  druhým  nedo- 
sahovala pro  tu  chvíli  její  nioc. 

Yirgina  zastala  vSak  již  při  svém  a  Mařinská  ji 
v  tom  potvrzovala,  vidone,  že  nelze  Srdinka  ji  vnutit. 

„To  bude  veselá  svatba,"  řekl  Viktorin,  pokračuje 
T  rosmluTě  se  správcovými  a  trpěl  při  tom  muka. 

„Doufáme,  že  veselá,"  dodala  správcová  hrobovýni 
přizvukem. 

Správce  utřel  si  s  čela  pot,  přál  si,  aby  tomu  již 
byl  konec.  Také  neříkal  již  žádný  nic  a  Viktorin  šel, 
ovšem  ne  již  do  Vlnotína. 

,E  čemu  to  vSecko  na  té  kouli  pozemské?"  tázal 
se  v  polích  rozoraqých,  z  niehito  z  některých  zelené 
osení  s  úsměvem  nevinným  se  dralo  očekávajíc  dlou- 
hou dobu  mrazfi  a  živlů  nepřízně.  „Vše  jest  jenom 
přece  maškarní  rej,  a  blázen,  kdo  věří  v  něco  lepšího. 
Nač  jenom  si  to  dáváme  líbiti  od  úlisného  osudu,  staří 
jak  mladí  ?  Nejlépe  je  přece  jeíi  blázpům  a  labužní- 
kům, jedni  jsou  Šfastni  v  klamu  svém  a  druzi  v  hrubé 
rozkoše  užívání!  Ha,  ha,  jen  doufej,  doufej,  že  ti  od- 
bila hodina  spásy !  Byl  jsi  Šťastným  bláznem,  však 
doÉkáě  se  probuzeni,  skutečnosti,  brr,  jak  je  hnusná." 

Dlouho  v  těch  polích  chodil,  daleko  se  octnul  od 
Libějic,  sám  nevěděl  kudy  šel  a  kam.  Tu  vidčl  Vino* 

D.3t,z^=;,.C.OOg|i:- 


281 
tÍB  I  drnhé  etrany  neS  ODohdy,  zde  pojily  se  sady  jeden 
vedle  drahého  ka  městu  a  mezi  atromoTim  v  sadě  kmi- 
tala 8e  postava  ženská.  Yiktorititi  dříve  se  zastavilo 
srdee  jakous  pranou  ranou,  než  ji  o6Í  dohlédly  a  mysl 
pomalá. 

A  oaa,  zdaiÉ  měla  prchnoot  před  ním?  Podívala 
se  naň,  ůeměv  lásky  přeletěř  jí  tváK ;  ale  on  videi 
dobře,  že  nevypadá  jako  Šťastná  nevěsta,  viděl  dobře, 
a  nechtěl  si  eos  jiného  namlouvati,  že  úsraěv  ten  byl 
jeho  a  od  něho  jen  vyvolán. 

„Chtěl  jsem  vás  dnes  přijít  navšUvit,  pak  se  to 
pokazilo;  £el  jsem  na  zdařbůh  a  hle . . ." 

„Co  dělají  moji  rodij^e?"  tázala  se  ona,  „stýská 
se  mi  zde  po  nieh." 

„Vypravůvali  mi  o  vás  mnoho  pěkného,  řekli  mi, 
že  jste  nevlston," 

„Řekli  to?"  Netroufala  si  tvrdit  naopak,  ale  jak 
vypadala,  jat  vypadala! 

„Mohu  vám  blahopřání  dožit?" 

Dívala  se  skrze  ěedé  kmeny,  skrze  holé  větve,  ne- 
chtěla se  setkat  s  jeho  zrakem.  !  ona  myslila  si". 
nE  čemu  tolik  trápení  v  tom  žití  nepřátelském?" 

Tak  myslil  jeden  a  druhá  také,  přee  stáli  n  sebe 
tak  blízko,  blizoučko,  a  jedním  slovem  ba  beze  slova 
mohlo  jim  všecko  trudné  ptaní,  vše  zoufalé  stýskání 
v  jediném  blaženém  souzvuku  se  rozluštit. 

Ubohá  Eřepinská,  co  by  byla  dala  za  jediný  ten 
okamžik  opravdové  lásky  takové,  jak  byla  by  všecko 
za  ni  nasadila!  A.  ti  dva  nemohli. 

Oiod  a  udání.  k        ,--  , 

D,lz.::,L.OOglC 


382 

^.líite  Sfastna,  Virgino?"  tázal  se  znova  Viktorin, 

„Nehledám  Stěsti,  již  jsem  ho  dávno  prohrála, 
kdyit  nemohla  jsem  sledorat  svou  uměleckou  snshn. 
Však  nejsem  jediná,  které  takto  ee  daří." 

„Virgino,  nepoutejte  se  bez  lásky  k  muži  jakému- 
koli. Nevím,  z  jaké  příčiny  v  ten  Bňatek  pospieháte, 
ale  z  lásky  že  by  to  bylo,  již  mí  nenaralurite." 

^.Říkají,  že  to  mé  poroláui." 

„V'a^  povolání!  CoŽ  oni  védi  o  vašem  povolúii?" 
a  Viklorin  tak  promluviv  df?al  se  na  ni  v  zanícení, 
jsa  přesvědčen,  kterak  jest  sehopna  na  světe  nejkras- 
giho.  Na  Virgíiiu  mimovolně  jebo  slovo  i  pohled  ň£ÍQ- 
kovaly.  Zas  uBmála  se  zářič  láskou,  troufala  si  naň 
pohlédnout  a  zapomněla  mžikem  na  eelý  svět,  na  své 
přiiíahy  a  povinnost  od  Viktorina  se  vzdalovat. 

1  jemu  ulehčilo  se.  Ti  dva  nemohli  nikdy,  na 
dlouho  neroEuméti  si.  BozmlouvaJÍ  ehvílí  a  věděti 
pouze  jeden  o  druhém.  Mluvili  o  povolání.  Ona  chtěla 
vědět,  jak  utvořilo  se  povolání  jeho.  Dekl  jí  mnoho, 
ba  skoro  všecko  o  sobě  obrysem  jednoduchým,  a  ona 
byla  by  jemu  naslouchala  do  noci  a  pres  noc  do  rána : 
vždvf  musela  v£ecko  vSeciěko  o  něm  věděti,  musila 
s  nim  to  procítit  a  ix.  to  všecko  jeStě  víc  jej  milovat. 
Byla  tak  nedbalá  najednou  o  sebe  &  své  úmysly,  ne- 
býti nikdy  jeho,  že  nemyslila  na  rozchod. 

On  sám,  blažený,  a  láskou  svojí  jaksi  oprávnén  ji 
chránit,  třebas  i  před  sebou,  rozlouííl  se.  Kdy  zas  ji 
uvidi?  ptal  sA  pak.  Tu  rozprchal  se  její  sen  á  blahé 
zapomenutí.    Ubohá  nevěděla  jak  a  co.    Tak  mladá 

D,l,z^:;,.  Google 


a  fždy  pfísně  pravdivá  měla  Banoit  se  lháti  na  úkor 
srdci  svému,  k  žalu  mileného  muže?  Měla  mu  říci 
saa,á  s  přízvukem  strojeným:  _Fano,  nesluát  se,  abyeh 
e  vámi  se  scházela?"  Nemolila.  říci  ani  tak,  ani  tak, 
kynula  rukou .  s  bohem,  zacházela  cestičkou  sadem  mezi 
siftutně  opadalými  stromy  a  alse  cestičku  kropily. 


Virginka  sestře  a  Viktorin  svým  domácím  Libě- 
jickým  zamlíeli  oba  svoje  setkání,  jako  by  se  byli 
k  tomu  umluvili. 

PřiĚtího  dne  vybrala  se  Virgina  v  tuž  hodinu  do 
sadň.  Stýskalo  se  jí  v  domě,  musila  trochu  ven  na 
vzduch.  Mohla  tam  dnes  směle  jiti,  neměla  nejmenší 
£áky  8  Viktorinem  se  tam  setkati,  vidyí  ničeho  ne- 
umluvili,  nic  si  neslíbili. 

Vzdor  tomu  přiděl  Viktorin  a  zas  ji  naiel  tam, 
co  včera.  Tenkráte  byla  Vii^ina  již  statnější.  Fřemá- 
hajic  lépe  svfij  nepokoj  ukázala  mu  rozmar  dívčí  skoro 
Teselý.  Chodíc  po  jeho  boku  mezi  stromy  sem  a  tam 
pustila  uzdu  švitornosti  rozmilé  a  podněcovala  cesto- 
vatelovo vypravováni  sterými  otázkami.  Nic  smutného, 
nic  nepovoleného  nevloudilo  se  jim  do.  tiché  radosti 
té  chvíle.  On  souhlasil  s  tím  způsobem  jejím  z  celého 
srdce  a  dávaje  se  příznivou  přítomnosti  na  vzájem 
unésti  užíval  toho  spolubytí,  jež  žádná  jiná  slast  na 
světě  nahradit  mu  i^mohla. 


;,pOOglc 


284 

Tenkráte  bál  ae  pronést  při  loni^ení  otázku,  kd; 
zase  sejdon  se.  Bozumét  dobře,  proč  ona  slibit  niíebo 
nemůže.  Vzav  jenom  ruku  její  do  své  zableděl  se  jí 
do  hvězdných  očí,  zapustil  do  níeh  otázko  a  vyéetl 
z  nich  bezdéěný,  milostný  slib.  Mohl  knidně  a  bla- 
ženě odejit  a  opét  haliti  on  i  ona  bez  ůmiuvy  i  tato 
dnihon  schůzi  v  roušku  sladkého  tajemství. 

Mařinská  zvyklá  jsouc  co  chvíli  rodiéů  svýcb  Da- 
vštévovat  byla  za  přítomnosti  Viktorinovy  i  s  Virginou 
jako  ve  vyhnanství.  Nemohla  posud  tuĚit  tajnou  sradu 
Vírgininu,  neboť  doma  a  před  Mařiuskou  zvlášt  byla 
Virgina  opět  sklííena  a  nepokojem  rozrývána.  Nesla 
těžce  přeĚin  svBj  a  přece  zahalovalo  jí  svědomí  takové 
kruté,  pánovité  blaho,  že  ubývalo  svědomí  jejímu  vždy 
víe  a  více  hlasu,  až  býval  v  osudnou  hodinu  procházky 
do  sadů  zcela  udušen. 

Pozvolna  vyzradila  Viktorinovi  přeee,  že  Srdínkovi 
není  zadána  a  zpytovala  s  ním  opět  své  povoláni, 
tázajíc  se,  ěim  by  mohla  ve  světě  účinkovat.  Probírali 
spolu  všecky  úkoly  ženštinám  tehdáž  přístupné-;  avšak 
shledáno,  že  by  jí  bylo  mimo"  divadlo  vSudejeStě  rázné 
předpravy  zapotřebí.  Myslilať  jmenovité  na  vyuěování 
v  hudbě  a  vystupováni  v  koncertech  co  pěvkyně,  odří- 
kajíc se  samovolně  z  jakési  skromnosti  a  úcty  k  ro- 
diéům  divadla.  Jindy  vyslýchala  Viktorinovy  úkoly. 
Bylo'  to  hrozné,  kolikero  začátků  na  poli  vědeckém  mu 
bylo  ztroskotáno.  Poslední  pohroma  jej  stíhla,  že 
mnsil  Ameriku  opustit  se  sbírkami  h,  praeemi  nedoko- 
nanými, což  v  Evropě  již  nahraditi  nemohl,  často  x&- 

Dalz,;;,C.OOy[c 


385 
stavová  se  mesí  vypravováiiim  tázaje  ee,  nenudí-lí  ji. 
Zbytečná  otázka,  ona  jej  Bleilovala  dachein  a  srdeem 
a  samo  svědomí  ji  nečinilo  výčitek,  vracela-li  se  zas 
a  zase,  den  co  den  do  sadů,  všdyt  pĚstovala  svazek 
vsneSeného  [^átelství  a  podávala  útěchu  muži,  jenž  se 
vsím  právem  na  světě  si  zoafal.  Bývala  pak  plna  my- 
šlének prajinjeh,  než  které  by  si  byla  mohla  za  hřicb 
pokládat.  Její  duševní  schopnosti  probouzely  se  e  umo- 
řujícího- snění  vztykem  ee  vzdělaným  učitelem.  Zase 
cítila  se  žaSkon  jeho  a  nechtěla  ničím  jiným  b^t,  neb 
za  cenu  toho  odříkání  nemusila  před  ním  prchat.  Níi- 
Mizela  pomocí  těchto  rozmluv  ze  všech  stran  obaove- 
nou  vědyehtivostí  v  ústrojí  celého  světa.  Tu  spatřila 
eoB  nového,  tu  obnovil,  objasnil  a  nádherně  se  ji  roz- 
šířil pojem  starý. 

Spěehávala  s  neúhonnou  radostí  jemu  vstříc  po- 
dávajíc mu  ruce  zdaleka  neohroženě  a  d&věrně.  Slíbila 
mu  vždycky,  že  přijde  zas,  a  nepřijde-li,  aby  ji  směle 
přišel  hledat  ku  sestře.  Byla  si  vědoma  neviny  vidy 
ěistější,  a  bláhová  mínila,  že  lze  jiné  o  takové  nevině 
přesvědčit.  Bozumujíc  vědy  velmi  jasně,  přišla  k  vý- 
sledku. Že  podezřeni  a  nevčasuá  opatrnost  rodiny  jí 
byly  nebezpeěnějěími  než  vlastni  srdee.  Tu  vracela  se 
ji  zas  bývalá  bezstarostná  pružná  mysl  a  Mařinská 
pozorujíc  ji  pravila  k  Bobě:  „Myslím  dle  váeho,  že  jest 
Virgina  mělkého  srdce,  nižádné  váSně    neschopného.'' 

Že  by  ji  Virgina  podváděla  tajnými  schůzemi, 
mnohem  méně  ji  připadlo,  ba  nemohla  si  při  své 
přikré  počestnosti  sni  cos  podobného  vymyslit.    Proto 

D,l,z^:;,.  Google 


886 

bylo  moÍDO,  ie  opljDolo  tajným  mileQC&m  čtrnácte 
dní,  v  nicbžto  jim  osud  átědre  iiftfarař.oval  dary  neta- 
šeného  dtéstí  minulé  i  badaucí  trudy,  a  oba  myslivali 
9Í,  a{  hosti  svět  a  lidské  žiti  sebe  krutějšieli  bolíi,  že 
stojí  za  to  vydržeti  jich.  neúpéti  pod  nimi  a  statečné 
jim  v  Čele  státi  za  krátké  a  přeee  Tyznainem  oplýva- 
jící chvíle  podobné. 

Co  oni  slavili  takto  svátek  srdci  v  ro^íuiání  jeden 
o  druhém,  sesilování  důvěry  obapolné,  ve  chvalozpé- 
vích  vSeho  krásného,  v  otázkách  láskyplných  na  bn- 
doncnost  své  vlasti ;  prchaly  ze  zemé  ft  z  kraje  vrstvy 
vzduchu  ještě  letního  jedna  za  druhou  a  stadené  větry 
uváděly  v  divém  pochodu  s  nepřátelským  hvizdotem 
sbory  ledonosnýeh  mračen  a  kruté  vazby  mrazivéb& 
útisku  na  tvorstvo. 

Bývalo  syehravo,  větmo,  nirazivo,  ale  nic  nepře- 
káželo milencům.  Seházeiif  se  den  eo  den  v  taž  hodinu 
pod  stromy  podél  stráně,  pobliž  pot&Čka.  Virgina  od 
dětství  ráda  vybíhávala  do  zahrady  v  každém  počasí, 
~  dopřávali  ji  doma  té  radosti,  ačkoli  Mařinská  bývalft 
proti  tomu.  Nyní  šetříc  posud  Ti^ntna  stesku  zas 
ona  jí  nepřekážela  v  těch  procházkách. 

Když  ale  jednou  déšť  se  lil  v  pravých  potomehf 
a  Virgina  vzdor  tomu  vyjít  ehtéla,  zapovědí*  to  Ma- 
řinská. Nebylo  odvolání  leda  snebezpei^m  vyzrazenu 
být,  a  Virgina  tedy  jen  doufala,  že  deSf  ten  přitde 
jejího  rovněž  doma  pozdržel  jako  ji. 

Až  dosavad  byly  se  otáčely  jich  rozmluvy  pořád 
kol  povídání  každého  z  nich.    Co  týkalo  se  ¥iktorina 

Digtiz^c;,.  Google 


Ž87 
rozpředli  oba  přání,  kdyby  raoh]  obchodu  se  sprostit 
a  pokraĚovat  jií  konečně  výhradné  a  urĚitě  v  pracích 
filosofických,  historických  a  ethnografických,  vše  se  zře- 
telem k  literatuře  České  s  k  sesílení  vzdělání  českého. 
Vyslovil  právě  posledně  v  den  před  tím  nelítostným 
deštěm  své  ustálené  předsevzetí,  že  z  obchodu  se  vy- 
maní a  stíij  co  stůj  konečně  vlastní  dráhu  nastoopi. 
To  přicházelo  mu  nyní  s  určitostí  priyinOu,  než  pře- 
mitai-lí  o  tom  sám  a  sám  se  zájmem  své  jediné  osoby. 
Jakjinak  pevněji,  směJeji  jedná  se,  zastáváme-li  zájoieiit 
svým  milovanou  osobu  k  našemu  osudu  so  pojící.  Vždyť 
jinou  cestou  dosíei  nedoufal  své  jediné  nenahraditelné 
divky,  nei  odříkáním  se  věeeh  výhod  hmotných  svého 
odvislého  žití-  posavadniho.  Chtěl  pracovati,  vědecky 
třeba  nádensičit,  však  touto  prací  sobě  í  mladé  ženě 
živobytí  zabezpečit.  To  posad  nevyslovil  dopodrobna. 
Virginčina  dětská  vlídnost,  její  šetrná,  půvabná  sluš- 
nost ukládaly  mu  úctu  a  nesmělost,  tak  že  neprcjevil 
celý  vášnivý  svůj  pocit  k  ní. 

Též  o  ní  a  o  jejím  povolání  bylo  rozprávěno,  však 
méně  určitě  daJo  se  cos  ujednati.  Byloť  málo  příleži- 
tosti v  Libéjicíeh  k  dalšímu  vzdělání  a  rodiče  as  sotva 
by  byli  svolili  ji  pustit  do  světa.  Byloť  pro  tu  chvílí 
aBpoň  žádouenu,  aby  sméla  Virgina  své  vyhnanství  zru- 
šit a  doma  v  Libějicieh  na  očích  rodíÉft  s  pomiickami 
vzdělání  pokračovati  návodem  svého  přátelského  mistra. 

Virgina  ovšem  posud  nemohla  dát  Viktoriiiovi  do- 
statečného vysvětlení  svého  vyhnanství,  ale  on  se  ho 
již  domýšlel.  Usmyslili  si  tedy  spolu,  že  vymohon  ně- 
jakým způsobem  Ylrginin  návrat  do  Libějic.  _^ 

Google 


v  Doei  po  té  rozmlnvě  umiiiil  si  v  posvátné  chrtli 
klidného  rozhodoutí,  že  přiStiho  dne  řekne  Virginee : 
„Víš  co  jest  tvým  povolánim  nejbližším  ?  Spojit  se^  se 
mnou,  žiti  se  mnou  a  vyvinovati  mou  pomocí  to  na- 
dání, jež  v  tobé  miluju.  Pak  íjeví  se  ti  zajisté,  k  íemu 
vlastně  povolána  jsi.  PředevSím  jame  dlužni  jeden  drn- 
hému  láskn." 

Myslil  to  tak  opravdu,  z  jeho  věrného  srdce  vy- 
stoupilo to  tak  rozhodně,  že  ani  mu  nenapadlo,  kterak 
by  jim  mohla  vaditi  kterákoliv  překážka.  Beze  spaní 
do&kal  80  jitra  kalného,  bez  zevnějšího  zaměstnáni 
přechodil  sychravé  dopůldne.  E  polednímu  rozproudil 
se  dešf;  ale  dřív  než  jindy  při  povodní  té  nebeské 
i  pozemské  vypravil  se  ze  zámku  a  kráčel  skrze  rn- 
éeje  proudící  po  cestáíh  svou  milou  povědomou  cestou, 
aniž  citii,  že  je  mokrý  skrz  na  skrz.  Sad  byl  skoro 
pod  vodou.  On  íekal  sa  ni  a  když  neĚIa,  ubíral  se 
rovnou  cestou  k  Mařinské. 

„Tím  lépe,"  myslil  si,  „řeknu  rozhodnutí  své  hned 
před  svědkyni." 

Virginka  mezi  tim  doléhala  na  sestru,  aby  ji  pu- 
stila doma. 

„Co  zde  mám  dělat?"  pravila,  „mohu  tě  ujistit, 
že  považuju  pana  Viktorina  co  přítele  a  uěitele  a  nic 
jinak;  obnovím  ti  přísahu,  že  půjdu  do  kláštera,  kdy- 
bych cítila,  že  ho  miluju  jak  milovati  nesmím." 

A  eo  to  vjřkla,  byl  on  zde. 

Virginkn  jak  by  blesky  ranily.  Neeitila-li,  že  má 
Jiti  do  kláštera? 

D,lz.::,.  Google 


Viktorin  ve  své  přímosti,  v  neodvratnéto  rozhod- 
nutí svém  vyzradil  tajemství  jieli  acMzi. 

„Oekal  jsem  na  vás,  Virgino,  myslil  jsem,  že  vás 
najít  musím  i  v  tom  deáti  na  místě  obvyklém,"  tak 
pravil  před  ustrnulou  Miiřinskou.  „Virgino,  posud  jsem 
to  nevyslovil,  vSak  před  sestrou  vám  musím  nyníříei, 
Že  vás  miluju  a  za  ženu  si  žádám." 

Mařinská  vyskočila  jako  tygřice:  „Virgino,  jdi 
ven,"  rozkazujíc. 

Viktorin  rozevíral  jí  nái^uč  nadarmo;  ona  sestry 
uposlechla  sklesnoue  polomrtvá  vedte  na  zem. 

„Jste  na  omylu,  pane  Duehoslave, "  vece  Mařin- 
ská, „právě  vyslovila  se  mi  Virgina,  že  vás  co  přítele 
a  uĚitele  ctí,  přísahajíc,  že  nic  více.  Buďte  přesvědĚen, 
že  tento  výjev  nikomu  nebude  znám,  nikdo  nedoví  se, 
co  jste  řekl.  zapomenu  to  sama." 

On  nedbaje  jejích  slov  skočil  ke  dveřím;  otevřev 
je  viděl  Virginu. 

„Virgino,  vstafi,  mluv  pravdu,"  velela  Mařinská 
svým  hlasem  neženským,  kterým  se  stávala  děsnou  ve 
chvihch  vášně. 

„Virgino,  pravdu !"  opakoval  výrazem  laskavým 
a  neskonale  něžným  Viktorin,  netroufaje  si  podati 
ubohé  ruky.  aby  jí  vstáti  pomohl. 

Ona  se  vzpřímila  zvolna,  ale  stála  tak  pevně,  obli- 
čej její  byl  učiněným  mramorem. 

„Ano,"  řekla,  „myslila  jsem  si  to  až  do  té  chvíle." 

„Ale  nyní?" 

„Nesmí  to  být,"  řekla  mramorová  její  ústa. 

Oiud  B  nad&ni.  11 

D,l,z^:;,.  Google 


290 


„Virgino,  ty  mne  miluješ,  jen  o  to  se  mi  jedná," 
vzkřikl  Viktorin  vrhaje  ae  k  ní. 

„Tvá  přísaha,  VirgÍDO,  odejdi !"  zvolala  sestra 
její  a  na  místě  Virginy  vrhla  so  oiia  jemn  v  náruč 
8  Úmyslem  obrany  a  zápasu. 

Mezi  tím  zmizela  Virgina  a  Viktorin  nstal  od 
zápasu.  Již  nezdálo  se  mu  nutno  pronásledovati  a  vy- 
dobývati si  násilím  ubohé  ustrašené  dívky.  Nechal 
Mařinskon  stát  a  zjednav  si  koně  klusal  do  Líbějic 
ke  správcoTŮm. 

Mařinská  zjednala  také  koné  s  poslem  a  se  vzka- 
zem, by  okamžitě  správce  a  Holý  přijeli. 

Virgina  byla  zajata. 

„Vérolomná,  křivopřísežná,  falešná!"'  zvolala  Ma- 
řinská, pak  nemluvila  více  na  ni,  hlídajíe  jenom  každý 
její  krok.  Mezi  tím  skládala  do  kufříku  Vírginéiny 
ěaty.  Virgina  vědĚla  kam  ji  bude  cestovat. 

Přijda  do  LibĚjic  přednesl  Viktorin  správcovům 
celou  svou  víc.  Netajil  se,  že  očekává  odpor  svýeh 
rodiěft,  vĚak  že  dovede  pracovat  a  uživit  i  rodiče  Vir- 
gininy,  kdyby  bylo  těmto  nemožno  nadále  meSkat  v  Li- 
bĚjieích. 

„Pane  Viktorine,  nikdy  nesvolím  ke  kroku,  který 
vás  s  otcem  rozvede."  zněla  správcova  iirřitá,  slavná 
odpověď,  a  správcová  neříkajíc  sice  ničeho  divila  ae 
naivnosti  Viktorinově,  jak  může  říkati  o  dceru,  nemaje 
praničeho  zabezpečeného,  tak  že  byl  bez  přivolení  otee 
svého  mezi  všemi  partiemi  nejbídnější. 

Google 


Viktorii!  psal  tedy  otci  svómu,  aĚkoli  nedoafal  ve 
výsledek  toho.  Netkna  se  jiných  úmyslů  svých  žádal 
jej  toliko  za  svolení  ku  sňatku  s  Virginou,  Pak  pro- 
chodil zas  dlouhou  deštivou  noe  na  zámku  LibĚjiekém 
přemítaje,  jiikým  způsobem  by  mohl  s  Virginou  pro- 
mluvit. 

Ale  správce  a  Holý  odjeli  ihned  do  Vlnotina. 

„Neěíastné  dítě,"  otec  dí,  „kam  nás  to  přivedeš? 
Mně  hrozí  propuštění,  Víktorínovi  otcův  hněv,  jemu 
i  mně  chudoba  a  žebrota.  Ci  věříš  mu,  že  lze  uživiti 
ee  prácemi  vědeckými?  Podívej  se  na  Pavla  Jarého, 
Kdyby  otec  jej  vŠím  nezaopatřoval,  zemřel  by  hladem 
pti  své  literatuře.  A  on  je  lidem  zvyklý,  obratný, 
kdežto  Viktorin  v  pohodlí  je  vychován!" 

Holý  nemiluje  vášnivých  výjevů  byl  jediný  dosti 
vlídný  k  Virgině,  jež  se  potácela  jako   ve  mdlobách. 

„Víš  eo,  Virgiiiko,"  pravil  pokojně,  „spravme  tu 
věc  dokud  spraviti  se  dá.  Posud  neví  nikdo  o  niíem. 
Vzkážeme  Srdínkovi,  zasnoubíš  se  mu  a  dost," 

„Ne,  ne,"  vzlykala  Virgina,  „půjdu  do  kláštera." 

„A  sice  ještě  dnes,"  dodala  Mařinská  vědouc,  že 
se  Srdínkera  to  nejde,  a  myslíc,  kdyby  Virgina  s  ním 
i  zasnoubena  i  provdána  byla,  že  by  nebylo  konce  ne- 
bezpeĚí  ještě  pak  horšího. 

Holý  obrátil  se  ke  správci  se  svou  obyčejnou  prů- 
poTÍdkou:  „Se  ženĚtinami  nedá  se  jednati.  —  Jaký  to 
nápad,  klášter!    Co  tomu  říkáte,  otĚe?" 

„Můžete  si,  děti,  pomyslit,  jak  je  mí  to  těžké, 
dát  ji  do  katolického  kláštera.  Ghee-li  tam  ale  sama, 
* 

D,l,z^:;,.  Google 


jsem  jeSté  rád.  Bude  tsm  chráněna  a  skryta,  nepoTÍme 
nikomu,  kde  ji  skrýváaie,  a  ona  z&stane  pod  dohlíd- 
kou jeptišek,  dokud  Viktorin  úplně  na  ni  nezapomene," 
řekl  správce,  při  čemž  se  slzami  zápasil. 

Virginka  mlčky  se  oblékala  a   k  eestě  chystala. 

„Já  Tšak  myslím,"  di  Mařinská,  „aby  ihned  co 
novicka  vstoupila,  dokud  své  rodině  většího  z^anbení 
nezpfisobi.  MoMa-lí  mne  podvádět  v  tomto  čase  tak 
mladá,  přísahou  jsouc  vázána,  nevěřím  jí  nikdy  více 
a  nikdo  jí  nevěř," 

Správce  rozhorlil  se :  „Doufám,  íe  mí  dáS  rozhod- 
nouti samému,  co  s  Virginou  se  stane,"-  zvolal  prudce. 

Holý  vložil  se  do  toho:  , Jenom  nechtě,  prosím 
vás,  řefí  zbyteÉnych,  otec  odveze  si  dceru  kam  myslí, 
a  prozatím  nikdo  neví,  jak  se  co  skončí." 

A  otee  ji  odvezl.  Jeli  v  noci,  v  deštL  Šest  mil 
odtamtud  bjl  v  městě  krajském  klášter,  kde  byla  paní 
správcová  vychována.  Abatyši  byla  bývalá  spolužačka 
správcové.  Otee  ani  dcera  nemluviti.  Když  musili  as 
ve  dvě  hodiny  v  noci  zastavit,  aby  koně  se  nakrmili, 
z&stala  Virgina  sama  v  kočáře,  co  otee  do  hostince 
vešel. 

Tirgina  pochovávala  samu  sebe,  ta  mladá,  svěží, 
veselá  Virginka. 

Něco  je  v  neštěstí  štěstím,  a  siee  že  se  musí 
někdy  skončiti  tak  neba  tak.  Mladý  člověk  doufá  ve 
smrt  a  starý,- trpělivější,  dodává  si  zmužilosti  vědomím, 
že  všecko  musí  se  přestát. 

Digtiz^c;,.  Google 


Když  otec  se  vrátil  do  kočáru,  políbila  mu  Vir- 
ginka  ruku  a  on,  nejen  že  jí  ji  nebral,  pohladil  ji  po 

hlavě,  políbil  v  čelo.  A  dobře  takto  Činil,  neboř  ač 
byli  všiekni  proti  ní  popuzeni,  přeee  křivdili  jí  a  ona 
nejdražší  jim  obětovala. 

Jeli  dále  černou  deStivou  nocí. 

XXIX. 

Byla  to  dlouhá  noc,  obtížná  jízda.  Několikráte 
uvázli,  zdálo  se,  jako  by  jim  nebylo  souzeno  k  cílí  se 
dostat.  Správce  dal  k  ránu  přece  se  ukolébati  a  zdřím- 
nul. Jeho  dcera  sedíc  vedle  něho  byla  s  nebe  stržena 
a  v  němém  zoufalství  vyhlížela  do  kalné  noci  nepo- 
hnuta jako  kámen.  Nepohnula  se  ani  jednou,  necítila 
dost  málo  nepohodlí  té  jízdy. 

Byla  jeStě  Éírá  tma,  když  spícího  správce  a  za- 
dumanou Virginu  probudilo  straíné  strkání  na  dlažbě 
městečka.  Kočár  točil  se  úzkými  uličkami,  až  stannl 
před  temnou,  úzkou,  železem  pobitou  fortnou. 

Bylo  vidět  velké  šedé  stavení  s  okny  zamříženými, 
za  nimiž  kmitala  se  světla.  Kočí  zazvonil  n  fortny. 
Otevřela  se  a  cestojici  byli  vpnštěni  ze  sychravé  ulice 
do  klenuté  chodby,  již  osvětlovala  svítilna  vrátné. 
Za  nedlouho  byli  k  velebné  matce  pnĚtěni,  srdečně 
přijati  a  po  krátké  rozmluvě  zanechal  správce  Virginy 
v  ochraně  střežených  těchto  zdi,  řka : 

,Donfám,  že  si  pro  tebe  v  brzee  přijedu,  Virginko, 
opatruj  té  bůh." 

Digtiz^c;,.  Google 


qJen  obrat  srdce  k  bohu,  má  dcernško,"  dí  ve- 
lebná matka,  když  samy  zůstaly,  „u?idiá,  že  ti  biide 
uleveno. " 

Byla  hodina  ranní  modlitby,  když  Virgina  přyela, 
nyní  vracely  se  jeptiSky  z  kostela  do  jídelny. 

„Byla  jsem  příchodem  tvým  z  modlitby  vyrušena," 
pravila  abatySe  dále,  „půjdu  ji  nyní  dokonat,  chceš 
jíti  se  mnou?" 

Virginka,  ačkoli  cítila  nyní  již  iioavení  zimou 
jsouc  skřehlá,  přece  sledovala  ji  do  modlitebny  nad 
kruchtou  kostelní.  Slabounký  svit  denní  prodíral  se 
gothickými  okny,  světla  byla  uhašena.  Představená 
kleknouc  si  horlivé  se  modlila  na  svém  růženci.  Vír- 
gina  sklesnouc  opodál  na, klekátko  pomyslila  si:  „Tof 
tedy  nový  domov  můj,  má  budoucnost,  mé  povoláni! 
Zde  zaběhly  a  ukouti  se  vSecky  moje  a  Viktorinovy 
naděje.  A  přece  není  niĚím  draze  vykoupen  ten  okamžik, 
kde  lásku  svou  mi  zvěstoval,  a  celý  život  mohu  pro- 
truchlit  za  upomínku  blažených  čtrnácti  dnů  se  schů- 
zemi v  sadech." 

Stiskla  ruce  k  prsoum  a  nadieně  pozdvihla  hlavy 
vzhůru  ku  klenbě,  v  m'ž  zápasily  stínové  s  bělavým 
dnem.  Oddávajíc  se  jediné  té  nadSené  myělénce  ne- 
cítila ani  neslyéela  ničeho  kolem  sebe,  klášter,  hrob, 
smrt,  zničeni,  nic  neděsilo  jí.  Jen  utiší-li  se  on  v  téže 
míře,  myslila  a  s  vroucností  vysílala  přáni,  by  k  němu 
doletělo  a  srdce  jeho  ukonejšilo.  Viděla  jeho  milou 
tvář,  zaslechla  zvuk  hlasu  jeho.  Onové  dobrodiní,  po- 

Digtiz^c;,.  Google 


295 
sad  měla  upomínku  naň,  6  kýt  jen  on  jí  také  eití 
s  tímtéž  povznesením  beí:  zápasu  fi  bolu  I 

Velebná  matka  dávno  byla  hotova  8  modlitbou, 
dvě  sestry  stály  n  vchodu  modlitebny  přicbézejíce  za 
ni,  aby  k  snídaní  ji  dovedly.  Všecky  tri  dívaly  se  s  po- 
divením na  Virginino  vytržení.  Konečně  dotkla  se  ve- 
lebná matka  jejího  ramene  řkoue: 

„Již  dost,  má  dcero,  pojď  se  posilnit." 

Virgina  zalekla  se,  zachvěla  se  celá  a  dívala  se 
oĚíma  horečnatýma  dlouho  s  udivením  na  ty  tři  6emé 
postavy.  Šla  s  nimi  z  kostela. 

„Ty's  zapomněla  poznamenat  se  křižem  svatým," 
napomenula  ji  velebná  matka. 

Zas  posIei:hla.  Zasedla  k  jídlu  inezi  Četnou  dru- 
žinou sester,  ale  eize  dívala  se  na  pokrm,  nemohla 
pochopit,  že  lze  také  jísti  v  klášteře.  Dala  se  odvést 
do  pracovny.  Tam  sedíc  dívala  se  ua  pilnou  práci 
jeptišek.  V  hodině  odpočinku  vzala  ji  matka  do  své 
cely,  kde  k  ní  pravila : 

„Má  dcero,  2ajisté  se  nemýlím,  pravím-li  ti,  že 
máš  pravé  povolání  pro  život  řeholní.  Tak  jako  ty 
modlit  se  není  každému  dáno,  byt  na  sebe  svolá- 
val milost  boží  dnem  i  nocí.  Tobě  netřeba  slov  a  rů- 
žence, ty  povznášíš  svou  mysl  vzhůru  do  nebes.  Tak 
dovedla  jsem  se  modlit  já  a  posud  pamataju  na  ty 
slastiplné  hodiny  zbožného  vytržení;  však  již  jsem 
stará,  mám  mnoho  starosti,  bůh  nežádá  si  ode  ome 
toho  namáhání,  mám  nyní  nade  všecko  svůj  milý  rů- 

D,lz.::,.  Google 


ženec.  llyéřfS-li  ale,  že  není  t  celém  kláStere  ftni  jedné, 
jež  by  měla  toho  dani?" 

„Já  ani  neTÍm,  zdali  a  jak  jsem  se  modlila/  na- 
mítala YÍFgina. 

„Bez  úmyslu,  beze  slov,  zcela  duševně,  dobře  tak," 
pravila  matka  a  spěchala  k  jinému  zaměstnáni. 

Virgina  zůstala  sama  na  chodbě  nevědouc  kudy 
kam,  kolem  ni  hemžily  se  jeptišky  jak  v  mraveništi, 
každá  nesmimě  spěchala  modlíc  se  po  cestě  chodbou 
na  růženci.  Virgina  prosila  jednu  z  nejmladších,  by 
směla  ji  doprovodit.  Pokynutím  hlavy  svolila  tato 
šeptajíc  dále  na  růženci.  Prqšly  spolu  chodbami,  až 
stanuly  u  dveří  vedoucích  z  nitra  klášterního  do  ne- 
mocnice. Tn  octla  se  Virgiua  mezi  množstvím  cho- 
rých, 'jež  sestry  obsluhovaly.  Ona  sice  slábla  při  tom 
pohledu,  však  přece  vábilo  ji  pozorovat  dobročinnou 
pééi  a  důmyslné  ošetřování. 

Velebná  matka  zpomeuouc  si  na  ni,  dala  ji  všade 
hledat  a  když  jí  byla  zpráva  přinesena,  jak  bedlivě 
přihlíží  v  nemocnici,  šla  tam  sama  na  ní  se  podívat. 
Virgina  sledovala  jako  stín  posluhující  eostru  a  zdálo 
se  že  těší  ji,  můíe-li  jí  maliĚkoatí  pomoci.  Její  milá 
tvář  bleďounká  a  bolem  jaksi  průsvitná  měla  nynt 
výraz  pouhé  pozornosti,  jíž  sledovala  ošetřování  ne- 
mocných. 

„Ona  jest  povolána,  ona  má  nadání!"  zvolala 
přednostJca  spínajíc  ruce. 

Ubohá  Virgina !  Ke  všemu  prý  měla  nadání,  ne- 
ustále se  jevilo  co  zlatá  záře  nad  její  hlavou,  kde  ale 

D,l,z^:;,.  Google 


297 
bylo  působišti  pro  to  nadání  ?  VĚe  zavírali  před  ní, 
ale  kláěter  otevřel  se  jí  dokořán.  Konec  těch  zkouĚek 
Virginina  nadáni  však  byl,  že  vracejíc  se  z  nemocnice 
na  chodbě  klášterní  bez  hlesnuti  se  zakolísala,  na 
stěnu  se  naklonila,  a£  zrolna  na  zem  dopadli  omdlela. 
Vzkřísily  ji  s  velkém  soncitem,  dovedly  do  ložnice  no- 
ticek, uložily  ji. 

Přednostka  poznamenavĚl  ji  křížkem  di:  „Ty's 
boží  služebnice,  máš  pravé  nadáni." 

Ona  byla  pak  dosti  zemdlena,  výjevy  v  nemocnici 
dosti  zaměstnána,  že  povolila  ohnivá  živost  její  hlavni 
myšlénky.  Mohla  usnout  ve  svém  novém  skrývajícím 
ji  domově  na  prahu  nového  povoláni,  za  hrobem  zá- 
řící naděje  v  lásku.  Nebyla  by  však  usnula,  kdyby 
byla  mohla  spatřit  Víktorina,  jakým  byl  vskutku  této 
chvíle:  ale  ona  jej  viděla,  jak  se  ji  zjevil  naposled  se 
slovy  doufající  lásky  na  rtech.  Tak  si  jej  zachovávala, 
tak  mínila  naň  věĚně  pamatovat  a  sama  namáhajíc 
se  odříkáním  se,  nedomyslila  se,  kterak  on  nemá  žádné 
příčiny  k  téže  povolností  co  ona. 

Ten  bélavý  jitra  svit,  který  byl  svědkem  Virginina 
nadšeného  se  odříkáni  v  klenbě  kostelní,  našel  Víkto- 
rina na  cestě  opět  do  Vlnotina.  Hledal  tam  mamě 
VirgÍDu.  Mařinská  otevřela  mu  ochotně  celý  dům,  aby 
se  přesvědčil,  že  ji  nevězní. 

V  trysku  jel  nazpět  do  Libějie.  Hledaje,  tázaje  se 
nenašel,  nedověděl  se.  K  polednímu  objevil  se  správ- 
ce s  hlavou  ještě  bělejší,  s  tváří  starosti  plnou.  Vikto- 


rin  seznal,  že  darmo  se  táže,  nadarmo  pátrá,  Virgina 
zmizela. 

Kodina  byla  tak  dobře  umluvena  k  nevyzrazeni 
toho  tajemství,  že  poslali  i  kořibo,  který  jediný  b;L 
s  sebou  zasvěcen,  ihned  do  vzdálené  krajiny  s  dobrou 
záminkou.  Mezi  tím  byl  schvální  posel  přinesl  do  Prahy 
list  od  Yiktorina  a  druhý  od  správce,  kteří  se  hájili 
proti  úmyslům  Viktorinovým,  ohlašujíce,  že  Virgina 
již  jest  odstraněna,  aniž  ji  Tiktorin  vypátrá. 

Zděšení  nastalo  ihned  tam  jak  zde  a  na  Julinku 
svezla  se  velká  Ěást  viny.  Ona  vĚak  nebyla  tak  ne- 
japná, aby  si  neuměla  v  tom  pomoci,  naopak  dovedla 
své  paní  dokázat,  že  vše  to  nebylo  by  se  stalo,  kdyby 
ji  byla  dovolila  za  Viktorinem  do  Libéjic.  Tím  docí- 
lila chytrá  společnice,  že  aspoň, nyní  tam  se  odebrala, 
ačkoli  nedalo  se  mysliti,  v  čem  by  mohla  Julinka  eo 
napravit;  ale  paní  Duchoslavová  nesoudíc  nikdy  právě 
dfisledně  připustila  v  tom  zmatku  vše,  co  podobalo  se 
jakési  pomoci. 

V  odpoledních  hodinách  den  po  rozhodné  události 
přibyla  vítězoslavně  do  Libějie  doufajíc,  že  sblíží  se 
se  Srdínkem,  což  nade  všecko  ji  zajímalo.  Správcovic 
i  Holých  byli  tak  zarmouceni,  že  šijí  nevšimli;  právě 
chystala  se  správcová,  že  pojede  do  Ylnotína  k  deeří, 
&  nížto  posud  o  té  věci  nebyla  mluvila  a  která  za  pří- 
tomnosti Viktorinovy  nemínila  Libějice  navštíviti. 

Julinka  ihned  nabízela  se  jí  co  průvodkyně  a  správ- 
cová chtíc  neehtie  musila  ji  vzíti  s  sebou.  Celou  ce- 
stou namlouvala  správcové,  že  by  bylo  nejlépe,-  kdyby 

Digtiz^c;,.  Google 


Virgina  si  dala  říei  aseSrdÍBkem  se  smířila;  ona  že 
by  pi-ý  vzala  na  sebe  jemu  vysvětlit,  kterak  by  jí  mí'l 
dopisovat,  až  by  ji  sobě  naklonil. 

Dobrá  správcová  byla  tím  návrhem  nadšena  a  Ju- 
linka  mela  takto  příležitost  dovědět  se,  kde  a  kdy  by  se 
Srdínkem  promluvila.  On  bydlel  u  staré  vdovy,  velmi 
sluĚné  osoby,  a  nic  nebylo  snadnějšího  než  dojit  k  ní, 
čekat  ns  něho  a  provést  tam  ovSem  úmysl  svůj.  Julie 
nevešla  tedy  ani  kMařinské,  nýbrž  dala  ihned  dovézti 
66  do  Srdínkova  bytn. 

V  tom  čase  měl  také  již  Viktorin  odpověď  otcovu, 
již  byla  Juliqka  přinesla.  Zněla,  jak  Ji  oĚekával.  Otee 
volaje  ho  domů  žádal  jej  se  vší  laskavostí,  však  zá- 
roveň určitostí,  by  si  neliboval  v  románech  a  neza- 
pomněl, že  Eulalíe  mn  jest  urěena,  ona  že  patrně  svo- 
luje  ku  sfiatku  s  ním,  že  by  bylo  nesolidně  jednáno, 
kdyby  z  té  věci  nic  býti  nemělo.  Otec  divil  se,  an 
Yiktorin  prožil  tak  rozumné  mládí,  an  odolal  nebezpečí 
velkých  měst,  kdežto  žil  sám  bez  viidce  a  dohlídky, 
Že  najednou  v  mužných  již  letech  může  býti  s  to,  aby 
povoloval  nerozumné  vášni. 

Viktorin  nehodlaje  odpověděti  na  tento  list  rozvrhl 
si  plán  cestovaeí,  kudy  by  Virginy  vyšel  hledat.  Téhož 
veěera  vyjel  na  koni,  aniž  v  Libějieich  kdo  věděl  kam. 

Nejlépe  dařilo  se  pro  tu  chvílí  Julince,  dočkala 
se  milého  Srdínka,  odpouštěla  mu  velkomyslně  pro- 
meškáni daru  a  přijmula  celá  blažena  nějaký  prstý- 
nek,' který  měl  tento  po  svém  úmyslu  skutečně  již  po- 
hotově. Více  ovšem  neobdržela  od  něho  a  byla  proza- 

D,lz.::,.  Google 


800 

tim  spokojena.  Nahlížela,  viee  že  od  nĚho  ani  z  toho 
okamžiku  nevynutí.  Tvrdila  pfí  náiratn  do  Libějic 
správcové,  že  vSe  co  nejlépe  se  Srdínkem  zamluvila, 
a  zmizela  druhý  ďen  zas  do  Prahy,  aby  dlouhým  me- 
Skáním  pani  nepopudila  a  raději  podruhé  zas  s  něja- 
kým diplomatickým  vyřízením  vyslána  byla.  Že  mezi 
tím  Viktorin  v  Libéjicicb  pohřešorán  byl,  aniž  kdo 
vědĚI,  odjel-li  již  dokonce  do  Prahy,  neznepokojovalo 
ji  pranic. 

„Však  on  se  zas  najde,"  pravila  tato  lehkomyslná 
žena  sraéjie  se  obavám  zámeckých  obyvatelů. 

Což  probůh  mohlo  se  ran  státi?  človéku,  který 
cestoval  po  celém  světě,  aniž  k  úrazu  přiSel  ?  Že  mohl 
snad  na  sebe  sáhnout,  tomu  naprosto  neuvěřila,  jako 
jiní  lidé  v  straSidIfl  nevěří.  Slýchalať  ovšem  o  samo- 
vraždách  z  lásky,  ale  vždycky  byla  přesvědíena,  že 
tomu  nebylo  tak;  zajisté  byla  tu  pokaždé  jiná  příéina. 
Z  lásky?  Ne!  Julinka  věděla  te  lépe,  vždyť  byla  by  se 
musíla  pro  zklamanou  lásku  desetkrát,  ne  jednou  utopit 
neb  otrávit. 

Viktorin  měl  doma  všeho  hojnost;  jak  mohl  někdo 
zdaleka  jen  domnívati  se,  že  domů  se  nevrátí  neb 
aspoň  se  nepřihlásí  o  svůj  podíl? 

PřijedĚi  do  Prahy  tvrdila,  že  vSe  co  nejlépe  za- 
tídila,  ona  že  radila  správeovflm  největší  tajemství  eo 
se  týĚe  Virginy  a  kdo  ví  co  vĚeeko.  TJpokojovala  ro- 
dife  gtrany  Viktorina  s  příkladnou  chladnokrevností. 
A  Viktorin  bloudil  ve  zlém  povětři,  se  srdcem  roze- 
rvaným, nepoznávaje  již  ani  sebe  sám,  po  krajině,  pak 

D,l.z.:;,C.OOglc 


801 

dál  a  dále.  Kde  mohl  ptal  se  po  Virgině.  Byl  také 
Y  jejím  klášteře.  Avšak  do  vnitř  nevniknul  a  nikdo 
nepověděl  mu  o  ni.  Ty  Černé  zdi  neslitovaly  se  nad  nim, 
bylyf  utužilé  zřením  na  srdce  zápasy  a  jenom  věřte, 
že  ani  kámen  se  neustrne  nad  lidským  bolem. 

Nikde  dlouho  nespočinul ;  z  města  k  městu,  ze  vsi 
ke  vsi  bloudil,  již  počali  Jej  lidé  znáti  a  on  viděl 
v  oěich  lidí  co  v  zrcadle  svou  bídu  a  své  sklesnuti. 
Viděl,  jak  mnohý  považuje  ho  za  šOeného,  jak  běží 
od  něho  přímo  dál,  by  o  něm  povídal  a  bájil. 

Viktorin  neustal,  dokud  nepřebral  celé  to  okolí, 
jak  si  byl  usmyslil.  Vida,  že  vše  jest  marné,  obrátil 
se  k  úřadu  udávaje  zmizení  dívky.  Byl  tam  požádán 
o  svoje  jméno,  pověděl  ho  a  z  toho  následovalo,  že 
byl  uctivě  požádán,  by  z  úřadu  se  nevzdaloval;  nebof 
prý  po  něm  jest  poptávka  od  rodíÉů.  Viktorin  se  zpa- 
matoval,  že  uplynul  as  měsíc,  co  tito  o  něm  zprávy 
neměli.  Dověděl  se,  že  nikde  u  žádného  jiného  úřadu 
nedostane  zprávy  po  ztracené,  ješto  prý  rodiče  o  ni 
v  starosti  nejsou,  vĚude  však  že  došla  poptávka  po  něm. 
On  uznal,  kterak  sám  do  pasti  vešei. 

Odebral  se  tedy  s  úřadním  povolením  do  Libějie, 
kde  znova  zkoušel  od  ^ráveů  něčeho  se  dovědět,  a6 
mohl  uhodnout,  že  jest  to  nadarmo.  Pak  ztrávil  tam  noc, 
kde  koneSně  slze  mu  ulevily  ve  strasti  jeho  postavení. 
Poznal,  jakým  jsou  znakem  slabosti,  a  kterak  výbuch 
jejich  musí  nahrazovati  rozhodné  ěiny,  když  tyto  se 
staly  nwmižnýmí,  abychom  jimi  si  pomohli. 

D,lz.::,C.OOglc 


302 

Nan-átiv  se  do  Prahy  opět  zkouĚel  ?šeoky  troky 
možiiB  i  nt^možné,  aei,  se  oderzdal  v  osud,  či  vlastná 
v  libov&li  otcova.  Otee  jeho  byl  jako  omráčen,  když 
jej  spatřil  ěílenei  podobného,  s  tíAři  zarostlou,  a  vlasy 
zdivočilými,  se  zraky  divně  jiskřícími.  Ten  méeic,  kde 
jej  na  vzájem  po  vlasti  dával  hledat,  sám  protrpěl 
muka  neméně  krutá  než  Viktorin  a  když  s  ním  shle- 
dal se,  cítil  proti  němu  hněv.  Vyřítal  mu  v  duchu  svou 
lásku,  shovívavost,  své  naděje  v  něho  a  pečlivé  vycho- 
vání ;  za  to  činil  mu  Viktorin  hanbu  ehovánim  a  vzezře- 
ním nevázaným.  Do  očí  nedovedl  jej  posud  pokárat,  neb 
Viktorin  při  všem  co  dělo  se  mluvil  s  oteem  klidně  a  se 
zapřením  sebe.  Jednoho  dne  odstěhoval  se  z  domu 
■  otcovského  nebera  ničeho  leč  knihy  svoje  a  nejpotřeb- 
nějšího oděvu  s  sebou,  zanechav  k  otci  list  s  poděková- 
ním za  jeho  vychování  a  lásku,  s  oznámením  pak,  že 
přestal'  být  obchodníkem,  by  věnoval  se  vědě. 

Otec  přečta  list  zatvrdnul  na  dobro.  Cítil  zášť  ta- 
kovou, jakou  aí  posud  k  nikomu  nebyl  pocítil. 

„VĚak  přijdeš  nazpft  ještě  rád,"  řekl  s  ohyzdným 
úsměvem,  „pak  ale  musíš  prosit  a  vůli  mou  konat  bez 
námitky. " 

XSX. 

Mařinská  měla  nyní  k  Libějieům  volnou  dráhu, 
nemusela  obávati  se  setkání  se  s  Viktorinem.  Tento 
necítil  ani  práva  více  tam  sídliti  otcem  jsa  zavrhnat 
a  ničím  nepodporován.    Však  nic  jej  také  více  nelá> 

D,l,z^:;,C.OOglc 


kalo  v  ten  di-uhdy  milovaný  zámek,  jejž  domovem  svým 
nazýval. 

Opět  docházela  a  dojížděla  nejstarší  deera  správ- 
■covie  ke  svým  sklíčeným  rodiĚflm  a  snažila  se  vše- 
jnožně  vymlouvati  jim  Jejich  zármntet.  Liíilajim  věci 
ve  světle  nejpříznivějším,  vždyE  vlastně  nejhoršímu  se 
vyiinuli  všiekni;  Virgina  byla  před  Viktorinem  uchrá- 
něna v  klášteře,  jak  vzkazovala  a  psala  spokojena,  a  pro 
tu  chvíli  nebylo  žádných  starostí  a  obav.  Ano,  dokud 
Viktorina  dopátráno  nebylo,  bylo  ovšem  přiĚin  k  ne- 
pokoji, on  byl  nyní  nalezen  a  že  se  s  otcem  nesho- 
duje, do  loho  přece  jim  nic  nebylo. 

éim  pevnější  takto  na  oko  8e  jevila,  tím  hůře 
bylo  Mařinské  uvnitř,  ale  ona  nikdy  neměla  důvěrníka  : 
svOje  souženi  odbývala  si  hrdinsky  beze  slov  a  byla 
tvrdá  k  těm,  kteří  slábli,  Yždycky  však  nebývala  tak 
tvrdá,  jak  se  zdálo-  Tak  cítila  ona  snad  více  než  ro- 
diěe  sami  nepřítomnost  Virginy  a  pohřešujíc  svou 
mladší  sestru  nyní  teprv  věděla,  kterak  ji  milovala. 
Blíživala^li  se  nyní  k  Libějic6m  a  vystrkovala-li  její 
malá  Marinka  ručku  volajíc :  „Už  jsme  tam !"  nahnula-Ii 
se  Mařiuská  z  koěáru,  aby  dítěti  po  vůli  uěinila,  cíti- 
vala  takové  prázdno,  takový  stosk  a  bylo  jí,  jako  by 
vlál  neviditelný  srauteČDý  prapor  nad  zámkem.  Tu 
.npamatovala  se  teprv,  jak  druhdy  se  zaradovala  po- 
každé, blížíc  se  domovu.  To  bylo  nyní  jinak  a  bez 
Virginy  nemohlo  býti  lépe.  Neboť  to  mladé  děvCe,  je- 
hožto znamenité  vlohy  všiekni  a  ona  s  nimi  utisko- 
vali, pfisobilo  právě  pro  ty  vzácné  vlohy  ěarovně  na  své 
okolí. 

Digtiz^c;,.  Google 


304 

Mařiuská  myslila,  že  nevzdělává  se,  ie  trvá  přeene 
ve  svém  domácím  povolání  a  kmhu,  aniž  mjšlénkoa 
z  něho  vykročí,  a  nevěděla  při  tom,  že  nevědomky  ssaje 
z  ducha  sestřina  jakousi  Část  vzdělání.  Nečítala  ze  sá- 
sady  majíc  to  za  zahálku,  tím  dycbtivěji  aě  zcela  bezděky 
dovídala  se  z  vypravování  sestřina  o  náhledech  a  my- 
šlénkách vzdělaného  světa.  V  rozmluvách  s  ni  tříbila 
a  obnovovala  si  názory  svoje.  Ačkoli  setrvávala  ne- 
zlomně  při  svých  zásadách,  uzpůsobovala  je  přece  po- 
zvolniÉku  a  tato  práce  byla  ji  potřebou,  ona  jí  nahra- 
zovala všecku  potlačenou  činnost  duševní.  Bez  Vírgloy 
zůstávala  i  tato  malá  Částka  duševního  světa  úhorem. 
Krom  Virginy  nerozuměl  jí  nikdo  víc,  neb  Holý  trval 
ve  svém  ironickém  či  nedbalém  způsobu  k  ženštinám, 
otec  jí  příliš  ěetřival,  nedotýkaje  se  co  evangelík  žádné 
stránky  přesvědčení  své  dcery,  v  jiném  náboženství 
vychované,  a  matka  i  Emila  měly  jediný  jen  smysi 
pro  svůj  domácí  kruh.  Nevysvětlovala  si  to  ovšem  ta- 
kým způsobem;  kdož  také  me:ý  námi,  byť  sebe  hlou- 
.bavější,  vi  všecky  pohnutky  svj'ch  citů  a  činů.  Poesie 
a  dějiny  v  souhrnu  přehledném,  v  porovnáváni  umělém 
a  vědeckém  podávají  v  obraze  ozářeném  nás  všech 
mikroskopické  podobizny  a  z  těch  nám  teprv  vrací  ae 
odlika  vlastní  osobnosti,  kterou  sám  každý  vždy  jeo 
z  části,  jen  okamžitě  zná. 

Proto  myslila  si  Mařinská  s  bolestí:  „Nevěděla 
jsem,  jak  ji  mám  ráda,"  a  při  tom  přece  posud  a  satwl 
nikdy  nevěděla,  čím  jí  vlastně  byla.  Jak  smutný  byl 
v  zámku  ve  vížce  ten  Yirginin  koutek,  kde  pracovávala, 

D,lz.::,C.OOglc 


305 

jak  nepohostinskj  ten  stůl,  u  kterého  ona  se  svými 
žerty  a  úsměvy  více  nepobluhovala,  a  jak  tĚžko  bylo 
vychovávat  a  utišit  malou  Maríoku,  když  tu  nebylo 
,  důmyslné  tety  Virginky.  Jak  mrtvě  plazívaly  ae  nyní 
hodiny  návštěvy  u  rodíĚů,  kdežto  bývaly  Virginou 
druhdy  oživeny. 

O  jakousi  činnost  a  to  velmi  pilnou  byla  Mařin- 
ská  také  nyni  připravena,  co  neřídila  víee  Srdíokovy 
záležitosti  u  Virginy.  To  zaujímávalo  ji  jindy  skoro 
jako  vlastni  někdy  známost  s  Mařinským.  Pak  přichá- 
zela domů  a  doma  prázdno,  ueb  právě  s  manželem  ne- 
měla nikdy  eo  rozprávět.  On  hledal  si  zábavu  dávno 
již  jinde  než  v  domácnosti  a  ona,  ačkoli  ji  to  bolelo, 
hledala  raději  vyražení  u  rodičft  obíráním  se  sestřínými 
záležitostmi,  než  by  byla  hleděla  napraviti  domáci 
poměr  svůj.  Přicházelo  to  pozvolna,  ale  najednou  se 
toho  lekala,  vidouc,  že  nemá  žádné  vlády  víee  nad 
svým  mužem,  žádného  vlivu  naň.  V  té  době,  kde  ne- 
měla -viee  éim  se  ohlušiti,  čím  zapomenouti,  podlehla 
konečně  vědomí,  jemuž  se  byla  bránila:  že  jest  ne- 
Ětastnou  manželkou. 

.Jak  pevně  byla  dovedla  se  ubrániti  pokušení  lásky, 
tak  bez  vlády  byla  nad  sebou,  aby  se  byla  přemohla 
dokud  byl  čas  k  jakési  laskavosti  k  muži,  který  ji  byl 
miloval  a  jehož  si  byla  z  vlastní  vQle  zvolila.  Její  síla 
záležela  jen  v  odporu,  nemělať  ani  zdání  o  mocnější 
té  síle,  jež  z  lásky  samé  vzrůstá  co  velkomyslná  odda- 
nost. Podezřívala  manžela  svého  co  do  věrnosti  a  že 
tím  trpěla  dvojnásobně  ji  trápilo.  Nechtěla  dát  mu  toho 

0,»d  .  «M,A.  I 

D,lz.::,.  Google 


306 

znáti  a  on  byl  tím  nedbalejší  neskrývaje  ani  peSHvě 
dost  své  kousky.  Teselíval  se  v  hostinci  dlouho  do 
noci  a  ona  nikdy  oka  nezamhouřila  dokud  se  nen-átíl ; 
přece  nedávala  niĚeho  znáti  stavíc  se  spíci. 

Báno  viděl  Mařinský  opovržlivou  tvář,  dostával 
sotva  odpovědi  na  to,  cokoliv  řekl.  Což  mohl,  dle  zdáni 
svého,  lepáího  učinit,  než  prchat  před  svou  krásnou 
ženou?  Chválíval  ji  ostatně  nazývaje  ji  pokladem.  Uzná- 
val její  pořádek,  jímž  uzdy  domácnosti  držela,  čemuž 
i  on  se  podroboval  při  všem  hejření.  Obdivoval  se  ji 
tajně,  že  jej  výčitkami  a  vádou  nemučí.  Byl  by  ji 
posud  miloval,  kdyby  nebylo  bývalo  veseleji  věude  jinde 
než  u  ní,  a  on  byl  „už  jednou  takový  veselý  chlap", 
jak  říkával  o  8obě. 

To  dítě  vychovala  si  Mařinská  s  nesčíslnými  sta- 
rostmi o  jeho  zdraví.  Byla  to  nyní  holčička  hezká, 
dosti  zdráva  ač  trochu  slabá,  ale  nikdo  s  ní  ničeho 
nesvedl  a  nejméně  matka  její,  která  buď  ji  úzkostlivě 
hlídala,  buď  přísnosti  dráždila,  aniž  v  té  přísnosti  dů- 
slednou zůstala.  Nevěděla  s  tím  dítětem  kudy  kam, 
a  malé  Marinky  křik  a  nezpůsoby  přispívaly  k  účin- 
kům maminčina  mlčení  tak,  že  otec  svému  domu  na 
sto  honfi  se  vyhýbal. 

Toto  trapné,  rozrývajíci  neĚtěstí  tížilo  na  ni  eo 
zoufalá  nespokojenost;  a  přece  kdo  na  ni  pohleděl  ni- 
čeho nepoznal.  Bylať  ve  výkvětu  své  krásy,  hrdá,  ne- 
přístupná zvědavým  otázkám,  v  zevnějSku  svém  vždy 
vkusně  spořádána.  Její  příbytek  lesknul  se  fistotou, 
dítě  jak  by  ho  z  vajíčka  vyloupnul,  bylať  pořád  matči- 

Dilz,;;.C.OOy[c 


307 
nou  pýchou  a  radostí.  Matka  také  myslila,  že  jsou 
Mařinskydí  úplně  šťastně  živi,  neb  kdykoliv  Mařinský 
se  objevil,  ^ot  bývalo  nějaké  veselosti  od  něho. 

Okolo  vánoc  došla  správce  prosba  od  Virginy,  by 
dal  své  STolení  ke  vstoupení  jejímu  eo  novieka  do  řádu 
klášterního.  On  zbledl  zmáčknuv  list  Virginin  v  rnee 
a  tak  mu  přišlo  ěpatně,  íe  byla  obava,  by  mrtvice  ho   ■ 
neranila. 

,Musím  toho  se  dočkat  na  svém  dítěti?  Nebyla-li 
to  velká  již  obět,  vyclioval-li  jsem  ji  v  náboženství, 
jež  mým  přesvědčením  neni?  Nesvolim  žádným  způ- 
sobem!" zvolal. 

Matka  plaCíe  nad  nim  i  nad  Virginou  zaríkala  se, 
že  "ani  ona  nesvoli. 

„Jak  mohlo  přijít  nešťastné  to  dítě  na  tea  nápad?" 
pravil  správce  ke  své  ženě.  „Myslil  jsem,  že  jenom 
Jjina  ve  své  přísnosti  a  to  jen  v  té  nejhorší  chvíli  tak 
mínila.  Ale  naše  Virginka,  to  dítě  důmyslné,  jež  dva- 
náctiletá již  preÉtla  všecky  moje  knihy  kacířské,  která 
nás  vždycky  překvapovala  svým  svobodomyslným  úsud- 
kem, ó  zajisté,  že  ji  tam  ty  jeptišky  zbláznily;  kdo 
?i,  jaký  nátlak  na  ni  vedou,  bezpochyby  jí  diktovaly  ■ 
celé  to  psaní." 

„Tomu  bych  se  divila,"  odpověděla  správcová, 
^známť  velebnou  matku,  i  ona  je  dosti  svobodomyslná 
osoba  a  vím,  jak  dobře  se  zacházelo  se  mnou,  když 
¥  klášteře  jsem  meškala.  Přece  nebyla  bych  tam  chtěla 
zůstat  na  vždy,  aCkoH  jsem  tebe  ještě  neznala." 

D,lz.::,.  Google 


„Kdo  jí  to  dal  ubohé  do  hlavy?"  bědoval  správce 
dále. 

„Nedáme  svolení,"  dí  na  to  správcová,  „bezpo- 
chyby ji  tam  přemáhá  neStéstí  lásky  a  proto  hledá 
spásu  v  tomto  stavu.,  časem,  musíme  doufat,  íe  se  vy- 
léčí, pak  nám  poděkuje,  že  jsme  nesvolilí." 

Oba  byli  zvědavi,  co  řekne  Mařinská  až  přijde. 

Ona  se  zarazila  slySíc  co  zas  se  děje.  „Nesvolte," 
radila  rodičům  prvním  vnuknutím,  povolujíc  své  touze 
míti  ji  zas  na  blízku.  Po  néjaké  rozmluvě  a  rozmý- 
šlení rozhodla  se  ale  jinak. 

„Musíme  tam  někdo  dojeti  a  s  ní  promluvit,"  řekla, 
nebof  napadalo  jí,  kdo  ví  co  ubohá  zkouSí  pro  lásku, 
jak  zápasí  sama  s  sebou,  nemohouc  odolati.  Představo- 
vala si,  že  se  ji  chce  snad  prchati  z  kláštera,  vzpomněla 
si  na  ten  okamžik,  když  ona  kdyd  na  pražskou  silnici 
zaměřovala.  Psík  vzpomínala  dále,  jak  se  jí  chtělo  hle- 
dati spásu  u  staré  Rózy,  jak  jí  byla  žádostivá,  a  kdo 
ví,  zda  Vjrgina  nepoznala,  kterak  lze  spásy  té  dojít 
slibem  kláĚterním?  O  kdož  by  směl  pak  bránit  ubohé  ? 
Netroufala  si  otce  přemlouvat,  aniž  věděla  co  a  jak 
vyřkne  Virgina,  nechala  jej  při  jeho  úmyslu  a  on  za 
■  to  shodl  se  s  ni,  že  se  musí  jeti  za  Virginou.  Mařin- 
ská odhodlala  se  otce  doprovodit  nechávajíc  Marinkii 
své  matce. 

Odjezd  byl  určen  na  příští  den.  Mařinská  jela 
domů  na  cestu  se  připravit  a  muži  svému  ji  oznámit. 
Jako  obyčejně  čekala  dlouho,  než  přisel;  tenkráte  však 
posud  svítila. 

Digtiz^c;,.  Google 


309 

On  tžšil  se  z  toho  a  jal  se  ji  vypravovat,  co  kde 
slySel. 

„Neřekla  jsem  nikdy  slova  o  tvýeh  zpftsobeeh 
a  o  tvém  živobytí,"  řekla  ona  rozhorlené  místo  odpo- 
Tědí,  éim  byl  vinen  její  nepokoj  o  Virginu,  „avšak 
budeŠ-li  takto  pokračovat,  nevitn,  kam  asi  to  dojde 
mezi  náma." 

„Tak,  a  já  jsem  se  těSil,  ie  té  nalézám  probu- 
zenou. Jsi-li  váak  taková,  nediv  se,  vyeházím-li  z  domu 
rád,  a  vracím-li  se  nerad." 

„Je  to  ovĚem  pohodlno  strkat  vinu  na  ženu,  má-li 
muž  slabosti." 

„Mou  nevětši  slabosti  byla  jsi  ty,  však  jsi  mne 
odnaučila;  musím  míti  slabosti  jiné." 

„A  slabocha  takového  mám  co  muže  ctít?  jemu 
své  žití  věnovat,  na  něho  se  spoléhat?  O  ty  nevíš, 
jakou  krutou  úlohu  mí  ukládáš,  jak  ráda  bych  tě  ctila 
ano  milovala  ..." 

„A  neetíš...  a  nemilujeá?"  tázal  se  on  se  slzami 
v  očích  T  udivení  bolestném  pohroužen. 

Ona  zaleptala:,  „Nikdy!"  tak  pro  sebe,  tak  skoro 
jenom  v  myšlénkách,  že  sotva  ji  to  zašelestilo  mezi 
rtoma.  Byla  zvyklá  někdy  pro  sebe  cos  prohodit,  aniž 
kdy  toho  za^echl  při  jakési  své  netečnosti  a  nechá- 
pavosti, pro  kterou  se  naň  mueilo  vŽdy  velmi  nahlas 
mluvit  jako  na  přibluehlého. 

Tenkráte  to  ale  zaslechl  určité  a  neřekl  pranic, 
jen  se  na  ni  podíval.  Ona  věděla,  co  se  stalo.   Přece 

■    D,l,z^:;,C.OOglc 


810 

TČak  doufala,  £e  mýlí  se,  a  jakoby  zpola  udobřena  sdě- 
lila mu,  že  zítra  odjede  za  Yirgiiiou  s  otcem. 

On  neodpověděv  pokynul  hlavou,  jakoby  nic  na 
tom  nebylo. 

Najednou  se  vzpřímil,  zarděl  do  mda:  „A  kde  je 
Virgina?"  tázai  se, 

„Nemohu  ti  toříei,  jest  to  tajemství." 

„Od  které  doby  mají  ženy  tajemství  před  muži?" 

„Od  té  doby,  co  mužové  nic  nesmící.  Ty  bys  to 
v  hostinci  při  sklenici  piva  vyzradil." 

„Ho,  ho!  Prosím,  abys  jinak  se  mnou  mluvila. 
Ode  dneška  list  se  obrátí  a  uvidíš,  kdo  jest  pánem 
T  domě." 

„Tak  mne  chceš  nančit  tebe  ctít?" 

„Tak,  neb  jinak,  jen  když  tě  tomu  uauSím.  Nyní  mi 
řekneS,  kde  je  Tirgina,  jinak  tě  tam  nepustím." 

Lina  neodpověděla  ani  na  tuto  ani  na  jiné  otázky, 
a  Mařinský  dlouho  do  noci  kázal  o  tom,  že  jest  pá- 
nem T  domě. 

Line  bylo  úzko.  Stýskalo  se  jí  po  Mařinském, 
jakým  dříve  býval,  již  měla  na  jazykn  nějaké  dobré 
slovo,  aby  jej  zpět,  k  bývalé  vlídnosti  přivedla,  avSak 
nevyslovila  je,  nemohouc  přemoci  svou  povahu. 

Doufala,  že  ho  to  přejde  do  rána ;  ale  sotva  oči 
otevřel,  již  rozpomenul  se  s  jakým  úmyslem  šel  apat, 
a  volal  hmbým  hlasem  o  každou  maličkost  dávaje  si 
sloužit  od  ženy. 

Lina  dávajíc  si  to  líbit  bez  promluveni  vyběhla 
pak  ven  na  pavlač  spínajíc  v  úzkostech  raee : 

Digtiz^c;,.  Google 


311 

„O,  co  jsem  to  vyřkla,  eo  jsem  lo  uÉinila,  jakého 
zlého  ducha  vyvolala  jsem  ve  svém  manželství  dosti  již 
nešťastném !  Až  dosud  mohla  jsem  skrývat,  zapírat,  co . 
mne  bnétlo,  nyní  bude  mé  neštěstí  známo  každým  slovem 
jeho,  bude  lze  Ěísti  je  na  jeho  zmĚněnó  surové  tváři. 
Kam  vĚe  to  dospěje  1  Cítím  krev  svou  vřít  při  jeho  po- 
čínáni, moje  pýcha  se  vzpouzí,  chce  se  mi  splácet  mu 
opovržením  eo  on  mí  ěiní  a  vidím  přece,  kdybych 
pustila  uzdu  hněvu  svému,  íe  budou  věci  možný,  které 
mne  od  něho  zapudí.  Pak  budu  ženou  rozvedenou, 
jaká  to  hanba  a  pokořeni!  Eaději  zemřít  tisíckrát,  než 
být  tim  co  Křepinská.  O  jak  tu  ženu  nenávidím,  po- 
myslim-li  jen  na  ni!  Jak  ale  napravím  svou  vinu, 
jak  zkrotím  tu  hrubou  mužskou  nraženon  pýchn,  aniž 
bych  pokořila  svou!  A  moje  Marinka!  Tak  má  vidět 
se  svou  matkou  zacházet,  tak  bude  po  přikladu  otcově 
se  mnou  také  jednat!" 
-    PřihrÉel  páně  správcSv  kočár  pro  ni. 

Co  nyni  počít?  Jak  odejet  bez  povyku  8  mužem? 

Veěla  do  světnice,  oblékala  se,  on  díval  se  po- 
divně na  ni.  ' 

„AŽ  přijedu  nazpět,"  řekla,  „bezpochyby  ti  budu 
moci  říct,  kde  Virgina  se  zdržuje." 

,Dobře,  vĚak  nemusím  to  vůbec  vědět.  Jed  kam 
ehceS  a  ke  mně  vrátit  se  nemusíĚ." 

On  ji  vyháněl !  Do  nejdelší  smrti  nebyla  by  uvě- 
řila, že  bj  to  bylo  možné.  Ještě  před  chvilkou  obá- 
vala se  sebe,  své  vlastni  prudkosti,  jež  by  ji  k  tomu 

D,lz.::,C.OOglc 


313 

dohnat  mohla ;  ale  on,  on!  Ona  jím  opovrhovala  a  nyni 

musila  se  ho  bát.  .Nyní  jednalo  se.  před  kým  se  po- 
kořit, zda  před  ním,  neb  před  veřejným  míněním. 

Mařinský  viděl,  že  vyhrál. 

Po  dlouhém  mlčení  řekla  Lina  na  oko  pokojně: 
„Rozmysli  si,  cos  pravil ;  není  to  malichernost  a  já 
nerozumím  žertům.  CheeĚ-Ii,  atane  se  to,  a  znáš  mne, 
íe  bez  návratu.  Máme  to  dítě.  Odjedu,  že  jaera  to 
otci  slíbila.  Až  se  navrátím,  otevři  mi  dvéře  neb  ne- 
otevři. Prosit  tě  nebudu.  Bod  s  bohem!" 

Odešla  a  nevěděla  nic,  vyhrála-li  nyní  navzájem. 
obměkí-i1a-Ii  ho,  Ci  zahrozila-li  mu. 

Přijela  pro  otee.  Matka  ji  nastokráte  zobjimala 
při  louěení  také  prý  za  Virginku.  To  zas  byly  jiné 
starosti.  Jak  lehké  byly  proti  jejím! 

Ale  ona  nie,  na  jemně  okrouhlé  tváři  aui  stopy 
nepokoje  jiného  než  o  Virginu,  ani  o  slzu  více  než 
platilo  přítomnému  loučení. 

Jen  Marinku  přitiskla  k  srdci  s  výbuchem  vášni- 
vého bolu. 

Tak  blížila  se  sestra  nešfastná  k  sestře  nešťastné, 
zatím  eo  třetí  sestra,  ilmilie  Holá,  v  hlubokém,  nevy- 
rušeném  klidu  své  dítky  pěstovala,  milujíc  muže  svého 
bez  bouří  zmítající  vášně. 

XXXI. 

Když  Virgina  po  první  noci  v  klášteře  se  probudila, 
vzpomněla  si  na  slova  přednostĚina  několikráte  včera 

D, liz.:;,.  Google 


313 
opakovEnťi:  „Ona  má  nadání!"  Toť  znaĚilo  k  životu 
klášternímu. 

Siychalft  totéž  slovo  dříve  v  rozličném  smyslu, 
z  rozliunýcli  úst,  a  že  jím  neuvázla  v  samolibosti,  svěd- 
čilo opět,  že  má  opravdu  nadání  k  nejlepšímu.  Slý- 
chala svěděit  takto  Viktorina  ...  to  bylo  nezapome- 
nutelné. 

Stéstí,  že  byla  Virgina  po  dlouhý  ías  na  odří- 
kání se  jeho,  na  útěk  do  kláštera  připravena;  proto 
nesla  zmužile  odloučení  od  něho. 

Myslila. si  i  jeho  klidně  mužného  jako  vždy,  do- 
mnívala se,  že  as  Líbějice  opustil  po  rozhodném  oka- 
mžiku, který  mu  ji  vzal,  a  jak  pravil,  že  bude  žíti 
svému  povolám. 

Myslíc  takto  naň  oblékla  se  sledujíc  klásterui  po- 
řádek. Vyžádala  si  dovolení,  aby  směla  v  nemocnici 
přisluhovati. 

Vydržela  tam  eelý  den  a  nabízela  se  i  k  noĚnim 
hlídkám. 

Sestra,  která  tuto  hlídku  měla,  trpěla  ráda  mladou 
společnici  kolem  sebe. 

Bylo  to  unavující,  chorému  srdci  však  zdravé. 
Mlčelo  o  svých  bolestech  před  bolestmi  jiných. 

Virginka  stala  se  v  krátce  předmětem  obdivu 
a  mazlíčkem  jeptišek.  Její  trpělivost,  síla  a  neohrože- 
nost  při  nemocných  byla  úžasná. 

Nemoiaiým  vyjasňovala  se  tvář  při  jejím  pohledu 
a  ubohé  ty  choré  postavy  s  bídným  vzezřením,  na  po- 

D,lz.::,C.OOglc 


814 

moc  jiných  jako  novorozeňátka  odkázaiié,  nevědély 
jak  vyjasůiijí  na  vzájem  sličné  dívce  zkalené  žiti. 

Začínala  záhy  rozuměti  nemocem,  které  vidéla, 
sledovala  průbéh  okem  pozorovacím  a  vědéla  podat 
lékařům  zprávy  určité. 

„Jaké  to  velké  povolání,"  volávala;  „tof  dostačí 
mi  doživotně." 

Vstávala  léhala  tou  mjSIénkoa  nadchnuta. 

Ve  všech  TĚak  poměrech  odlučují  vSedni  malé 
příběhy,  zvyky,  dodržování  pořádku  od  takové  jednoty 
velkého  smýšleni. 

Modlitby  a  Častá  návštěva  kostelní  překážely  jí. 
Ačkoli  otec  nechtěl  míti  vplyvu  na  náboženské  vycho- 
chování  svýeh  dcer,  přece  pozvolna  a  bezděky  vpra- 
vila se  rodina  v  jeho  náboženský  směr.  Sama  matka 
přijímala  prostotu  evangelickou,  aniž  sama  o  tom  vě- 
děla, a  Virginka  vychovávala  se  sama  v  duchu  své 
doby.  Bez  přesvědčení,  z  pouhé  jen  ochoty  vyhovovala 
obyčejům  klášternim.  Šetříc  jich,  jak  vidivala  otce 
jich  šetřiti. 

Jenom  že  ji  vytrhovaly  z  opravdivosti,  jakou  8e 
vrhala  na  svou  novou  dráhu.  Poskytovaly  ji  také 
chvíle  duševního  nezaměstnání,  kde  klesala  hrdinsky 
napnutá  mysl  její.  Tu  změkla  ta  křišfálová  tuhost 
pevných  úmyslů  a  snah,  rozplynula  se  jako  ledny  je- 
hlanee  účinkem  povoleni  zimni  vlády,  a  potoky  slzí 
zatopily  jí  tvář. 

Klečíc  v  kostele  za  sborem  jeptiSek  roztouíivala 
Be  po  drahém  přiteU  a  pomyšleni,  že  snad  nikdy  vico 

Digtiz^c;,.  Google 


315 
jeho  tvář  sespatří,  otvíralo  jí  vyhlídku  do  smrti  beze- 
dná. Bloudívala  pak  dlouhé  dni  po  chodbách  klášter- 
ních 8  jedinou  vidinou  spatřiti  ho  zas,  a  sotva  přemá- 
hala se  v  povinnostech,  jež  horlivě  na  sebe  brávala. 

Tu  rozbíhávala  se  sama  ^ebou  do  kostela  v  hodi- 
nách, kdy  tam  nikoho  nebylo,  a  kochala  se  v  bolestné 
slasti  slzí  nevyčerpatelných. 

Praroii  rovnost  lidskou  Eaehovává  nade  vSecko 
bol.  Badost,  láska,  potéšeni,  záliba  má  steré  stupiio- 
vální  a  zabíhá  i  v  protivy;  však  ztratíš-li  to  nejdražái, 
af  jsi  vzdélancem  neb  sprosťákem,  pánem,  nepánem, 
věř,  že  sdílíš  bol  ten  s  druhem  svým,  Aí  se  divoce 
vyzuři,  a{  ho  sluSně  snááiŠ,  af  na  odiv  ho  nosíš,  neb 
epřem^ánim  sním  zápasíš,  on  hněte  tvoje  srdce  co 
ruka  sochařova  temnou  hmotu  z  lůna  země  a  teprv 
tím,  kam  a  kterak  z  něho  se  vyraaníž,  tvoří  se  z  tebe 
obraz,  jak  z  uhnětené  hmoty  ten  6i  onen  se  vytvoří 
rukou  umělcovou, 

Virgina  nemínila  žít  jen  svému  bolu,  nebledalaC 
kláštera. pro  tuto  příéinu,  Jí  i  milenci  jejímu  tanulo 
na  mysli  a  jevilo  se  bohatství  žiti  myšlenkového. 
Tímto  žitím  bylo  jim  volno  zaběhnout  v  kraje  blažené, 
jaké  si  představuje  náboženství  po  smrti. 

Gitila,  když  se  oddávala  v  kostele  bolestnému  blou- 
znění, jak  snadno  jest  přesmyknouti  se  z  dráhy  ne- 
podplatného  rozumu  v  říši  fanatismu,  ve  svĚt  slepé 
viry  a  náboženské  jakési  vášně. 

Jen  krok  a  byla  by  prijmula  co  přesvědčení  celý 
kultus  klááterni.   Ona  učinila  krok,    ale  ten  jí  zavedl 

D, liz.:;,.  Google 


nazpět  k  dávné  snaze  po  řinnosti  povznáĚející,  Eyio 
to  namáhání,  ale  povedlo  sň.  Flakávala  sice  často, 
vždy  ale  zkrátila  si  chvile  takové  přisnou  vfiií  a  hle- 
dala uspokojeni  v  tom,  v  čem  je  hledal  zajisté  i  Vík- 
tortn.  Pak  probouzela  se  jeji  dávná  láska  k  umění. 
Po  krásné  klenbě  kostelni,  jež  ve  směiyph  obloucích 
půvabně  se  pnula,  dávajíc  jako  vázati  se  umělými 
rosetami,  po  Stihlých  pilířích  spějících  vzhůra,  aby 
spojily  se  ladně  s  půvabným  svrškem,  procházíval  se 
její  zrak  a  sledoval  s  pohnutím  hru  a  odstíny  svéťla 
y  zatemělé  stavbě.  Touíivala  pustit  srgj  hlas  do  těch 
velebných  oblouků  a  oživit  zpěvem  a  svým  pracujícím 
citem  rozvlněný  vzduch. 

Když  poprvé  v  neděli  zpívala,  bylo  po  klášteře  tolik 
povyku  co  po  hlavním  městě  při  vystoupení  slavné 
pěvkyně  na  divadle. 

Jeptišky  toho  klá&tera  byly  vyhlášeny  co  výborné 
hudebnice.  Měly  varhanici,  houslistky,  -fletistky  i  ře- 
ditelku ktiru.  Pěstovaly  ode  dávna  výbornou  školu 
zpěvní. 

Virginin  hlas  nemohl  býti  lépe  oceněn  a  upotřeben. 

Zúčastnila  se  ráda  v  hndebni  Škole,  kam  přichá- 
zely dívky  z  města. 

Jedna  za  druhou,  kteroukoliv  ze  svých  schopnosti 
byla  Gviěila,  přicházela  k  platnosti  a  uíitkn  v  tomto 
klášteře. 

Povšimly  si  i  jejího  kreslení  a  mnohé  i  velebná 
matka  žádaly  ji,  aby  jich  vyufovala.  Ona  vycTÍČena 
jsouc  jen  dle  přirozeného  nadání  nerozpakovala  se  dlouho 

D, liz.:;,.  Google 


317 
a  vedla  druhé  touže  přirozenou  Školou,  jakou  sama 
byla  prošla. 

A  protože  i  v  kláĚteře  panuje  móda,  stelo  ee  mó- 
dou tam  kresliti  si  alba  aneb  rozdávati  kreslené  památky. 

Virgina  viděla  b  obdivem  v  takém  klášteře  sou- 
středěni celého  světa  uměleckého,  jen  škoda,  že  zů- 
stává všecko  více  méně  pitvornou  hříčkou  pro  nemož- 
nost styku  zevnějšího  a  tudiž  pokroku  a  pro  neuvĚ- 
dúmělúst  tohoto  povoláni,  ješto  neustále  pouze  nábo- 
ženské povolání  do  popředí  se  staví  a  ostatní  pohlcuje. 

Eovněž  tak  dělo  se  v  nemocnici.  Sestry  sloužily 
nemocným  s  neslýchanou  trpělivostí,  ale  Virgina  bo- 
lestně postrádávala  u  nich  pravé  vroucí  lásky  k  bliž- 
nímu, neb  co  Ěinily,  Ěinily  bohu,  jak  dávaly  neustále 
na  jevo,  a  nepochopily,  že  slovo  písma  „co  učídíě  nej- 
poslednějšímu mezi  bratřimi,  mně  učinil  jsi,"  stolož- 
ňiye  boha  s  člověíenstvem. 

Potřebovala  nějaký  čas,  než  pojmnla  obrysy  tohoto 
spolkového  žiti,  Vkládala  do  nich  všecky  svoje  ideály 
a.  hle,  zdálo  se,  že  tam  naŠly  půdy. 

Žena  odloučena  od  rodiny  naĚla  zde  povolání 
mnohonásobné  a  kdežto  ji  společenstvo  nikde  k  podob- 
nému neponštělo,  leč  za  cenu  dobré  pověsti,  bylo  vše 
to  možné  v  zátiší  klášterním  pod  záštitou  slibů  řeholních. 

Když  takto  byla  hotova  s  celým  pojmutím,  při 
čemžto  potěšovala  přednostfcu  mnohým  výkřikem  na- 
dšeni seznávajic  zařízeni  moudré,  užitečné  k  službám 
obecenstva,  otvíral  se  ji  zrak  pro  podrobnosti.  Byla 
zatím  blíže  se  seznámila  se  sestrajni,  sjieh  povahami 

D, liz.:;,.  Google" 


318 

a  některými  náhledy.  HInboko  do  duěe  nahlédnouti 
nedávaly  si  snadno  osoby,  jimž  bylo  uloženo  pitrfiti 
v  sobě  neustále  po  hříchu  a  rychle  z  něho  se  vyzpo- 
vídat, jakby  stopu  jeho  nalézti  mínily. 

Vyprosila  si,  by  směla  nositi  ěat  novicky,  odho- 
dlána jsouc  bez  toho  od  prvního  vstoupení,  íe  klášter 
více  neopustí. 

Ale  nyní  začalo  se  jí  také  stýskati.  Nebyl  to  jen 
pouhý  bol  o  milence,  s  nímž  na  život  a  na  smrt  bo- 
jovala, ale  stýskalo  se  jí  po  maminee,  po  ot«Í,  po  zá- 
mecké zahradě  a  po  volnosti,  neb  ať  zde  měla  volnost 
věnovat  se  jakés  myšlénce,  byla  myšlénka  sama  spou- 
tána v  pojmy  zastaralé.  Zdálo  se,  že  nelze  nikdy  a  ni- 
kde uhasiti  své  žízně  po  svobodě. 

Klášterní  sestry  posluSny  až  do  krajnosti  klášter- 
ního rádu  zdály  se  často  mezi  sebou  a  s  jinými  ne- 
spokojeny. Byly  však  mlSenlivy  před  Virginou  a  skrjř- 
Taly  Tnithií   různice  opatrně  před  mladSfmi  sestrami. 

Malé  dětinské  tresty  ukládaly  si  samy  aneb  dá- 
valy si  je  ukládat.  Byly  pokorný  a  poslnšny,  ale  pravá 
srdečnost  zdála  se  býti  řídkým  hostem  mezi  nimi. 

Nešťastnými  ani  smutnými  nebyly.  Eaždá  raěla 
svůj  svět  již  za  sebou.  Společný  zájem  řeholní  pont&l 
zřetel  všeeh  i  byly  výbornými  občankami  své  malé 
ženské  republiky.  Přenesly  svou  ješitnost  osobni  na 
svůj  klášter  a  na  místě  sebe  zdobily  si  tento. 

Tak  byla  smíšena  cbladnoat  a  vřelost,  velikost 
i  dětinství,  jak  v  každém  poměru,  tak  sde  svým  zvláčt- 
nim  zpiisobera.  Při  všem,  co  Virgině  vadilo  v  tomto 

D,l,z^:;,.  Google 


spoleĚenstTU,  bylo  jí  přece  možno  stavěti  na  jeho  půdu 
ideály  o  své  éinnosti  a  povolání,  a  každým  dnem  sama 
sobě  dosvědřovaJa,  že  našla  zde,  po  ěera  v  poměrech 
předešlých  nadarmo  se  pídila,  uznavši,  že  jest  na  svém 
miste  u  lože  nemocných,  jindy  ve.  škole  pěvecké  a  ko- 
nečně na  kruchtě,  kde  zpívávala  s  takým  zápalem,  že 
vidivala  dojem  svých  tónů  na  tvářích  posluchaček. 

.  Pravívala  k  sobě,  když  jí  nebylo  souzeno  žít  po 
boku  Viktorinově,  že  nezbývá  jí  žádného  přání  více 
v  poměrech  nyuějšíeh.  Nepopřávala  slnehii  stesku  a  vrt- 
kavosti  citu.  Odkazovala  se  neodvratně  k  povolání  svému. 
Psala  pak  v  rozhodnutí  již  urěitém  o  dovolení  rodiĚů 
ku  svému  vstoupení  do  řehole. 

Cekajíc  na  odpověd  dočkala  se  otce  i  sestry  samy. 
Přišla  jim  vstříc  ve  svém  klášterním  oděvu  a  oni  zalekli 
se  ho  myslíce,  že  snad  jednala  již  bez  svolení  rodiěů. 

KdyžVirgina  otee  spatřila,  nevěděla  jak  ee  jí  děje. 
Bylo  jí,  jakoby  byla  prosnila  neurěitý  podivný  čas  pod 
zemí  v  hrobě  a  jakoby  vstávala  zas  na  světlo  slunečné. 
Obejmoue  ho  kolem  krku  líbala  mu  jeho  bíle  vlasy 
zaz  a  zas.  Kdykoliv  nan  pohlédla,  polily  ji  slze  a  vždycky 
řekla  při  tom:  ,,A  což  matinka?  Proč  nepřijela  také? 
Ach,  kdybych  ji  viděla!" 

Začali  pak  mluvit  o  tom,  proč  otec  a  sestra  při- 
jeli. Virgina  měla  své  rozumové  důvody  všecky  poho- 
tově a  vypočtla  je  řečnicky  plynně,  jenom  že  ji  samu 
dnes  jaksi  nepřesvědčovaly.  To  však  vadilo  jen  jí,  ne 
věcí  samé.  Člověk  důsledný  nedává  másti  se  okamži- 
tým naladěním. 

Digtiz^c;,.  Google 


Mařinská  naslouchala  jí  dychtivě  s  tváří  hořící. 
O,  že  jí  nepřišla  nikdy  myšlénka  a 'touha  po  kláStere. 
Jak  jinak  bylo  by  ji  v  této  ehvilt. 

„Tirgino,"  pravila  s  přesvěd&ením,  „myslím,  ze 
jest  klášter  nejvznešenějším  povoláním.  Jest  zvláště 
pro  tebe  jakoby  stvořen.  Kam  ubohá  dostala  bys  se 
ve  světě  8  tvými  záměry  a  neodbytným  náhledem  o  ně- 
jaké všeobecně  platné  Ěinnosti.  Zde  můžeš  provozo- 
vati ji  ve  spolku  jiných  ctnostných  žen," 

Otecji  nechal  domluviti  a  když  umlkla,  ještě  dlouho 
ničeho  neříkal.  Virgina  oĚekávala  bez  hnutí  jeho  pr- 
vní slovo. 

„Též  já  ti  přisvědčuji,  že  nenajdeš  ve  světě  nikde 
podobného  p&sobiĚtě  zároveň  s  ochranou  své  pověsti 
a  s  žitím  bezstarostným.  Nenamítám  ničeho  proti  kultu 
katolickému,  namítám  jedno  jen,  že  si  zavřeš  na- 
vždy cestu  k  povinnostem  rodinným.  Nikdy  nemůžeš 
přijíti  svým  milým  ničím  na  pomoc,  nemůžeš  ošetřo- 
vati nemocných  rodiM  a  ulevujíe  umírajícím  své  ne- 
mocnice nemůžeš  přijít  si  pro  poslední  požehnání  moje, 
kdybych  já  ti  umíral.  Tak  vyhovuje  ženský  klášter 
ženské  neodvislosti  od  rodiny,  aby  v  opačnou  krajnost 
ji  přemístil.  Ty  přestaneš  být  naším  dítětem,  jen  jako 
na  bytost  nadpozemskou  smime  přicházet  s  dovolením 
přednostky  na  tebe  se  podívat.  Také  nesmíš  pokračo- 
vat duchem  svým,  neb  tento  musí  zůstati  řádu  pod- 
roben. Dnes  vpravuješ  se  v  pravidla  předepsaná,  možnú 
že  přijde  ale  den,  kde  budeš  vyžadovati  větší  volnosti 
své  osoby,  svého  smýšlení.  Ta  není  také  možná." 

D,lz.::,C.OOglc 


321 

Poslední  důvod  Virgínti  nepetjmula.  čiovék  mladý 
titéži  poehopiije,  že  éasem  se  změní. 

Ale  prvEÍ  důvod  by!  za  to  tím  účintivějgí.  Nemo- 
hla spuBtiti  se  otcova  objed. 

PriSIa  pak  přednostka  též  k  poradé  a  mluvila  svě- 
domité pouStéjíc  stranou  vSeeken  ohled  osobní  i  řeholní 
netajie  toliko,  za  jakou  ozdobu  řádu  považovala  Vir- 
gÍDU.  Připouštěla  včeeky  rozumné  nímítky  správcovy 
a  žádala  sama  Yirgiuy,  aby  se  nepřenáhiila.  %  druhé 
stTMiy  však  dávala  správci  na  uváženou,  kdyby  Yir- 
gina  domů  se  vrátila,  necitila-li  by  se  mnohem  nespo- 
kojenější než  jindy,  a  uvedla  mu  příklady,  kterak  vy- 
stouplé novicky  do  kláSlera  opět  se  vrátily  a  nevrátily-lí 
se,  že  již  se  nespřátelily  se  světským  žitím. 

Virgina  přisvědčila,  že  by  nechtěla  více  odříci  se 
Kvé  nynější  činnosti,  že  by  si  ve  světě  pořád  podobnou 
hledala. 

Že  však  se  vrátí  s  otcem  ráda  domů,  dosvědčovala 
tímtéž  dechem,  nespouštějíc  se  pořád  jeho  ruky,  jakoby 
se  bála  ztratiti  ji  na  věky.  Domů  že  váak  nyní  posud 
nemohla  pro  Viktoriua,  o  němž  jisto  nebylo,  že  by  za 
ní  nepřijížděl,  což  by  rodiče  o  živobytí  připravilo,  v  tom 
shodovali  se  otec  a  Lina. 

.  Přednostka  zas  naznačila,  že  nemůže  Virgina  déle 
v  klášteře  co  host  meškati.  Upokojovala  všecky,  že  jest 
tříletý  noviciát,  kde  lze  každé  chvíle  vystoupit,  a  ješto 
bylo  nezbytí,  zůstalo  při  tom,  že  nastoupí  Virgina 
tent«  noviciát. 

Těžké  bylo  loučení,  těžší  néž  poprvé. 

Oiod  1  nadinf.  12 

D,lz.::,.  Google 


82S 

líastávíyíeí  aovieka  doprovodila  evýeh  nůiených 
hostí  až  mezi  dvéře  lakotna  jsouc  jieh  pohiedo  do 
posleduiho  zEtmihtiuti,  a  když  mezi  ni  a  simi  dvéře 
zapadly,  zdálo  se  jí  nemožno  toho  snégt. 

Ta  šfustná  Lina,  ona  posud  vidí  otce,  matku,  jde  ku 
svému  dítěti !  Ach !  ditě,  m^inké  dítě !  Jak  dlouho  jsem 
Sádného  neviděla,  nevidím  vyrŮBtati  mladinké  pob)leni, 
nemohu  láskat  a  hrát  si  s  nimi  do  sytosti.  Linu  oče- 
kává s  toužebností  milující  manžel.  Já  jsem  véčoé  od- 
kázána ve  sbor  ženštin  8  myslemi  nehybnými,  s  roz- 
mluvami dnes  jak  zítra  stejnými;  ruch  světový  a  vr- 
chol života  veřejného  přede  mnou  zůstane  zakrytým, 
neuBlyěfm  nikdy  zprávy  ze  světa  mitžft  a  z  počioáni 
obecného.  Někdy  jen  sem  zalétae  jiskra  z  ohnila 
vzdělání  všeho  ĎlověiSenstva.  To  všecko  mnsím  obě- 
tovat, chci-li  něéím  údinkovat.  Mimo  klášter  najdu 
toho  všeho  drobty  a  za  né  musím  zaplatiti  věčnou 
bezůčelnostf. 

Mařinské  bylo  hůř  než  sestře.  Skoro  omdlévajíc 
v  otcově  náruěi  myslila:  „O,  šťastná,  stonásobně  šfastná 
Tirgina!  Ona  má,  co  bych  si  přála  míti  sama,  a  ona 
nikdy  nebude  klesat  v  prach  otroctví  manželského. 
O,  že  jsem  v  samolibosti  mladistvé  a  ženské  v  jařmo  to 
vešla.  Látskajeho  zakrývala  je.  Ta  láska  zmizela  a  pouta 
zbyla.  On  jest  pánem,  já  otrokem  jeho  a  své  pověsti." 

Když  přyeli,  vyslechla  matka  s  pláčem  rozhodnutí 
Tirginino,  s  pláéem  jí  otec  o  něm  vypravoval 

Holých  s  ustrnutím  brali  podílu. 

Digtiz^c;,.  Google 


Mařinská  T&hala  s  odjezdem  z  Libějie  domů. 

Matka  odevzdávajíc  ji  dftě  pravila;  „Jea  jdi  spa- 
ném bohem,  má  dceruško,  ke  svémn  mu£i,  přijď  brzo 
zas;  však  nyní  nezdržuj  se  již,  Mařinský  zajisté  b  tou- 
hou tě  oéekáTá." 

Včickni  svědčili  a  ona  jela.  Jaká  to  byla  krutá 
cesta,  krutější  nad  vstoupeni  do  klái^tera.  Co  hrozilo 
jí,  jakého  přijetí  mohla  se  nadíti?  Cesta  k  jejímu 
domovu  zdála  se  jí  ohněm  dlážděna.  Šla  s  dítětem  pa 
schodech.  „Ubohá  moje  matka!  Co  řekne,  vrátím-li 
se  jí  ještě  dnes?" 

Přitiskla  Marinku  k  Ďadrům  a  myslila  sa  onen 
okamžik  n  rybníků,  když  co  nevěsta  byla  Ěla  MaHn- 
skému,  tehdáž  také  rozhněvanému  vstříc,  a  kdyi  mí- 
nila patřiti  vodníka.  Tak  stála  před  svými  dveřmi 
a  netroufala  si  zaklepat  ni  zazvonit. 

Slnžka  přišla  otevřít,  pán  nebyl  doma. 

Matka  a  dítě  vešly,  aniž  věděla  Mařínská,  patři-li 
ješté  sem. 

Pozdě  navrátil  se  Mařinský,  dělaje,  jakoby  jí  ne- 
viděl. Žili  pak  spoln,  vedle  sebe,  mluvíce  jen  co  mu- 
sili,  a  Mařinské  radostí  jedinou  bylo,  že  nepřišlo  k  ve- 
řejnému povyku,  že  mohla  na  zavnějěek  kryti  svoje 
neštěstí;    i  uvykla  i  tomu  stupni,    trpěla  bez  reptání. 

XXXII. 

Virgiaa  měla  ceremonie  prvního  zasvěceni  za  se- 
bou a  všem  i  jí  samé  bylo,  jakoby  mezi  novic^  ani 

* 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


jií  nepatřila,  net  opravdová  její  snaha  sbližovala  ji 
se  staršimi  ělsn;  klášterními. 

čemu  z  počátku  všecky  se  obiUvovaly:  její  pile. 
horlivost  a  schopnost  považovala  se  ojni  za  prostou 
povinnoet. 

Xdežto  co  milé  hosti  sestrj  rády  úklony  ji  činily 
přehánějíce  někdy  její  zásluhy,  dávaly  nyní  naopak 
jí  rády  cítit  převahu  svého  zkušení  a  delíí  prase. 
Ghtěla-li  se  namáhat,  dobře,  neeh  ať  se  namáhala, 
nikde  JÍ  nebránil,  neboť  i  kdyby  byla  se  roznemohla, 
i  kdyby  byla  zemřela,  tím  větM  zásluhu  měla  před 
bohem  a  bylo  by  bývalo  vlastně  hříchem  překážeti  ji. 
Ona  to  cítila  bolestně  pohřešujíc  vřelé  svazky  rodinné, 
7.  nichžto  nevysmekne  se  člen  jeden,  aby  celkem  ro- 
dinném bolestně  nezachvěl.  Jak  jinak  lhostejný,  chladný 
byl  svazek  této  společnosti.. 

Virgině  sklesla  trochu  vysoce  naladěná  mysl,  jako 
struny  harty  do  vlhkého  chladna  vyhoštěné.  Tím  osmě- 
lily se  mnohé  mezi  sestrami  povznésti  se  nad  ui  v  ně- 
kterých malichernostech,  aniž  se  jím  dovedla  dost 
málo  opříti.  Trpěla  jen  a  eitíc,  že  ztrácí  pevnost  i  ro- 
vnováhu, trpéla  a  soužila  se  tím  více.  Zas  plakávala. 
ale  že  to  nebyly  ty  čisté  slze  za  ztracenou  lásku,  že- 
hrala na  ně  jménem  té  lásky,  a  jménem  té  lásky 
vzchopila  se  a  byla  neohroženější. 

Tu  zastihla  se  zase  na  jiné  protivě,  neh  aby  ob- 
stála, splácela  rovné  rovným.  Vypínala-li  se  jedna 
nad  ni,  vytasila  se  ona  taktéž  svou  jakous  předností, 
vyčtla-li  jí  jakýmsi  obaleným  způsobem  jakousi  vadu. 

D.3t,z^=;,.C.OOglc 


ČÍDÍla  taktéž  a  hned  aa  to  nenáviděla  eebe.  Pak  zase 
nechala  vše  býti  a  tiše  trpéla.  Jak  ráda  byla  by  se 
vyhnula  tomnto  vztyku  jen  na  ěas,  jen  co  by  zas  du- 
cha posilnila;  ale  toho  netrpěl  klášterní  řád. 

Virgina  měla  příležitost  skoumat  stou  vyti-valost. 
Tato  neviklala  se  při  všech  útrapách.  Časem  přišlo  jí 
také  posilnění.  Velebná  matka  nepodrobila  Virgininy 
knihy  klášterní  revisi.  Virgina  měla  je  všecky,  dostá- 
vala jiné  z  domova,  zádala-li  o  ně,  a  nabyia-li  jen 
trochu  času  ke  čtení,  byla  pak  jakoby  znova  zrozena. 
Pak  našla  v  knihách  sebe  zas  i  se  svým  ideálem  a  po- 
silněna poznesla  se  s  nim  nad  klopotné  poměry.  Tu 
plovala  tedy  tzhiiru  na  vrcholí  vlny  duševního  žiti, 
až  zase  spadla  »  vlnobitím  do  hlubiny. 

Tak  kolísá  se  člověk  neustále,  a  jenom  myslitel 
ha  vrcholí  moudrosti  neb  človřk  zcela  prostinký  na- 
lézají živlu  toho  hladinu  tichou,  po  nížto  mírně  sjíždí 
člunek  jejich  k  cíli  svému. 

Ve  hlubině  opětné  skleslosti  tonula  pak  ve  všem 
protivenství  najednou.  Pak  mísívalyse  slze  lásky  se  sl- 
zami stesku,  vzdechy  po  svobodě  se  vzdechy  uraženého 
citu  a  nade  vše  zdvihal  se  hlas  řkoucí:  „Aj,  co  jsi 
i  se  svým  povoláním  a  nadáním?  Podobáš  se  zkame- 
nělině nevěrna  jsouc  svazkům  přírody  ženě  nade  všecko 
svatým."  A  pohřešujíc  tyto  nevážila  si  ničeho  jiného 
připadajíc  si  chudou,  ehudiCkou  co  db  srdce  i  ducha. 

Jak  byla  by  se  divila,  kdyby  byla  tušila,  že  druhdy 
Křepinská  na  vrcholí  divadelní  slávy  rovněž  tak  cítila, 
jak  byla  by  bývala  Virgina   kláSteru   vděiSna,   kdyby 

D,lz.::,.  Google 


byla  věděla  o  poknšem  Kfepinaké.  Přece  vfiak  stvo- 
řila si  Křepinská  na  svobodě  své  přesvědĚení,  ale  Vir- 
gina  stávala  se  mu  nevěrnou  ve  ehvOíeh  pochybnosti. 

Unavena  a  malomyslna  dodržovala  své  povinnosti. 
Ve  zpovědi  ji  bylo  řeĚeno,  že  její  boje  prý  jsou  slabé 
proti  bojům  jiných,  měla  prý  děkovati  milosti  boží, 
že  to  má  tak  snadné.  S  neskonalým  soucitem  pozoro- 
vala pak  sestry  na  oko  klidné  i  veselé,  byla  zas  trpě- 
livá. Fak  zpomněla  si  někdy  tak  hodně  živě  na  Vikto- 
rína,  ale  to  nejen  že  ji  nepomátlo,  nýbrž  vyneslo  ji 
vysoko  na  nejmohutnější  vlnu  živlu  duševního  a  na 
té  dlouho  držela  se,  s  ni  dlouho  nesklesla  a  sklesla-li. 
našla  silu  k  vyšinuti. 

A  on?  O,  íe  není  pravda,  o  žem  básnici  rádi  báji. 
že  jest  cesta  jakási  sympathická,  po  nížto  dostává  se 
vzdáleným  milujícím  zpráva  tušením  neb  znamením ; 
že  není  takého  kouzelného  zrcádka,  o  jakém  nám  chůra 
vypravovala,  že  lze  zahlédnouti  v  něm  diahou  osobu 
vzdálenou. 

Však  byli  by  se  nstrnuli  nad  sebou  Viktorin  i  Vir- 
gina  pomoci  kouzelného  zrcádka. 

Co  Viktorinóvi  scházelo,  tak  že  nemohl  dále  po 
Tirgině  pátrat,  to  byly  peníze.  Neí^htěl  jich  žádat  od 
otce,  nechtěl  osobit  si  dále  vlastnictví  panství  Libě- 
jiefcého,  když  věděl,  že  prekroěil  otcovu  váli,  jižto  on 
mu  stavíval  co  zákon  po  celé  vychování  a  žiti  jeho. 
Viktorin  odkazoval  se  nyní  sám  na  vlastní  silu  pone- 
chávaje otci  celou   vládu   nad  jměním,  které  byl  po- 

D,l,z^:;,C.OOglc 


327 
m&hal  rozmnoiovati.  A  otec  to  trpél  neohlížeje  se  na 
oěho,  neySda  bqí  kam  se  octnul. 

Tiktorin  obrátil  se  k  PaTlori,  žádaje  ho,  ab;mupří 
l>rvn!ch  krocích  na  nové  dráze  pomáhal.  Aby  se  do- 
mohl prozatím  néjakého  přfjmu,  nezbývalo  mn  leč  dá- 
vati lekce  a  ty  mu  Pavel  zaopatřil.  Avšak  nemohl  mu 
je    přeee    zaopatřiti   tak,    aby  se   byly  hodily  k  jeho 


Vzdělání  bylo  v  Praze  obmezenějSí  než  nyní  a  ne- 
chtél-11  Viktorin  vstoupiti  eo  vychovatel  do  domu  Ělech- 
tiekéhúj  nebylo  tu  obecenstva  nazbyt,  aby  jim  bylo 
žádoueno  bývalo  néjakých  přednášek  z  vyšší  vědy. 

Viktorinovi  dostalo  se  několik  neschopných  stu- 
dentů k  vyuĚování.  Nebyla  to  Virgina,  s  nížto  vyučo- 
vání procházce  po  luzích  elysejskýeh  se  podobalo. 
Bylo  to  pracné  plahožení  po  zaprášených  cestách  škol- 
ního cviku. 

Náš  ubohý  učitel  ale  nebyl  prošel  tou  cestou  Školní. 
Bral  věci  jinak  než  Žáci.  Mrzíval  a  hnévával  se  na 
nedostatky  neb  pedanterie  školních  plánťi  a  obyčejů 
a  demonstroval  svým  žákňm  věci  dle  nejlepšího  svě- 
domí svého. 

Tím  oni  špatně  ve  škole  pochodili  a  konec  všeho 
bylo,  že  byl  uMtel  propuštěn. 

On  plesal  z  toho  propuštění,  nebyltě  sezntd  větši 
roboty.  Baději  nejísti,  než  za  takou  cenu.  Pracoval 
vědecké  dílo,  podávaje  mezi  tím  Seské  literatuře  ně- 
které překlady  z  cizích,  jmenovitě  ze  staiýeh  jazyků. 
Odměna  hmotná    za  to  nebyla  žádná.  Za  to  měl  na- 


8^ 

kladatek  na  dílo  vědecké  uěmeekjin  jazykem  pítasé, 
jen  le  pomalu  pokračovalo.  Byl  by  potřeboval  k  němu 
poklidu  a  Hsa.  Ucházel  se  o  profesory,  byl  vdak  od- 
kázán na  zkouéky.  Gbtél  těmto  podrobiti  se  a  viděl, 
kterak  mu  zbývá  znova  studovat,  co  dávno  za  zbytečné 
byl  zapomněl  a  schválně  odhodil.  Tyto  začátky  v  muž- 
ném již  věkti  s  řadou  zkušenosti  za  sebou  byly  by 
bývaly  s  to  jej  vyléÉiti  z  jeho  íivotního  pláau,  kdyby 
byl  tento  býval  chorobným  rozmarem.  Že  vĚak  byl 
jádrem  jeho  bytí,  svolil  sestupovati  pod  vlastní  zralost 
a  znova  zkoušeti  první  kroky.  NavĚtěvoval  přednášky. 
připravovat  se  trpělivě  na  zkouškv.  Při  tom  pracoval 
za  kousek  chleba,  cokoliv  literárního  se  naskytlo,  ano 
přijmu]  i  pomoci  Pavlovy  a  pokračoval  ve  svém  díle. 

Tu  však  zmátly  se  mu  časem  všecky  názory  y  bo- 
lestný chaos.  Pokračoval  co  do  zralosti  úsudku  krokj 
obrovskými  v  té  době  zkušení.  Při  vĚí  bídě  zevnčjái 
cítil  blahý  vliv  svobody  osobní  a  duch  pracoval  jako 
nikdy  ještě,  vazeb  nevhodného  zaměstnáni  jsa  sprostěn. 

Z  druhé  strany  namanulo  se  mu  však  tolik  ne- 
pravých přívěskfi,  překážek,  zkroucených  pravd,  kte- 
.  rých  nebyl  měl  příležitost  dříve,  s  Čistě  ideálního  sta- 
noviska seznat,  že  jej  to  v  divné  rozčileni  metalo  a  obojí 
tato  činnost  duševní  nesrovnávala  se  vždycky,  překá- 
žela mu  ale  rozhodně  v  jeho  díle.  které  musil  dle 
těchto  proměn  náhledů  na  jiné  stanovisko  postaviti. 
Konečně  viděl,  Že  musí  vše  začaté  odhoditi,  času  ke 
studium  si  dopřáti,  aby  sám  sobě  zadost  učinil.  Bylo 
to  hrdinství,  v  Jehož  zápětí  byl  hlad  a  oam&hání.  Na 

D, liz.:;,.  Google 


obojí  zapomínal  ve  studené  komůree,  kde  musil  tráviti 
svůj  Čas  v  posteli,  aby  zimě  odolal,  neb  teleni  bylo  se 
stalo  u  něho  přepychem. 

Smával  se  trpce.  „Do  toho  postaveni  chtěl  jsem 
nvést  mladou  milovanou  Ženu,"  pravil.  „Vždyť  musím 
při  všem  neštěstí  ještě  osudu  blfthoreěit,  že  mi  ji  od- 
Ďal,  abych  její  kvetoucí  žití  nezmail." 

A  jak  ona  bí  ho  myslila  hrdinského,  ve  vědě  ví- 
tězného, překážky  a  svízele  nohama  šlapajícího,  tak  my- 
slil on  si  ji  v  harmonii  neporušeného  míra.  Nevěděl, 
kde  v  myšlénkách  ji  hledat,  ani  nenapadlo  mu,  že  by 
byla  dcera  evangelíkova  vkUšteře.  Avšak  nepochyboval, 
že  mu  zachovává  svoje  srdce,  které  mu  neohroženě 
před  seetron  odhalila.  Bývalo  mu  volno,  myslil-li  si 
ji  v  té  neznámé  jakési  skrýši,  kde  rodiĚe  dobří  zajisté 
péčí  z  dáli  na  ni  pamatují.  Nemohl  si  myslit,  že  by 
jí  rozrývaly  divé  zápasy  dětsky  panenské  srdce. 

Byla  to  zima  nad  mim  tuhá. 

Ve  sklenici  zamrzala  mu  voda,  až  mráz  křehkon 
nádobu  roztrhal. 

Vikíorin  nevycházel  několik  dni.  Bydlel  jako  v  kři- 
štálovém  paláci  za  svými  zamrzlými  okny,  mezi  stě- 
nami mrazem  třpytícími  se. 

Kéž  byl  by  mohl  stuhnouti  sáin  v  podobnou  hU£ 
a  ztratit  v  podobě  nehybné  své  vědomi. 

Kolikráte  vzniká,  zaniká  a  zas  se  vrací  tato  Černá 
myšlénka  v  davech  trpícího  i^Iověěenstva.  Jak  pyká  za 
tu  přednost,  že  vy^o  z  tvorstva  lůna  v  dráhy  tvůrčího 


mjslíciho  žití,  jak  přirození),  že  ai  přeje  zase  spoíi- 
Bouti  T  lůné  tom  velkém  v  usiáívavé  dřímotě. 

Viktorín  totiž  došel  na  stupeů  ten,  kde  vSim  se 
praští,  kde  éloTěk  cítí  domněle  nenapravitelný  nedo- 
statek všeho  vedeni  a  namáhání,  kde  jaksi  nemSie 
z  místa. 

Na  tomto  stupal  zůstali  maozí  již  navždy  státi, 
neiůrodnivSe  nashíraných  pokladů  vzdélání.  Jest  to 
nejsebezpečnéjší  úskalí  v  životě  vzdélaoého  člověka. 
A  přece  lze  vybřednout  jen  jedním  krokem,  jen  jedním 
Činem,  znova  oživenou  to  vůli.-  (Hkud  véak  vzíti  té  nové 
vůle?  často  jí  přináší  dost  slabý  paprslek  nějaké  na- 
děje, ři  radosti  takové,  na  nižto  dávno  čeká  se. 

Viktorín  nebyl  a  nechtěl  býti  hlonznivým  milen- 
ce m  a  přece  jej  vyětvala  láska  již  jednou  do  světa 
co  bludného  rytíře  a  nyní  stalo  se  myšlénkou  jeho 
jedinou,  kdyby  mohl  spatřiti  Virginu. 

Mínil  poznávati  na  tomto  znaku  malatnost  ducha 
svého  a  ne  dosti  na  jeho  utrpení  samém  rozebíral  je 
nemilosrdnou  kritikou.  Af  chtěl,  nechtěl,  touha  po 
dívce  mn  zůstala,  aniž  věděl,  zda  k  rozmnožení  útrap 
ěi  přece  k  útěše. 

Nezvyklý  nedostatku  ani  namáhání  duševnímu, 
jaké  si  ukládá],  nedopřávaje  si  odpoĚinku  ni  procház- 
kou ani  rozmluvou  přátelskou,  vnikal  sice  do  studií 
hloub  a  hloub,  aniž  se  mu' cos  spořádati  dalo.  Viděl 
v  právo,  v  levo  samý  materiál,  aniž  vystupovala  z  toho 
forma  vlastní.  Věc  bylo  cizí,  nic  si  netroufal  přivlast- 
niti sobě  a  vlastním  duchem  nadchnouti. 

Digtiz^c;,.  Google 


381 

Zanášeje  ae  touhou  po  sTéoi  zničeni  v  nejstabSích 
chvilíclL  připadal  na  podivné,  prapodivné  mySlénkj.  Ze 
spaní  jej  kdysi  próbadil  nápad,  který  mn  ve  tmu  pHáel ; 
neb  nlUo  semn,  žernu  někdo  do  ucha  poleptal:  „S  Vir- 
ginou  je  konec  —  umřela." 

Nemoha   více  usnout  přemiti^  o  tom  a  uznával,  - 
kdyby  tak  se  bylo  etalo,  že  mohla  zemé  dávno  krýt 
tu  drahou  bytost,  aniž  on  by  o  tom  védél. 

Kdož  dal  by  mn  té  zprávy  ?  Ani  Pavla  nemusila 
dojit,  nechtěl-li  tomu  otec  jeho  a  ^rávoe  pána  .svého 
posluiný. 

Přece  doSel  přiStfho  dne  k  Pavlovi  tázat  ise  ho, 
zdali  nic  neslygel,  že  prý  Yírgiua  zemřela.  Tázal  se 
t^io  malým  "uskokem,  jemu  jindy  cizím,  který  patrně 
vzniká  a  Btávú  se  zvykem,  musí-li  Člověk  snáéet  kla- 
máni jiných. 

Pavel  se  nlekl  a  Viktorin  mínil  &toho  pozorovat, 
i»  nhodil  na  pravé.  Byl  by  si  to  vybral  z  každého  po- 
saůkn,  z  každého  slova  svého  přítele,  zajmot  jsa  ne- 
odolatelnou mocí.  tohoto  předsudku. 

Aby  Pavla  jaksi  ebytíl,  tvrdil  na  oko  douti  lho- 
stejně, že  to  slyšel  najisto,  že  není  o  tom  pochybnosti, 
a  Pavel  neměl  námitky  jediné  proti  této  jistotí'.  To 
potvrdilo  Yiktorina  jeStě  víee. 

Sedl  na  vůz  a  jel  tou  známou  lákavou  cestou  do 
Libějie,  kde  vždy  tak  Šťastným  býval. 

Byl  to  mlčenlivý  soudruh  ostatních  spolucestujících. 

Z  městečka  poštovního  ubíral  se  pěíiky  k  Liběji- 
eům,  nestaraje  se,  zdali  jej  někdo  v  okolí  poznal  čili  nic. 


88:2 

Od  eesty  uehýlilo-ti  se  v  levo,  lze  byki  dostati  se 
ke  koBteliČkn  se  hřbitovem,  který  jsme  spolu,  má  £te- 
náilo,  navštívily  při  dvojí  evatbě  v  den  veselý,  jantí, 
když  Seřik  páťhnul  mezi  hroby  husitskými  s  památnými 
kalichy. 

Viktórin  pousmáv  se,  když  na  to  zpomnél,  zamě- 
řil tam.  Pousmál  í>e  zas  a  eitil  pak,  jak  dávno  se  as 
neusmíval,  protože  mu  bylo  usmání  toto  tak  prapodivné. 
Ba  přál  si,  přál,  aby  hrob  který  hledal  naiaH.  Přál 
8i  to  jako  poutník  zmořený  .po  cíli  práhne,  hyi  tam 
i  nejhroznější  ťekalo. 

Nekvetl  Šeřík  na  tichém  hřbitove,  ale  traviúka 
sněhu  nedávno  zbavena   zelenala  se  na  hrobíeh. 

Vrata  řídce  z  prken  sbitá  uzavírala  obydlí  mrtvých. 

NaSeho  poutníka  chápala  se  po  mírném  tiebu,  j«ž 
po  celý  Čas  zachovával,  vzteklost. 

Neohlížeje  se  dlouno,  ueni-Ii  koho  na  blízku,  jenž 
by  mu  vrata  otevřel,    uvrhl  se  na  ně,  aby  je  vyrazil. 

Bud  byla  jeho  síla  příliš  slabá,  neb  byly  vrata 
pevnější  než  se  zdúlo.  Odolaly  jeho  pokusům,  aŽ  a  dů- 
myslem, jaký  ani  šílence  neopouštívá,  pomocí  ploctiého 
kamene  dvě  prkna  nalomil  a  otvorem  se  prodral. 

„Vii^no!  Spoěivá^  zde?  Naleznu  ten  práh,  za 
nějž  jsi  zašla  do  věčnosti?  Chci  na  něm  zpoéinonti 
t«ž,  políbit  poslední  stopu  po  tobě!'' 

Hledal  od  kříže  ke  kříži,  od  kamene  ke  kameDn; 
ale  možná,  že  jejího  jména  nepoznamenali,  a  ještě 
možněji,  že  zde  není  pochována,  že  zemřela  tam  kdesi 
ve  vyhnanství.  ■ 

Digtiz^c;,.  Google 


opustil  hřbitov,  Sel  přes  pole,  došel  zámku. 

Vedel  do  jizby.  Tam  sedéli  otec  a,  matka  a  pravé 
plakali. 

Mél-li  Yiktorin  jeáté  nojmeněí  pochybnosti  o  »mrti 
Virgíny,  pozbyl  jí  zúplna;  vždyť  viděl,  jak  rodlíe  o  ni 
plakali. 

xxxní. 

On  vešel  zticha  nepozorován  a  kdyř  jej  staří  náhle 
spatřili,  mínili  patřiti  ducha.  Těak  vypadal  dle  toho. 

Správcova  dříve  se  zpamatovala  než  její  mandel, 
který  dokonce  nenalézal  ustrnutím  slov. 

Vstala,  šla  neočekávanémn  hostu  vstříc,  zkoušela 
vykonávat  milou  povinnost  pohostinství  a  nntila  jej 
k  posezení. 

„Matko,"  řekl  Viktorin,  „povezte  mi  pravdu.  Kdy 
a  jak  zemřela  naše  Yirgina  ?" 

Ona  vykřiknuvši  potácela  se  nazpět  ke  stoln,  jehož 
se  zachytila. 

„Kdo  vám  to  řekl?"  tázal  se  správce  smntně. 

„Bekněte  mi  probůh  pravda,"    on  utrápený  nato. 

„My  nevíme  ničeho,  slyšeli  jsme  včera,  že  je 
zdráva;  ale  vy  jste  snad  slyšel.. .!" 

„Ne,  nic  jistého.  Ale,  proě  pláěete?" 

Vzdychali,  byli  smutni,  pozorovali,  íe  Virgina  za- 
mýSlí  v  klášteře  setrvati.  Nemohli  mu  to  říci  a  on 
bůh  ví  jaké  nové  podezření  pojímal. 

Byla  to  rozmluva  rozčilená,  nesouvislá. 

Digtiz^c;,.  Google 


384 

Správcová  z&pominala  n&  svůj  rlastni  bol  i  na 
všeokn  opatmoet  vidouc  jeho  utrpení,  a  když  on  hádal, 
buď  je-li  chnrava,  neb  nešťastně  provdána,  či  dokonce 
nvézněaa,  zvolala : 

,Ba  vSeeko  najednou,  nebof  jest  v  klášteře." 

„Tedy  preee . . .  mrtva  pro  mne  a  pro  vSecky  . . . 
nebylo  to  tiché  tuSení,"  zašeptal   sklesnuv  na  sedadlo. 

Správce  byl  vzal  ženu  za  ruku,  ale  nezastavil  jí 
zrádná  slova.  Ona  viděla  ihned,  co  zpbsobila,  a  ubohá 
stará  paní  poklekla  před  Viktorinem  v  nových  slzách 
tonouc.  „O,  slitujte  se  nad  námi,  nečiňte  nás  nešfast- 
n^mí,  nezneužijte  mé  prostořekosti,"  volala. 

Vstala  pomoci  správcovou,  přičiněním  Viktorinovým. 

VŠickni  tli  snažili  se  mluviti  poněkud  pokojně 
jeden  k  vůli  druhému  a  všickni  k  vůli  Virgině. 

„Náš  drahý  pan  Viktorin  učini  více,'  řekl  pak 
správce,  „nejen  že  nebude  se  blížit  Virgině  v  klášteře, 
ale  slíbí  nám,  že  ji  vůbec  spustí  s  mysli  tak  abychom 
ji  mohli  povolati  domfi,  dokud  se  nezavázala  rozhodným 
slibem,  dokud  nepadla  ještě  co  obět  náboženskému  fa- 
natismu, ďo  něhož  nešťastná  Uska  ji  dohnala." 

Viktorin  trval  bez  odpovědi,  vypadaje  jako  socha, 
až  z  něho  Sla  hrůza. 

Správce  a  správcová  vyměnili  ustrašené  pohledy. 
Ale  najednou  hlesnnl.  Byl  to  krátký  smích,  při  čemito 
svaly  tváře  se  nepohnuly. 

„Mým  sHbům,  kdybych  vám  nějakých  činil,  ne- 
mnsili  byste  věřit,"  pravil  ůaměSně,  s  toutéž  kamennou 
tváři;  ^ale  věřte  mé  chudobě,  mému  nedostatku,  mé 

Digtiz^c;,.  Google 


nescfaopnoeti,  kterou  jsem  druhdy  přeceňovol.  Že  Vír- 
ginu  miluju,  vidíte.  Myslíte,  že  bych  jí  takými  darj 
podělil?  Nebojte  se,  kláéter  nás  nedělí,  ale  moje  dn- 
Sevni  a.  hmotná  bída.  Vezměte  ji  domů.  Slibte  mi  to." 

Již  byl  Ystal,  bera  klobouk  do  ruky. 

Staří  znova  plakali:  „Pane  Viktoríne,  i  my  vás 
milujeme!"  volala  správcová. 

On  jí  podal  niku  řka:  „Děkuju,"  a  držel  tu  ruku 
déle  než  musii,  rozmýšleje  se,  kdy  jednou  jiiÉ  tak  řekl, 
drže  tutéž  ruku  cítě  se  také  bídným.  ' 

„Vezměte  ji  domů  ...  ale  neříkejte  ji  o  mně. . 
ani  slova.  Nejmenujte  mne  ani!" 

Odešel  přenocovat  k  Jarým^  Šel  stromořadím  ke 
stodole,  okolo  ni  ke  staveni  a  padl  starému  Jarému 
kolem  krku. 

Libějieký  zámek  vypínal  se  na  návrší  a  byl  mu 
cizím. 

Usnul  dobře  pod  selským  krovem  s  vědomím,  že 
osvobodil  Virginu  z  kláštera.  Na  jiného  mysliti  by! 
nnaven.  ZůstaK  několik  dni  u  Jarých  vycházeje  zřídka 
&  dopsav  správcovům,  by  jeho  přitomuostí  znepokojeni 
nebyli,    že  zmizí  jakmile  bude  Čas. 

Také  zmizel  dříve  než  bylo  potřebí. 

Zas  byl  v  Praze,  ale  domů  nespěchal  kráčeje 
lhostejným  krokem  ulicemi,  a  ín  potkal  otce  svého. 
Viděli  se  zas  poprvé  za  ten  čas. 

Viktorin  smekna  klobouk  chtěl  dále  jit.  Otec  se 
zastavil.  Zastavil  se  tedy  i  syn. 

„Tak,"  řekl  olec  a  víc  nie.  Byloí  v  té  slabice  dost. 

Digtiz^c;,.  Google 


.886 

TiktoriD  neostýchaje  8e,  ie  jsou  na  veřejné  ulíei, 
políbil  starce  na  trsř.  OdponfitSI  mu,  co  mohl  viee 
učinit?  Chtél  jiti  dál,  ale  otec  jej  zdriel: 

„Froé  nežádáš  ode  mne,  co  jeat  trého,"  řelcl  pKsDé, 
„či  mám  posílati  neb  přijití  za  tebou?" 

„Nevím,  mám-li  čeho,"  di  Viktorin. 

pTvrdoiijný!  Jak  pak  nevíš?  Jsouť  Libéjíce  tvé 
a  podíl  tv&j,  jejž  sám  jsi  rozmnožil.  ííaad  nechceš 
otei  vzdororité  házet  pod  nohy,  co  ti  přiřknul  a  eo  ti 
právem  náleží?  Kdebydlíá?  Hled,  abys  přesídlil,  pošlu 
ti  tvůj  nábytek." 

To  řka,  opustil  rychlými  kroky  syna,  jehož  srdce  ~ 
za  starcem  letělo,  poznávajíc  tu  dávnou  dobrotu,  již 
ho  od  dětství  zasypával. 

Ale  u  větši  míře  utkvělo  srdce  otcovo  u  syna, 
u  jediné  lásky  své.  Sotva  byl  za  i'ohem  ulice,  vrátil 
se  nazpět,  aby  s  ním  ještě  promluvil,  ještě  jej  spatřil, 
ale  nadarmo  již.  Bylo  mu  lito,  že  Viktorin  jeho  na- 
vzájem nesledoval,  pak  byli  by  musíH  setkati  se.  Tím 
vrátila  se  mu  stará  trpkost. 

,.Milostpaní !  nejnovější  zprávy,"  slyšel  Julii  vedle 
v  pokoji  promluvit,  když  do  jídelny  vcházel,  „pan  Vik- 
torin byl  několik  dni  v  Libějicíeh,  vyptával  se  znova 
u  správců  ua  Virgian,  ti  ovšem  mu  nepověděli;  ale 
přece  bude  snad  nutno,  abych  tam  jela  pro  bližší 
ještě  zprávy." 

„To  jest  o  panu  Srdínkovi,"  dí  frivolné  paní  Du- 
eboslavová,  jsouc  málo  tknuta  zmínkou  o  synovi,  jehož 
drahný  čas  nebyla  viděla. 

Digtiz^c;,.  Google 


337 

^Tak  rodle  toho  ovšem,"  odveee  Julinku  upypavĚ. 

Pak  přišly  obě  k  obědu.  Duehoslav  litoval  své  la- 
skavosti k  synovi  nyní  viee  než  prvé  své  tvrdosti,  což 
byl  přece  také  6inil.  Dal  rozkazy,  kdyby  Viktorin  přiĚel 
neb  poslal,  uby  mn  to  a  to  vyplaceno  a  vydáno  bylo, 
véděl  ale  skoro  s  jistotou,  že  tento  nepřijde  ni  nepošle. 

Viktorin  čekal  na  otcovo  zásilku  nějaký  6as,  pak 
nedivě  se  příliš  přestal  Ěekati.  Byl  chudým  jako  dříve. 
Jen  jako  ve  snu  byla  se  mu  zakmitla  naděje  na  svo- 
bodu ke  studiím,  na  Virginu.  Obojí  bylo  zas  totam, 
svoboda  i  láska. 

Dal  se  tenkráte  do  přemítání  o  tom,  co  jest  tu- 
šení. Zavedl  jej  k  tomu  jeho  sen.  Přečetl  vĚe  eo  ktor 
rauto  úkazu  se  vztahovalo.  Viděl,  kterak  věštby  staro- 
.véku  propadávaly  bludům  a  Imlamutění,  kterak  slou- 
íívaly  v  novověku  hříčkám  a  nejhrubšímu  šejdířství; 
kterak  zavádí  každá  zkouška  v  tomto  oboru  k  sebe- 
klamu, jemužto  Člověk  podivně  jest  náehylen.  A  přece 
myslil,  že  by  dlužno  bylo  vniknouti  trpělivým, badáním 
v  tento  obor  duševních  úkazů,  které  na  čisto  upříti 
se  nedají . . .  Xemohl  najíti  neúrodnějšího  pole  a  pod- 
nikati pro  rozum  svňj  nebezpečnějších  zkoušek.  Za- 
vrhoval pak  při  zdravém  rozumu  každé  pozorování, 
o  kterém  mněl,  že  bylo  učiněno  v  rozčiJenosti,  v  nižto 
se  nalézal.  Přece  zdálo  se  mu.  že  vyzpytova],  kterak 
podobně  jak  fatamorgana  co  obraz  vzdálených  výjevů 
na  jiném  konci  země  se  jevívá,  též  v  paměti  naší  cosi . 
se  odrář.í,  o  čemž  vědomí  nemátpe  na  cestě  obyčejného 
zkušení  a  co  se  jí  dotklo  dojmem  nám  neznámým.  Takto 

0«d  I  nodíni.  m 

C.ooglc 


zaíuéstDiín  byl  by  zahynul  hladem  v  poušti  své  konifirky, 
kdyby  nebyli  naĎ  pamatovali  etarý  i  mladý  Jarý  íýteé- 
nými  dary  z  dobře  řízeného  hospodářství.  Ale  Viktorin 
uzdravil  ae  zase  a  dílo  o  tuženi  zůstalo  oedodělané.  Bylo 
léto  a  ou  se  obrátilk  přírodě.  Proěel  podobným  převratem 
jak  druhdy  Lina  utíkající  se  ke  staré  Eo?,e,  totiž  k  obo- 
rům mimo  zjevný  pořádek  rozumový,  když  tento  útěchy 
a  posilnění  neposkytoval.  A  jako  ona  vyváznul  z  tohoto 
oboru  volán  jsa  světlem  dřivějěí  rozumové  práce  z  tohoto 
horečnatého  polosnění.  Poštěstilo  se  mu,  vlastně  příteli 
Pavlovi,  galézti  nějaké  lekee  vhodnější  než  byly  prvé. 
Udi-žel  se  v  nich,  i  když  mu  bývaly  obtížnými,  uíil 
se  dále  zápasiti  se  životem  a  jeho  potřebami  a  do- 
bojoval se  konečně  zas  jakési  rovnováhy,  jakéhosi  ví- 
tĚzstvi,  při  Éemžto  sbíral  znova  odhozený  materiál  kn 
svému  dílu.  Míval  chvíle  klidné  a  uspokojené,  jakých 
domůže  se  toliko  ten,  jemuž  se  poštěstilo  uhodit  do 
■  pravého,  co  svědčí  jemu  a  čím  ou  prospívá  celku.  Tu 
zdávalo  se  mu,  že  jest  s  jednou  částí  žití  svého  přec 
již  u  konce.  By!  to  sice  konec,  který  by  byl  málo 
koho  uspokojil.  Postaveni  zcela  nejisté,  práce,  jejihožto 
výsledku  nebyl  jist;  avSak  byl  to  konečně  on  a  jeho 
vůle,  jeho  nadáni,  což  stálo  zde  beze  pout. 

Nepoptal  se  na  Virginu,  nechtěl  vyzvídat,  je-li 
posud  v  kláštei-e  neb  nabyla-li  svobody.  Obraz  sladkého 
toho  děvčete  vynořoval  se  mu  na  povrch  pamětí  a  zase 
zacházel  vždy  v  záři  Čistě  slunečného  citu.  On  posud 
nevěděl,  bude-li  kdy  s  to  sáhnout  po  tom  pokladu,  který 
'^yl  jeho  vlastním  víc  než  cokoliv  z  otcovského  dědictví. 

Digtiz^c;,.  Google 


Nemohl  také  vědět,  neztratí-H  poklad  ten  vzdáleností 
a  váhavostí,  zachvíval  se  úzkostí  při  pomyĚlení,  že 
snad  v  kláěteře  setrvá,  ale  tomu  nechtěl  uvěřit.  Tiděltě 
upřímnou  touhu  jeji  rodičů,  aby  ji  ven  a  domů  dostali, 
doufal,  že  upokojil  jejich  obavy  stran  svého  nároku; 
a  že  by  mohla  Virgina  jiného  milovat,  to  bylo  ze 
všeho  věeí  nejnemožnější. 

Nepřivedl  to  daleko  na  cestách  tušení,  jakkoliv 
se  byl  pokusil  o  theorii  jejich;  neb  nejnemožnější  věc 
sice  dobře  posoudil,  za  to  však  netušil  dokonce,  že 
Virgina  stavěla  tuhý  odpor  naproti  vůli  a  prosbám 
rodičů  nechtic  opastití  klášter. 

.  Již  bylo  tomu  brzo  rok,  co  do  kláštera  byla  od- 
vezena a  rodiče  dověděli  se  s  úžasem,  že  vymohla  si 
na  řádu  eo  milost,  aby  jí  byl  eelý  čas  jejího  pobytu 
k  noviciátu  počítán ;  ano  slyšeli  již,  že  prohodila  ko- 
musi, kterak  si  přeje  dosáhnonti  zkráceni  noviciátu 
v&bec. 

Tu  panovalo  zděšení  v  celé  rodině.  Jmenovitě  otec 
'  se  cítil  neštastným,  byl  zádamčivým  tak,  že  nic  ho 
nerozveselilo  již  imi  na  chvíli. 

Holých  manželé  tulili  se  k  sobě  ve  svém  hnízdečku 
lásky  uprostřed  svých  četných  dětí  a  děsice  se  a  tru- 
chlíce s  rodiči  citili  s  vděčnosti  bezpečí  své  lásky,  tím 
více,  ani  viděli  propast  nesvornosti  Šířící  se  mezi  Ma- 
řinským  a  jeho  ženou.  Rodiče  i  Holých  dělali  se  před 
ubohou  Mařinskou,  jakoby  ničeho  nepozorovali,  anaf 
liina  posud  královsky  svou  bídu  nesla,  jediná  v  rodině 
Tirgininu  předsevzetí  za  pravdu  dávala  a  v  úkrytu, 
* 

Dalz,;;,C.OOy[c 


Ďasaě  nino,  ftby  toho  nikdo  nevěděl,  y  kontku  vino- 
ííoského  kostela  nejtrpíejSi  svoje  sIza  vjplakávala. 

Julinka  stála  se  Srdinkem  posud  jaks  fcaks.  Vy- 
lákala z  DŘho  někdy  nějaký  dárek,  navštěvovala  je&o 
hospodyni,  kdykoliv  byla  venku  v  Libějicích,  doĚkávalar 
se  ho  s  vytrvalostí  vskutku  hroznou,  tak  že,  ehtél-li  íůbec 
dostati  se  dom&,  musil  on  dříve  ustati  ve  svém  pro- 
cházeni po  městečku,  kn  kterému  se  utikával  při  ně- 
jaké zprávé,.  že  Julinka  je  zde,  a  musil  ji  uvitati  ať 
už  rád  íi  nerad.  Jeji  ctižádostí  a  touhou  bylo  pro  tu 
ebvíli  příměti  ho  k  nějakému  milostnému  dopisování. 
Spise  byla  by  ale  věru  jeho  raky  dosáhla,  než  tohoto 
blouznivého  přání .  . . 

Srdinko  liboval  si  tvrditi,  že  Vírgina  jemu  k  vůli 
ěla  do  kláětera,  což  byla  v  opařném  smyslu  ovšem 
pravda.  On  ale  od  té  doby  „bláznil  dívky".  Tak  aspoň 
si  přál,  aby  o  něm  se  mluvilo. 

Mluvilo  se  tedy  nyní  již  veřejně  o  Virgínině  po- 
bytu v  klášteře  a  Julinka  přinesla  novinu  domů,  že 
správcovi  míníce  ted  již  býti  bezpeÉnými  před  Vikto- 
rinem,  nyní  opět  Virginu  nemohou  dostati  2  kláštera. 

Duehoslar  to  slyšel  .  také  a  ješto  bylo  třeba  se 
správcem  nějaké  účty  zarovnat,  dal  jej  požádati,  aby 
k  němu  do  Prahy  přijel,  neboí  sám  mohl  ty  Lí- 
bějiee  ani  viděti.  Správce  ovšem  mohl  tím  méně  viděti 
pyšný  pošmurný  dům  Duchoslavovic.  To  vĚak  bylo  něeo 
jiného;  musil  vejití  do  nitra  toho  domu,  jemuž  mladé 
žiti  dceřino  bylo  obětováno.  Když  pak  předstoupil  před 
svého  pána,  tu  bylo  jemu  i  bylo  Duchoslavovi,  jakoby 

D,lz.::,.  Google 


841 
jeden  druhÉho  v  zrcadle  viděli.  Starosti  tižily  eilná 
posud  bedra,  žal  bělil  vlasy  nad  Kkorraouceným  Ěélem. 
Chováni  DuehoslaTovo  bylo  neobyÉejně  laEkavó  a  pi^á- 
teiaké.  Správce  přiÉítal  je  spokojenosti  jeho,  že  bylo 
v&li  jeho  vyhověno.  Po  spořádaných  záležitostech  ne- 
pustil správce  od  sebe  a  pozval  jej  na  sklenici  vina. 
řka  mu  při  tom  něeo  lichotivého  o  výborném  jeho  řízení 
Libějic,  nazval  jej  pak  přítelem. 

Správce  nepoddávaje  se  dojmu  samolibosti  iižasnul 
však,  když  Duehoslav  poíal  jeviti  vic  a  víee  opravdo- 
vosti ve  svých  výrocích,  když  koneĚně  rozváza]  tak 
důvěrně,  jak  se  toho  správce  nikdy  u  něho  nemohl 
domysliti.  Stěžovalté  si  se  slzami  v  očích  na  svého 
syna.  Ulevil  si  vypravováním  mnohým  o  jeho  vychování, 
o  Své  lásce  k  němu,  a  bůh  ví  proč  -si  k  tomuto  postě- 
žováni právě  správce  vyvolil,  ješto  před  každým  a  před 
ženoD  svojí  nejvíce  miěíval.  Správce  dával  jemu  ve 
vší  upřímnosti  za  pravdu  a  káral  s  ním  ostře  Vikto- 
rinovu  tonhu  po  zaměstnáni  vědeckém,  při  kterém 
lze  sotva  žit. 

Co  přátelé  rozešli  se  oba  otcové.  O  Virgině  ne- 
Ěpetii  ani  slova,  jen  ze  svědčeni  správcova  vysvitaly 
jeho  příbuzné  stesky  na  dítě. 

Duchoslav  byl  dlouho  správce  zdržoval,  jakoby 
mu  pořád  ještě  něco  říci  chtěl.  Zatím  nebylo  to  nic 
a  propustil  jej  nevysloviv  ničeho. 

Obchod  s  Amerikou  byl  náhlým  návratem  Yikto- 
rinovým  do  Evropy  přeruáůn.  Duchoslav  vyslal  tam  lidi 
jiné,  tím  vznikly  ztráty.  Z  poěátku  sdály  se  tyto  ztráty 

D,lz.::,.  Google 


v  eelku  nepatrné,  pak  zrůstaly  s  podivnou  důalednoBtí, 
tu  aa  východě,  zas  na  západě.  Jedna  nezaviĎovala 
druhou,  byly  neodvisly  od  sebe,  tím  podivněji  dělo  se 
8  nimi.  Nemohly  také  přiěítáDj  býti  nepřttomao'Sti 
Viktorinově,  nebo,  aí  pravdu  díme,  nebýval  Viktorin 
nikdy  iilavním  ěinitelem  obchodu  svého  otce.  Starý 
Duehosíav  držel  sám  uzdu  v  ruce  obezřele  a  s  úsudkem 
jasným  .  .  .  Přecg  přičítal  vinu  všeho  nepřítomnosti 
synově.  Máť  každý  stav,  každýsěk  a  každý  jedaotlivee 
své  jakési  pověry.  Tak  přiĚítal  tedy  Daehoalav  celé 
8vé  štěstí  obchodní  jedinému  svému  dítěti. 

A  pravda  bylo,  že  byly  rozměry  jeho  obchoda 
poměrně  nepatrné,  když  se  oženil. 

Pojal  svou  krásnou  žena  z  lásky  bez  věna,  ji  tedy 
nenáležela  nejmenší  zásluha  o  rozmnoženi  jmění  Du- 
choslavova.  Hned  v  první  době  toho  manželství  jevila 
mlíidá  paní  nesmírné  potřeby  a  mladému  choti  jejímu 
přirůstalo  jen  starostí.  S  úzkostí  pomýšlel  na  rozmno- 
žení domácnosti  příchodem  dítěte.  Ale  hned  prvního 
dne  Viktorinovy  přítomnosti  v  malé  kolébce  vydařil  ae 
Duťhoslavovi  jakýsi  obchod  způsobem  neočekávaným. 
A  od  té  doby  Šlo  to  vzhůru  s  přiěiněním  i  bez  přičinění. 

Nyní  přistup,  skoumateli,  arci,  co  bylo  podnětem, 
co  výsledkem  ?  .  . .  TvořUa-li  otcova-  radost  a.  jeho 
zvětšená  sila  to  štěstí,  či  živilo-li  to  štěstí  zároveň 
i  jeho  lásku? 

Nyní  bylo  p^ně  štéstí  totam  . .  .  Bozhněvaný 
otec  na  počátku  roztržky  se  synem  zapomínal  na  útlé 
ty  Bvazky,  které  jej  k  synovi  pojily,  ale  ákazy  obchodní 

D,lz.::,.  Google 


probuzovaly  je  YĚecky.  Bjlať  pak  přemoíena  pýcha 
boháčova,  cit  etc&v  a  všecky  předsudky  .  . .  Obeliodaík 
stál  před  kieejioi  se  lodi  své  moci  a  síly  a  stal  se 
utovékem,  otcem  milujícím,  obětujieiin  dítěti  své 
vidiny. 

XXXIV. 

Byl  Sylvestr&v  den,  snéhu  bylo  po  ulicích  na- 
stláno  a  vzduchem  hemžily  se  jeho  bělostné  hlaté. 

„OheeŠ-li  vyjiti,  proč  nedáĚ  zapřáhnouti  ?"  tázala 
se  paní  Duehoslavová  svého  ehotě  popíjejíc  ráno  ospale 
svou  čokoládu. 

On  nedal  odpovědi  a  ona  nevěděla,  co  má  tedy 
říci  a  nač  k  ni  přišel  tak  časně  do  pokoje,  tak  že  zmeš- 
kala první  konferenci  s  Julinkou  o  tom,  jak  se  obleče 
na  večer  do  společnosti,  která  jak  samo  sebou  se  roz- 
umělo měla  oživiti  Daehoslavovle  dům,  aniž  domácí 
píHií  na  to  zřetel  brala,  že  se  nehodí  doba  rodinnýcti 
svkríi  k  společenským  zábavám;  neboť  jí  netkla  se 
nepřítomnost  synova  pranic.  Pravivala  lhostejně,  ze 
mn  již  dávno  byla  odvykla  pro  jeho  dlouhé  cesty, 
a  jeáto  prý  jí  nikdy  nepsával  tak  zhusta  jako  otci, 
že  ani  psaní  těch  nepohřešuje. 

Pohled  na  spoustu  válečnou  po  zuřivé  bitvě  ae- 
zděsil  by  človéka  tak,  jako  výraz  oynismu,  jímžto  vj- 
čitala  svému  chtíti,  proč  tak  velíce  „věSel  svoje  wdce* 
na  to  ditě,  to  že  obyčejně  zle  dopadá.  Dodataf,  že 
prý   neeluSí  v6bec   člověku  zbožnému  t»k  činiti,   neb 

Digtiz^c;,.  Google 


844 

toliko  o  věčné  spáse  dochází  se  blaha  neponi^ného. 
Tak  bývala  někdy  po  případě  zbožnou  a  odvolávala  se 
na  to  ráda.  Pravda,  že  neopomíjel  Yiktorm  nikdy,  ani 
meěkal-li  nejvzdáleněji,  k  novému  roku  ozvati  se  roďčfim 
slovy  nelíčenými  a  pohnutými.  Vloni  tak  neuěisil 
a  matka  i  tomu  rychle  zvykla.  NetuSila,  když  k  ní 
manžel  v  neobyčejnou  dobu  vešel,  £e  nato  právěmyslí. 

„PĎjdu  nékolio  navštívit,^  řekl  Duehoslav.  „ale 
nehodí  se,  abyeh  tam  přijel,  půjdu  ho  pěSky  najit." 

„Proě  mi  to  probíth  povídá?^  pomyslila  si  Du- 
choslavorá  hledíc  si  svého  snídaní. 

^Nevěděla  jsem,  že  konáé  nějaké  novoroční  ná- 
vštěvy. Myslila  jsem,  když  ti  rodiče  zemřeli,  že  pře- 
stala tato  povinnost,  kterou  jiní  k  toběchovají,"  řekla 
potom. 

„Ano,  mají  tu  povinnost  ke  mně,  ale  kdo  ji  míní 
zanedbat,  tomu  ji  chci  připomenout,  chci  zahanbiti  jej." 

Bylo  patmo,  že  naráží  na  jejich  syna ;  ale  tato 
matka  neměla  nikdy  slova  přímluvy  za  svého  jedináčka. 

„Jakže?"  zvolna,  „ty  pujdeS  k  Tiktorinovi?" 

„Nemusíra-lií,  nejde-li  on  ke  mně?"  odvěce  otec 
vzdorně,  bolestně,  ale  nade  viecko  sklíčeně. 

„Tak  si  zadáě?  Nu,  to  ti  musím  říci  napřed, 
abys  mi  nikdy  více  nepřicházel  postěžovat  si  nah,  až 
té  nadále  nebude  chtít  poslouchat.  Říkávala  jsem  ti 
vždycky,  žes  k  němu  slabý,  a  z  toho  pochází  celé  to 
neětěstí'8  ním." 

Duehoslav  nedávaje  se  naýliti  domlavou  své  ženy 
'  Čel   uskuteěnit  sv^   úmysl,   aniž  ji  řekl    na  vzt^^a, 

Digtiz^c;,.  Google 


345 

i\m  ona  jest  TÍnna  v  tomto  neStĚstí,  a  byl-Ii  on,  jak 
ona  myslila,  slabým  oteem,  že  byla  ona  špatnou  mat- 
kou. Nemohl  si  odvyknout,  aby  ji  někdy  nebral  na 
poradu  v  rodinných  záležitostech.  Taková  porada  do- 
p&dávsla  vždy  stejní  neuspokojivé,  a  byla  to  snad  také 
jakási  slabost  Duchoslavova,  že  nemohl  uvěřiti,  kterak 
nelze  u  této  ženy  pranifeho  pohledávati,  co  by  dost 
málo  na  jakousi  povinnost  upominalo.  Ducboslav  na- 
lezl zastréený  ^hndobný  příbytek  svého  syna  a  vejda 
s  pohnutým  srdcem  do  malé  nevytopené  světničky, 
spatřil  Yiktorina  nad  psacím  stolkem  nakloněného  ne- 
dávajícího ruliti  ee  příchodem  otcovým,  jehož  snad 
měl  za  domácí  jakous  osobu.  Otec  přikročiv  mlčky, 
podíval  se  mu  přes  rameno  a  viděl,  že  píše  právě  jemu- 

„Tedy  přece  jsme  se  setkali  na  půl  cestě?"  řekl 
nahlas  jaksi. vyĚitavě,  všakvelmi  pohnutě  klada  ruku 
mladému  pisateli  na  rameno. 

■  „Ty,  ty  jsi  zde?"  vykřikl  Viktorin  zapomínaje 
na  celý  svět  i  na  své  poměry  a  na  minulost  tiskna 
starého  otce  v  náručí. 

Nevydítaii  si  již  ničeho  ani  zevně,  ani  pro  sebe; 
nezminili  se  o  tom,  že  otec  Viktorinovi  jeho  vlasti 
BÍotvi  neodeslal,  ani  naopak  že  tento  k  otei  kroku  ne- 
uéiail,  aby  si  ho  vymohl. 

Nechali  tohovieho.  Otee  stál  na  svém,  aby  sním 
Viktonn  domů  dojel  v  najatém  voze,  neb  proto  nedal 
Duefaoslav  zupřáhnout,  aby  čeleď  nebyla  svědkem  jeho 
laskavého  skutku,  který  jej  přece  stál  velkou  oběf 
pýchy. 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


346 

Viktorin  nemohl  leě  svoliti.  Než  by  však  opustili 
Viktoriniiv  příbytek,  přál  si  otec,  aby  Viktorin  jeho 
návrhy  vyslechl,  dodávaje,  že  nopřijmuti  jich  nesnli 
více  Taditi  jieh  smíření.  Viktorinovi  ztistavil  se  tlukot 
srdee.  TuSil,  jaký  a.*;  to  bude  návrh.  Mél  opět  všeho 
nechat,  čemu  se  byl  zasvětil,  a  znova  uvázat  se  y  za- 
méstnáni  jemu  ze«lft  napři  měřené.  Však  vyslechnout 
návrh  oteuv  bez  předpojaté  námitky  bylo  to  nejmenĚi, 
ěím  jemu  svou  úctu  a  lásku  na  jevo  dáti  mohl. 

Otec  žádal:  ^Můj  první  návrh  jest,  abys  pojtnul 
Virginu  za  ženu." 

Byl  to  effekt  od  starého  obchodníka  vypoěitaný 
a  neminul  se  s  ůSelem.  Viktorin  věděl  sice 'nyní  tím 
určitěji,  ktemk  bude  zníti  i  druhý  návrh;  ale  pro  ten 
první  nemohl  na  druhý  již  tak  výhradně  jako  prvé 
mysliti. 

Viktorin  nemoha  odpověděti,  díval  se  bolestné  na 
otce,  který  pokrajoval  řka: 

„VIS,  že  netrpím  na  předsudky  stavu,  ba  ani  jmění: 
Virgina  líbívala  se  mi  již  co  malé  dítě,  nalézám  ji 
okouzlující,  byl  bych  na  tvém  místě  sám  do  ni  se  za- 
miloval, ale  eo  tenkráte  vadilo,  to  byl  mňj  slib,  který 
jsem  dal  Eulaliinu  poručniku.  Bylať  toěestná  věc  pro 
mne  a  Eulalii  musilo  se  aspoň  toho  zadostiučiněni  do- 
stati, že  jsme  neschvalovali  tvoje  chování,  ani  neevolo- 
valí  v  truj  sňatek  s  touto  dívkou.  Kdož  ale  pOTuiSit 
správcovfim,  aby  Virginu  dali  do  kláSterO'?'  Já  zajisté 
ne.  Což  nemohl  jsi  přijíti  domů  nazpět  a  čekat,  ai  by 
Časem  věc  se  podala?Musil  se's  takto  ode  mne  odtrhnout?" 

D,l.z.:;,C.OÓglc 


347 

„Ty  víĚ,  otÉe,  že  se  jednalo  u  mne  o  dvojí  vře, 
o  Virginu  a  o  svobodu,  abych  mohl  žiti  vide.  Domá- 
hal jaem  se  o  tu  poslední  od  détství,  nebyl  jsem  nikdy 
v  obchodě  šťasten,"  odvěce  Viktorin. 

„A  dosáhl  jsi  nějakého  Ětěatí?  Vidíin,  že  zápasíc 
s  chudobou  a  nouzí !" 

,  „Oboji  mně  méně  vadí,  než  druhdy  odtržení  od 
mých  studií." 

„Ty  tvoje  studie  přirostly  ti  k  srdcí  tak,  že  ani 
lásky  schopno  není.  Snad  nestojíS  ani  o  Virginu  více, 
máá-Ii  jen  cos  chtěl,  ať  je  to  v  chudobě,  ať  je  to  v  od- 
loučení a  oteem,  který  ti  stokrát  řekl,  že  krom  tebe 
na  světě  nikoho  noraiiuje.  Tak  zkamení  to  srdce  učen- 
covo a  nic  mu  není  drahé." 

Viktorin  byl'  dokizal  zajisté  opak  toho  tvrzení 
dřívější  poTolností,  ale  nač  prohrabávat  se  v  důvodech 
a  rozčilit  ee  v  obraně?  Viděl  dobře,  kam  otec  míří 
a  kam  jej  láká  vnadidlem  Virginy.  Jak  ale  odolat  otci 
laskavému  a  spolu  dívee  milované?  KJyby  byl  odolai, 
jak  byl  by  před  sebou  zodpovídal  tuto  nečitelnost? 
Goí  věděl,  prospěje-Ii  svým  přičiněním  vědě  ?  Měl  obě- 
tovati věeeko  rodinné  štéstí  nejen  své  ale  i  jiných  této 
vidině  ?  Byl  sobě  nyní  sice  vědom,  že  jeho  práce  za 
něco  stojí,  že  bude  dále  pokračov&ti  ve  svém  směru, 
i  kdyby  okamžitého  uznání  současnfkfi  nedošel.  Ba, 
cítil  se  povznesen  nade  vSecko  nznáni  a  vrhal  se  právě 
stoicky  chladnokrevně  v  prondy  účinkování. 

A  když  mn  otec  nynj  jaksi  volit  dávní  mezí  mi- 
lenkou a  vědou,    bylo  mu  jako  matce,  jíž  by  se  tásal 

Google 


84$ 

nomilosrdný   osud,  které   ze  svých   ditek  obětuje,  al>y 

druhé  zachovala.  Tato  matka  vrhla  by'  se  zajisté  jako 

lvice  před  své  děti,    nechtíe   vydat   ani  jednoho  mezi 

nimi.. 

^Můj  drahý  otče,"  pravil  Viktorin  k  otci,  ,.já  se 
Virginy  zajisté  nevzdávám.  Toužím  pojmout  ji  za  choť, 
avšak  musím  pojistit  dříve  osud  její  rodičů,  kteří  od 
tebe  jsou  odvislí  a  utrpěli  by,  kdyby  proti  tvé  vílli 
jednali." 

„To  můžeš  všecko  ufinit,"  odpověděl  otec,  „vždyf 
jsi  svým  pánem,  záleží  jen  na  tobě,  abys  své  jmění 
ode  mne  přejal,  Mohis  to  ufinit  dávno,  kdyby  ti  ne- 
byl býval  perným  ten  krok  otci  svému  Tstric." 

,,KdyŽ  jsem  nemohl  říci  tomu  otci,  že  mu  budu 
zcela  jako  jindy  po  vůli,  čekal  jsem,  až  mi  to  sám 
odpustí,  až  mi  sám  moje  postaveni  ulehči.  Již  odptisf, 
odpoustiŠ-Ii  mi  tolik,  té  pýše  mé,  jížto  jsem  se  nechtěl 
znát  k  nesnázím  svého  vyvoleného  postavení.  Nyní  je 
snesitelnější,  vidím  již,  že  v  něm  se  udržím,  na  Vir- 
gíuu  však  nemohu  pomýšlet,  možná  že  dlouho  ne, 
možná  že  nikdy.  Ale  ty,  drahý  otče,  eheeŠ-li  mi  ode- 
vzdati jakousi  Část  jmění,  budeš  spokojen,  zlistanu-ií 
tvému  obchodu  cizincem?" 

„Tento  obchod,  milý  Viktorine,  nepoznal  bys 
nyní,"  řekl  otec  tak  truchlivě,  že  bylo  jakoby  se  po- 
topila tvář  starcova  ve  stíny  svých  výrazných  vrásek. 

Viktorin  zaleknul  se.  ^Oo  se  stalo  ?"  ptal  se  a  otee 
mu  to  vylíčil. 

Digtiz^c;,.  Google 


849 

„S  tebou  odstěhovalo  se  rozhodné  to  Štěstí,  které 
mi  tvoje  narození  přineslo,  jak  jsem  ti  ijasto  vypra- 
voval," ukoníil  avé  vypravování. 

Co  to  bylo?  Zdaž  zůstal  také  zbytek  kupecké  po- 
věry v  duchu  Viktorínově,  že  tak  se  zachvěl  ?  Jisto  je, 
že  sám  sobě  se  objevil  ve  světle  sobeckém  naproti  otci. 
Věděl,  jak  srostla  celá  duše  starého  muže  s  touto  bu- 
dovou obchodní,  na  níž  po  celý  život  pracoval.  Zdálo 
se  mu,  že  pád  tohoto   obchodu  podvrátí  to  žití  samo. 

Stal  se  tak  měkkým.  laskavým,  něžným  k  otci,  jat 
druhdy  býval,  a  úzkost  o  něj  celého  opanovala.  Také 
z'dálo  se  mu,  dle  vypravování  otcova,  že  se  chybuje 
v  zadržováni  dalších  nehod,-  které  spíše  se  vyvolávají, 
než  aby  se  dusily,  a  jako  dobrý  obían  všeho  povolání 
nechává,  aby  v  éas  nebezpečí  na  místo  se  dostavil  na 
obranu  tomu  nebezpečí,  tak  vyzul  se  Šlechetný  'ten 
muž  ze  všeho,  co  žitím  jeho  nejmocněji  hnulo,  aby  se 
postavil  otci  po  boku.  JeStě  to  nevyslovil,  ani  sám 
sobě  se  to  nepřiznával,  ale  bylo  to  již  hotovo.  Sledo- 
val otce  domů  téhož  .dne,  pohovořili  několik  důvěrných 
hodin,  přiĚel  i  na  nový  rok  a  přistěhoval  se  za  krátko 
do  svého  opuštěného  příbytku,  který  byl  posud  ve  vý- 
borné té  úpravě,  jaká  se  byla  uchystala  k  zamýšlené- 
mu jeho  sňatku  s  Eulalií.  Mohl  si  vmysliti  sem  tu 
drahou  Virginu,  těšiti  se  na  ni,  toužiti  zas  po  ní.  Alft 
co  leželo  temného  stínu  mezi  prvními  nadějemi  těmito, 
když  se  scházívali  v  sadech  vlnotinských  a  nynějším 
uskuteéněnim !  Zarezavělé  srdce  nemohlo  se  pťobuditi, 
aby  pojmulo  ve  svoje  zření  onen  lesk  radostného  světla. 


350. 

Co  leíelo  mezi  nimi  překážek,  jiiká  to  rzdátenost 
uměle  nastrojenii  byla  vnucena  mezi  ně.  To  vše  měl 
jediný  krok  zas  vyhladit  a  vĚeeko  mělo  být,  jak  bylo, 
když  ji  pln  lásky  a  naděje  doprovázíval  ?  O  smělá  li- 
bovůle lidská!  Jako  bři6ky  cbce  ona  ovládat  srdee 
a  TÍili  jinýeb.  ale  osud  vládne  nad  ni  a  ona  mneí  se 
vracet  v  zápětí  a  zftse  dávat  vše  na  staré  misto,  kde 
to  vzala,  jen  ze  eo  se  vytrhlo,  již  právě  tak  zase  ne- 
vzroste. 

Když  A'iktorin  s  pohnutím  poprvé  zas  k  matce 
vešel,  našel  tam  Vrbnu,  v  jehožto  osudech  nic  se  ne- 
bylo změnilo,  který  pořád  hrál  příjemného  kolem  mlad- 
štťh  i  starSicb  dain  a  u  Duchoslavů  vždy  dobrěho 
přijetí  býval  jiat.  Pohnutí  Tiktorinovo  bylo  tedy  záhy 
potlačeno,  aby  tak  snadno  naproti  matce  zas  se  ne- 
vydralo ;  neb  ona  věděla,  že  Viktorm  k  ní  přijde,  a  ne- 
měla touhu  po  chvilce  samoty  sním. 

Otec  mluvil  neustále  k  Viktorinovi  o  cestě  do  Li- 
bějic,  lile  tento  nedával  mu  ui'&ité  odpovědi.  Obchod 
zdál  se  nyní  zajímati  ho  nade  všecko. 

Dle  něho  musily  se  díti  velké  změny  a  opravy  v» 
vSem  a  jmenovitě  u  vedení  domácnosti.  Žádal  si  vŠe 
jednoduché,  iiskromněné  a  rovněž  takto  rozměry  ob- 
chodní, které  nechat  teprva  časem  vzrostou  opět  dle 
přirozených  potÍ-eb,  jestliže  by  obchod  zase  někdy  se 
zdvihal. 

Otec  měl  z  něho  takovou  radost,  že  mu  v  ničem 
neodporoval,  všecko  mu  platit  nechal,  a  pevně  jsa  pře- 
.svťdčen,  že  nyní  zas  obchodní  Štěstí  se  vrátí,  pražádné 

D,l,z^:;,.  Google 


MÍarosti  si  nedc^ouětěl,  krom  jediné,  a  to  byl  Viktori- 
nův  sííatek.  Soudil  nyní,  že  timto  sňatkem  z  lásky 
zajisté  nerozlučně  k  věei  obchodní  jej  připoutá,  a  ne- 
vede! ani,  jak  se  má  dosti  téšiti,  že  Viktorinova  po- 
zornost tak  horlivě  k  obchodu  se  obrátila. 
'  Poněvadž  Viktorin  ve  svém  nepokoji  nad  patrným 
úpadkem  tohoto  obeliodu  ani  si  nepřipustil  světlého 
okamžení  lásky  upomínek  a  sotva  otci  odpovídal  eo 
týkalo  se  té  věci,  neboť  přemítal  bolestně,  do  jakých 
nových  nesnází  svou  milovanou  dívku  tímto  sňatkem 
zavleěe :  nepřipustil  si  otec  ani  dost  málo  vrtoehů  po- 
dobných a  neříkaje  nikomu  kam  a  proč  odjel  si  sám 
do  Libějie,  vešel  hned  k  správci  a  v  krátkém  okamžení 
bylo  vĚe  vysloveno  a  vyjednáno  mezi  oběma  otci. 

Zavolali  si  správcovou,  s  nižto  býval  starý  Du- 
í-hoslav  vždy  velmi  spokojen,  a  dokud  ti  tři  v  tiché 
radosti  věc  mezi  sebou  íyjednávali,  bylo  vŠe  dobře, 

Duchoelav  vysvětloval  jim  svůj  dřívější  odpor 
.  dle  svého  způsobu,  jak  to  již  byl  Viktorinovi  uĚinil, 
a  v  tom  byla  opravdová  omluva^  Jevil  pak  tolik  lásky 
a  nedočkavosti  spatřit  Virgínku,  že  pohnul  její  rodiče 
až  k  pláči.  Nebyloť  pro  ně  pochybnosti,  že  věci  se 
změnily  co  nejpříznivěji,  že  přešly  vĚecky  trudné 
chvíle  a  pravé  Ětěstí  rodinné  že  započalo. 

Oba  otcové  vypravili  se  na  cestu  do  kláštera,  kde 
chtěli  Virgiuě  přednést,  oč  nyní  jde. 

Edyž  byli  již  odjeli,  přibyla  Mařínská.do  Libějic, 
zatím  co  matka  Holým  radostnou  tu  zvěst  sdílela. 
Holých  přáli  A'iktorinovi  a  Virgině  Štěstí,  jak  ho  přá- 

D,l,z^:;,.  Google 


352 

vají   šťastné   milující  cítíce  blaho  svoje    dvojnásobně 

v  príěináph  radosti  jak  žalo. 

Mařinská  vyslýchala  mlčky  a  bez  podivení  celou 
novinu.  Pak  řekla  matce: 

„Neměli  jste  se  přenáhlit.  Jak  pak  mohl  otec 
ihned  bez  rozmyšleni  vydat  se  sDuehoslavemnacesta? 
Ty  ft  otec,  a  v&bee  kaídý  v  rodině,  příliš  málo  si  vá- 
žíte Virgininy  pevnosti  a  vytrvalosti  v  klášteře.  Ěekněte 
mi,  kdyby  nás  uposlechla,  jaký  život  smutný,  neiiko- 
jený  vedla  by  nyní  doma?  Ona  říká,  že  se  cítí  čfast- 
nou  v  klášteře,  proě  jí  nenecháváte  nyní  aspoň  její 
vůli?  Pochybuju,  že  ráda  vystoupí,  a  vystoupí-li,  nerim, 
nebude-li  litovati.  Podle  všeho  vidím,  že  starý  Dueho- 
slav  mu  ji  dává  jen  proto,  aby  ho  zas  měl  v  obchodě, 
hezky  u  sebe  a  pod  svou  mocí.  Vy  ale  vĚickni  vité, 
jak  nespokojeným  býval  Viktorin  v  těch  poměrech, 
tak  že  jej  otec  raději  pořád  na  cesty  postlal.  Vírgina 
bude,  vdá-li  se  za  Viktorina,  obětí  paní  Duchoslavové 
a  Julinky,  to  uvidíte,  a  já  jí  Ětěstí  neprorokuju.  Kdy- 
bych to  byla  já,  klášter  bych  neopustila," 

Mrkali  na  sebe  matka  i  Holých,  aby  ubohé  nikdo 
neodporoval.  Šetřili  ji,  klamajíee  ji,  jakoby  nevéděli 
niĚehooJGJíra  manželském  neštěstí,  a  trpěli  její  mrzu- 
tost nechávajíce  ji  každé  mínění  platiti.  Přes  pro- 
roctví Mařínské  rozhostil  se  tedy  dávno  postrádaný 
duch  radosti  v  Libějickém  zámku  a  nešCastná  Lina 
odcházejíc  z  něho  domů  v  to  sídlo  nespokojenosti,  v  němž 
drahá  dceruška  její  vyrůstala  jako  ri\žiíka  na.  holé 
srautné  stráni,  mimovolně   cítila,  jak  se  v  Líbějicích 

D,lz.::,C.CK)ylc 


853 

zahřálo,  Jak  ten  Btarý  zimtk  zvědavé  patři  do  dálky, 
{ri^vezou-li  Btaři  páni  tu  jeptiSku  a  jak  ona  as  bude 
vypadat,  jak  bledét? 

Sníh  sypa)  se  jako  sefavalně  nad  tou  dálkou,  do 
QÍž  i  Mařinská  hleděla  po  pHkladě  zámku.  Nebylo 
niěeho  vidět  a  2ámek  zamhouřil  oči  jako  spíci  Ma- 
rinka  v  náručí  své  matky.  I  tato  sklopila  hlavu,  sklo- 
pila oči  aigiiděla  sněhem  a  Tětrem  za  svým  nesmi- 
řitelným chotěm. 

XXXV. 

Kdyby  nebylo  bývalo  chumelice,  ani  sklúiějiei  se 
již  již  noci,  neb  kdyby  nebyl  měl  starý  zámek  tak 
oHpalé  oči,  byl  by  mohl  zahlédnout,  že  zajisté  tu 
milou  jeptíSku  vezon.  Jak  jinak?  Kdož  mohl  o  tom 
pochybovat  ?  Jediná  jen  ona  sama ;  neboť  v  udivení, 
jiného  citu  schopna  nesouc  divala  se  kolem  sebe  na 
eestu,  po  nižto  a  otoem  a  nastávajícím  tchánem  se 
ubírala  k  Libéjiefim.  Nemohla  zpočátku,  když  otce 
Bvého  spatřila  a  mlovit  slyšela,  ani  porozumět  co  se 
děje.  Odpovídala,  že  je  v  klášteře  zcela  na  svém 
místě,  že  jí  dostačuje  úkol  ofietřováni  nemocných,  vy- 
učováni v  hudbě,  že  chtěla  při  tom  již  doživotně 
setrvat. 

Pak  ale  vyslovilo  se  jméno  Viktorinovo,  přišel 
pan  Duehoslav  a  byl  tak  otcovský,  upřímný,  žádal  ji 
tak  šetrně  za  její  ruku  jménem  synovým,  jakoby  ani 
rozdílu  společenského  mezi  nimi  nebylo. 

D,lz.::,.  Google 


Můj  bože,  ooŽ  dalo  se  tu  namítat?  Jod  pokr^Q 
by]  by  to  dovedl. 

Tu  bvlo  bluku  šeptaného  po  kláčtofe,  kd;i  se 
rozneslo,  že  sestra  kláéter  opouští.  Velebná  matka 
ohovfJa  se  jako  při  každé  přiležitosti  výborně,  ztrá- 
cela nerada  Virgiau,  ozdobu  svého  řádu,  ale  nejen  že 
ji  obtíži  nekladla,  naopak  uklidila  vlastní  moci  některé, 
tak  že  mohla  Virgina  svého  otce  ihned  sledovat. 

KroĚila  tedy  nazpět  přes  ten  práh,  který  nikdy 
již  překročiti  nemínila,  octla  se  na  denním  světle,  ve 
spolku  živých  co  člen  sknpeniuy  rodinné,  co  nevěsta 
milovaného  muže,  před  povoláním  zcela  ženským. 

Ohlédla  se  po  kláŘt«ře,  jak  misel  v  zasněíeném 
vzduchu,  když  od  ného  odchá2eta,a  divno  ji  bylo,  že 
nenáleží  již  do  témaléi«iskék«mmunist8ké  republiky. 
Myslila  si  tam  to  hnuti  vnitřní,  to  pravidelné  kolotáni 
mravenči  kolem  středu  povianotti,  aniž  zdá  se,  že 
jakákoliv  změna  cos  může  zvrátit.  Tun  ani  smrt 
mezery  nezanechá,  vše  okamžitě  nahradí,  vyplní  se. 
Virgina  věděla,  že  zůstane  předmětem  vypravování 
někdejgich  sester,  ale  všecko  již  již  jde  dále  ja^o  ji'iřdy. 

Virgina  nevěděla,  zda  ^ho  želí,  či  nač  se  téii, 
byla  omámeoa  náhlou  změnou,  zdálo  se  ji,  že  vše,  co 
jí  se  dělo,  jiné  osoby  ao  týká,  že  to  «lyůí  jen  povídat ; 
ale  čím  více  blížila  se  Libějicům,  tim  hlouběji  se  cí- 
tila pohnuta  myšlénkou,  že  opatři  Viktorina. 

Spatřili  se,  neb  Viktorin  byl  povolají  do  Lib^^i^. 
Pojal  ji  T  níuiič.  —  „A  njní  žádného  ji^  rpzlpuč^ni! 
Chceš  se  mnou   sná^t  třebas  .  i  n^oráí?"    šeptal  jí. 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


,  355 
„Zaiiechám  a  olÉ«Hm  všeho  pro  tebe,"  byla  její 
odpovíď. 

RóíiW  i  přibnuní  vidonee  jích  pohnutí  zanechali 
j«  o  šamote.  Tu  mohli  se  pustit,  neb  dokud  byli 
jiní  ■  přitomni,  zdálo  se  jim  íe  od  sebe  nesmějí,  aby 
lás  nebyli  odloučeni. 

Mobil  koneéné  na  sebe  se  poRivat,  neb  dříve  byli 
se  objali,  nei  dobře  ee  rozAznali. 

Když  jej  pak  Virgina  dobře  vidéla,  naň  hleděla, 
zaĚato  se  jf  jasnit  a  bylo  vte  a  yíce  světiň.  kolem  ni. 
Prostor  světový,  jak  jej  v  pomyšlení  nosila,  Sířil  se 
ji  v  povědomý,  eráeí  milý  kraj  a  ten  byl  tak  krásný, 
T&bivý  a  prohřátý,  že  bylo  bitóeností  býti  v  ném. 
Jaké  to  štěstí  býti  tak  blizko,  tak  blízko  vedle  toho, 
na  nějžto  zdaleka  jen  myslit  bývalo  slastí  její  nej- 
TySĚí.  A  byla  to  skutečnost,  nikoliv  pouhý  «en,  jakých 
ji  za  kládterniho  pobytu  obletovalo  množství  ve  formě 
bajek.  On  byl  v  skutku  zde  a  před  chvílí  byla  v  jeho 
náruči. 

Kdyby  ji  byli  nyní  zas  do  kléátera  odvezli  a  na 
věky  tám  zavřeli,  nebyla  by  sama  sobě  věřila,  že  byla 
venku,  že  vSe  to  bylo,  a  že  to  vSeeko  přestála.  Mu- 
sila eo  možná  se  opanovat,  aby  jen  trocha  klidná 
zůstala,  neboť  chtělo  se  jí  stkát  a,  plakat,  ale  takě 
plesat,  a  pořád  měla  nejzpozdilejší  otázky  na  rtech, 
Aby  jimi  nabyla  větáí  jistoty,  je-li  vSe  opravdu  skn- 
teíností  kolem  ní. 

Však  nebyl  Vikíorin  moudřejší,  aěkolt  jej  tížila 
starost  otcova.    Nebyl  by  věřil  jeStě  před  hodinou,  že 


je  tak  enadno  takovoo  starost  odhodit.  Bjltj  ji  véru 
prost  od  tolio  okamžení,  co  ptal  se  Tirginy,  cbce^i 
i  nejhorší  s  ním  snáfiet.  Že  ehtéla,  toté  dobře  TÍdél 
a  lépe  cítil.  Byl  tak  čpatným  řezníkem  jako  (ma. 
a  kdys  za  dlouhou  chvíti  ostatní  zas  je  hledali  mysHca, 
teď  ie  si  byli  mohli  všecko  povéděti,  mýlili  se  relmi, 
neb  oni  posud  ani  aezaSali  majíce  nade  všecky  otázky 
otázku  jedinou  a  to  svoji  k  vyřízení. 

Byli.  myslím,  posud  při  prvním  svém  políbení, 
které  mšlo  větší  pro  ně  dfiležítosti  noi  cokoliv,  líefoa 
se  to  jieh  vlasíní  svatby  týkalo. 

Ostatní  jím  toho  ^áli.  Však  nepřáli  před  tím 
dosti  dlonbo.  Kyoí  pak  cokoliv  jen  bylo  moino  zaii- 
zovali  za  ně  sami. 

Velká  ta  novina  roznesla  se  jako  dělová  rána  po 
známých.  Pani  Duchoslavová  slyšíc  eo  se  stalo  od 
svého  chotě,  zaškaredila  se,  &l  byla  ohyzdaá;  ale  to 
m^o  bylo  plátno.  Duchoslavová  radost  nad  štěstím 
synovým  byla  nelíĚena.  Shledal  Virginn  půvabnější 
než  kdykoliv  a  pravil  každému,  íe  nikdy  nesapomene 
oa  romantický  ten  okamžik,  když  mu  přišla  mladinká, 
překrásná  ta  jeptiška  vstříc,  k  jejímužto  osvobození 
co  rytíř  spěchal.  Byla  prý  tak  skromná  a  okouzlující, 
když  s  ní  mluvil,  že  div  ji  náhle  pro  syna  nennesl. 
Velebil  evfij  slastný  nápad  a  ješto  byl  zanechal  na 
několik  dni  Viktorina  v  Libějicieh,  spěchal  chutě  do 
obchodu.  Nejskvělejší  naděje  kolem  něho  poletovtUy. 
Podobal  se  sám  jakési  Sfastné  nevěstě,  byl  v  jakémsi 
opojeni  a  v  zimnii^ém  chvatu  byl  by  chtěl  světy  vj- 

D,l.z.:;,C.OOglc 


357 
vrátit.  Nařiuival  tedy  vehni  maobo.  INktoval  df^isy, 
ukasov&l  zboii,  psal  na  viaeky  atrany  a  prsonje  takto 
nékolik  dni  rozpředl  sít  po  celém  obchodnim  svité 
6  neJTětěí  smělesti. 

V  Libéjieich  došlo  8  pirniho  políbení  Síastně,  na 
druhé  a  na  třetí,  a  pomalu  dopouštěl  Milek  přece  ně- 
jakou souvislou  rozmluvu.  Byla  trochn  souvislá,  ale 
mdj  bože,  jak  vedlejší  byla  kaídá!  0£i  a  tisknoucí 
se  ruce  mélj  přece  pořád  první  hlas  a  nechaly  se 
jen  jaksi  z  milosti  nékterými  slovy  a  zprávami  do- 
provázet. 

^Nerada  jsi  mi  tedy  svůj  klááter  obětovala  ?" 
ptal  se  Tiktorin  potntelně. 

Žertoval,  ona  se  ale  zarazila. 

„Což  ty,  Viktorine,"  řekla 
jií  vedlejĚí  rozmluva,  ..řekni  mi 
O  bože!  Jsme  tak  šfastni,  že 
na  pranic  nemydím  zapomínají 
nelze  přece  odstrĚit  celý  svět,  on  je  zde  a, kolem  nás. 
Viktorine!  Posud  nerozumím,  jak  se  to  věeeko  mohlo 
stát,  co  přimělo  tvého  otce  k  tomu  kroku?  Jakou 
máé  budoucnost  před  sebou?" 

Vikto-in  jí  vypravoval  jedno  po  druhém,  neza- 
mlěel  ji  niěeho,  ani  zlého  postavení  obchodního. 

Tu  nabyla  rozmluva  jiného  rázu  a  nebyla  jií 
pouze  jH-fivodem.  Láska  naopak  přfyala  nyní  úkol 
pouhého  průvodu,  ale  jak  tUivý,  sladký,  vše  urovná- 
vající, vSe  usmiřující  byl  to  pr&vod !         ' 

.D,lz.::,.  Google 


důrazně  a  nebyla  to 
t,  kolik  tys  mi  obětoval  ? 
se  máme,  a  zvláště  já 
íc  se  ve  své  slasti.  Ale 


Vir^a  plakala  váSnivé  o  ^K^prodané  jeho  na- 
dání", jali  pravila.  Ob  mniil  ji  upokojovati,  nbezpe* 
kovati,  ie  ne  tak  k  Tfili  ní,  jiiko  k  v&li  otci  samémo 
obchodu  se  zaprodal,  ona  že  byla  jen  blahým  pro- 
středlcem  otcova  sblíženi  se  ee  synem.  Ta  véc  zdála 
se  nyni  vfoe  ji  samé  na  srdci  ležeti  než  jemu.  či- 
nila sto  návrhů,  jak  a  co  změnit,  aby  Viktoria  žáduié 
svobody  nabyl,  ale  jedMi  ten  návrh  byl  druhého  ne- 
možnější. Za  ty.  které  svédÉily  nejvíce  o  její  nezna- 
losti světa,  dostalo  se  jí  nejvíce  hubiček  a  srdečného 
smíchu,  který  Viktorinovi  neskonale  .slušel,  ji  pak  aŽ 
k  slzám  potannl. 

Tu  zapomínávali  oba  zase  na  vše  ostatni  a  ne- 
přestali obdivovat  se  jeden  druhému,  to  jest  vlastné 
milovati  se,  neb  obdivovali  se  beze  vší  příĚiny.  měli 
vlastně  radost  a  pořád  radost,  af  který  řekl  co  řekl. 
Nejhůře  b)-lo,  Se  oba  cítili,  kterak  nikdy  a  nikdy  vy- 
sloviti ani  projeviti  nedovedou,  co  jeden  pro  dra- 
hého čiti. 

^TytáříS  se  mi  s  klášterem,"  za^al  pak  zase, 
když  to  vSecko  vypověděli  aspoň  na  ten  řns,  ^.nechceS 
mi  říci,  ráda  ěi  nerada-lis  jej  opustila." 

„Měla  jsem  tam  nešťastné  chvíle."  odvěce  Vir- 
gina, 

„Proí  neposlechla  jsi  otce  svého?  Dávno  jsi 
mohla  býti  doma." 

„To  je  neétéstí.  Se  bych  nebyla  měla  doma  eo 
dělat.  Kdybych  byla  mladým  mnžem  a  měla-li  bych 
tak  doma  sedét  celý  í-as  bez  nrfiitého  fďánii,  řeklo  by 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


se :  Jaký  to  lenoch !  Já  ovšem  byl&  bych  měla  svou 
práci  domáťi,  bylit  byeh  při  tom  zas  včelijaká  sny  do 
.budoucnoKti  rozpřádala  a  Časem  byli  by  mně  zas  do- 
mlouvali k  nějakému  ženichu.  To  na  mne  čekalo,  já 
pak  za  to  nemohu,  že  mi  byla  tato  vyhlídka  smrti 
hroznější.  Kdybych  byla  mohla  svůj  pevný  úkol 
z  'kláštera  do  světa  přenést,  byla  bych  to  dávno  uě)- 
nila,  pak  byla  bych  bývala  úplně  spokojena.  Jinak 
musila  jsem  proti  svému  přesvědčeni  vpravovati  se 
v  náboženské  formy,  které  k  tomu  náleží." 

,íÍ6vim  proč  se  mi  zdá,  že  i  tys  mí  něco  oběto- 
vala, ačkoli  JBem  si  dříve  již  vřele  přál,  abysi  z  klá- 
štera vystoupila." 

.  „Tu'  práci,  tu  práci,  Viktorine!  Jen  mi  dej  jinou, 
hodně  mnoho,  a  náhrada  je  snadná.  Gíui  více  má 
člověk  co  dělat  a  mysiet.  tím  lépe  mu  jest.  Jsem  již 
takový  podivín ;  nechce  se  mi  však  práee  zbytečné, 
lehounké  !  Myslím  si  to  ...  .  mijj  Viktorine !  Divím 
se,  že  mne  miluješ.  Matka  a  sestry  říkávaly  mi,  že 
takto  není  žena  lásky  bodná,  že  nemá  toužit  nad  ty 
kráSQé  meze  domácí." 

Zdali  si  úplně  rozuměla,  nevíme,  zdali  ji  rozuměl 
Viktorin,  jisto  není,  ale  miloval  jí  při  všem  podivín- 
ství  a  vyslýeljal  ji  trpělivě.  Jen  někdy  zpomněí  si 
na  svou  matku,  na  její  nečinné  žití  a  obával  se,  to 
že  se  nebude  Vírginé  líbit.  Ale  to  byla  vedlejší,. ma- 
Ueherná  starost.  Vždyf  byl  on  zde  a  Virgina  byla 
celá  jiná  než  paní  Suehoslavová  „starší",  neb-  tento 
predikát  krásné  té;  dámě  brzo  nastal. 

D, liz.:;,.  Google 


860 

Kepříjemné  okamíetii  Čekalo  na  nileidou  neréstu, 
neb  mdla  bytí  představena  své  nastávající  tehyní.  Byl 
Ic  tomu  ustanoven  krátký  v^let  do  Praby  za  den  sem 
a  tam  v  průvodn  obon.  rodii^ů  a  Viktorína,  jení  pak 
a2  do  blízké  svatby  již  v  Praze  zůstat  mél. 

Však  byla  paní  Dnchosiavová  u  vétších  rozpacích 
než  kdokoliv  ■/.  ostatnícli,  kterak  přijmouti  a  odbyti 
celou  věc. 

Jnlínka,  přešťastná,  že  má  Srdínka  pojiáténého, 
aspoň  ze  strany  Virgíny,  na  níž  tento  třebas  i  v  klá- 
šteře přece  velmi  často  byl  zpooiínal.  byla  mladé  ne- 
vestě  dost  milostivě  nakloněna.  Vrbna  byl  nad  mini 
zvi^dav  a  naladil  pani  Ducboslavovou  také  dosti  pK- 
znivč.  Sama  neměla  dlouho  iádn^eb  určitých  náfaledii. 
Ať  bylo  tedy  tak  či  tak.  hodlala  uvítati  dosti  sluSnř 
-správeovie  Virgínu". 

Žé  nedostane  Šlechtičnu  za  nevěstu,  věděla  dávno, 
nebyloť  s  Viktorinem  věru  pojednání,  a  jelikož  tímto 
sňatkem  každým  způsobem  trocho  živosti  do  domu 
přibyti  mohlo,  nebyla  mn  konečně  nenakloněna. 

Slavné  představení  odbylo  se  tedy  dosti  btabo- 
sklonně  ze  strany  Julinčiny,  skoro  přátelsky  ze  strany 
paniny  a  zcela  sluSně  ze  všech  stran. 

Jenom  mladé  nei~ěstě  zdálo  se  temno  v  tom  dom«, 
mnohem  temněji  než  v  klášteře.  Bylo  Ji  tak  néjak 
úzko  v  té  Praze,  jakoby  vSeeky  domy  na  ní  padaly. 
Chraň  bůh,  aby  to  bylu  ukázala,  nebo  nékomu  cos 
o  tom  řekla.  Sama  sobě  pravila:  „Tam  kde  je  Vík- 
toriu,  tam  má  ti  býti  světlo  a  jasuo  vSnde."    Což  ale 

D,lz.::,.  Google 


301 
naplat?  jakmile  byla  doma,  nemohla  si  ani  pomyslit 
na  ten  vysoký  žlutý  dSm  ee  zamřiřenými  okny  při 
zemi,  a  teprv  uvnitř  na  tn  temnou  nádheru  těch'  ne- 
útulných komnat.  Kajednou  zamilovala  si  Libéjice  ší- 
leně, a  pronÚBledovalo  ji  přáni,  aby  mohla  BViktorineni 
tam  navždy  zůstat  jako  Síastnj  doktor  Holý  s  choti  svou, 
na  jichž  manželském  obzoru  posud  mráčku  nebylo  vyšlo. 

Posud  nebyla  přišla  Mařinská  své  sestře  Štěstí 
přát.  Předpokládajíc,  íeby  snad  Virgina  kní  přijít  mí- 
nila, zkázala  ji  napřed,  aby  toho  nečinila,  ona  že  pri-- 
jde  co  nevidět  do  Libějie;  činila  tak  schválně  nechtic 
sejíti  se  s  Viktoriiiem.  Protáhla  to  až  po  náv&tívě 
v  Praze,  pak  uvidély  se  sestry  zase. 

Mařiuská  dělala,  jakoby  nebyla  Tirgina  nevěstou, 
nemluvila  o  tom  praničebo  fikajíc  Holému,  o  němž 
nadálá  se,  ie  jí  to  jediný  promine,  kterak  doufá,  že 
vše  to  půjde  od  sebe,  a  nepůjde-li,  tím  hftře,  neb  dobrý 
konec  to  prý  nevezme  nikterak.  Holý  choval  se  k  ní 
zceli^  co  lékař  k  ženě  chorobné;  nechal  ji  mluvit  po- 
slouchaje na  oko  vážně. 

Holých  /.asli  nad  vychováním  malé  Márlnky,  nad 
nižto  svéhlavějšího  dítěte  nebylo,  Mařinská  rděla  se  při 
nezpůsobeoh  maličké  do  ruda,  a  vidouc  uvedené  dětí 
Holých  zlobívala  se  pak  nemilosrdně  na  svého  mazlíčka. 
Však  to  vĚe  nebylo  na  pravém  místě,  sMarinkou  ne- 
pořídila a  vzdychajíc  říkala  si:  ,To  nešťastné  dítě 
jcst  také  k  utrpení  stvořeno  jako  já  a  moje  sestra 
Virgina,  i  ona  má  schopnosti,  ty  dávají  se  těžko  krotit. 
Kdy,  mijj  Bože,  skrotím  já  svoje?" 

D,lz.::,.  Google 


862 

Mařlnský  dovMSv  se  teprva  od  eizíeh  lidí  o  za- 
snouben! Virginy  s  Viktorinem  rozhorlil  se  na  svou 
ienu,  jak  nyní  každou  chvíli  činíval,  Yědě],  že  na  dí 
záleželo  a  nikoliv  na  rodině,  že  ran  DÍÍ*ho  sdéteno  ne- 
bylo. Když  pak  při  zminee  o  tom  Mařinskd  svoje  mí- 
něni pronesla,  a  kterak  proti  tomu  sňatku  se  opirá. 
doSlo  k  výjevu  nad  míru  aeblabému ;  Mtiřinský  lál  svá 
ženě  pro  tento  patrný  nerozum  a  pro  nepřizeĎ,  jak 
jemu  se  to  zdálo ;  tvrdil,  že  v  tom  věži  žárlivost 
stará  proti  Virgině,  nedal  si  již  vymluFÍt,  že  byl  druhdy 
od  ní  přelstěn,  že  Viktorina  nejen  milovala,  ale  v  bliž- 
ším poměru  s  ním  stála.  Co  vse  mluvili  proti  té  věei 
a  pro  ni,  on  i  ona,  přispívalo  valně  k  neStěstí  obapol- 
němu.  Mařioský  opakoval  tvrdé  slovo  roavodn,"  které 
Linu  tak  děsilo,  pto  které  vždy  ona  první  Šíji  svon 
klonila,  kterým  jí  celou  opanoval,  tak  že  ápela  ve  sku- 
tečném  otroctví. 

Mařinský  Sel  pak  sám  do  Libějic  přát  Virginé 
Ětéstí  a  bědoval  tam  konečně  nad  svým  neštěstím  ne- 
skrývaje již  niěeho.  Lina  to  dobře  věděla.  Skrývali  jí 
to  pokud  mohli,  ale  otec  nedal  se  držet  a  nabídl  jt 
jednou  laskavě  a  vřele,  aby  domů  od  muže  i  a  dítě- 
tem se  odstěhovala. 

Ona  podívala  se  na  otce  a  vypukla  ve  zvuí-ný 
smích.  „Jenom  nevěř  Mařinskému  co  mluví,  ont  je  tak 
dobrým  manželem,  že  bych  jiného,  přísahám  to,  míti 
nechtěla!"  pravila  tak  urůitě  a  krásně,  že  Všecky,  kdož 
to  jinak  znali,  mráz  přešel,  nevím,  zdaž  obdivem  ěi 
sirachem,  nent-lí  Šílena.  Ona  to  vyslovila  puzena  oka- 

D,l,z^:;,.  Google 


mžikem  bez  rozmyšlení,  neb  s  rozmyšlením  snad  byla 
by  přijmula  otcův  návrh,  vždyť  byla  přemyslela  o  tom 
často  dost,  nemá-li  to  přece  učinit;  ayni  řekla  přede 
vSemi  jinak  a  nemínila  to  nikdy  odvolat.  Y  tomto  oka- 
mžiku sebe  přemáháni  byla  tou  pravou  nevývratnou 
Linou,  jaká  vyrostla  ze  svého  století  a  okolí  s  železnou 
růli  v  srdci.  Zjevila  se  jaksi  sama  sobe  v  tom  zápalu 
á  podržela  vitézný,  znova  mladistvý  úsměv  ten  i  dále ; 
nikdo  nemel  vidét  její  neštěstí,  třebas  je  byli  již  .po- 
znali, a  najednou  nebála  se  jíž  ani  Mařlnského. 

XXXVI. 

Ve  chrámu  sv.Vítském  slavena  svatba  Viktorinova 
a  Virginina,  neb  otec  Duchoalav  řídil  vSe  radostně, 
Ětédře,  eo  nejslavnéji.  Venku  stmívalo  se,  uvnitř  oza- 
řoraly  polozatemndjý  prostor  nesčíslné  svíce.  Temné 
pilíře  pnuly  se  k  nedozírné  klenbě,  v  postranních  klen- 
bách kostelních  rozkládali  se  tajemní  stínové  mezi 
hrobkami  vévodu  a  králův  českých:  vysokými  okny 
prokmitávalo  modravé  pološero  dubnového  večera. 

„Pláče  nevěsta?"  tázaly  se  zvědavé  staré  babičky 
a  ještě  zvědaTĚjši  mladé  divčinky,  nadějné  to  kandi- 
dátky stava  manželského,  jež  v  davu  se  tíačíly,  aby 
obřad  svatební  zahlédly. 

„Proč  by  plakala?"  tázala  se  Ěestnietiletá  ústa, 
„vždyť  nemůže  býti  Šťastnější!" 

„Hleďte  jenom  na  ženicha,  jak  krásný  to  muž!" 
ozval  se  jiný  hlas,  jehož  původce  nemůžeme  rozeznati 
pro  přibývající  soumrak. 

* 

D,l,z^:;,C.OOglc 


Ačkoli  bj.  to  bylo  bývalo  příčinou  k  nepóhodniití 
se  s  otcem,  přece  nie  podobného  se  nestalo ;  ot«e  byl 
příliš  étastuým  vida  jej  činným  v  obchodě,  a  on  příliS 
Šlechetným,  aby  byly  mohly  Týéitky  a  odpor  s  té  neb 
oné  strany  vzniknouti.  Otec  tedy  dopustil  Tiktorinova 
zařízeni,  ale  v  jtné  chvíli  zařídil  on  cos  opačného, 
ěemn  zas  tento  nemohl  zabránit.  Tím  vznikaly  při 
ySeeh  nehodách  ješté  zmatky  a  nemilé  příhody,  co& 
nepřispívalo  zajisté  k  tomn,  aby  Viktoria  v  tomto  vnu- 
cenóm  povolání  šťastnéJMm  než  jindy  se  cítil. 

Když  co  ženatý  muž  poprvé  do  pisárny  vkroéil, 
měl  otec  za  vhodno  napomenont  ho,  aby  nikdy  nedal 
se  přemlouvati  Ženou  svoji,  a  nesvěřoval  ji  záležitostí 
obchodní,  tím  prý  vznikají  jenom  nové  zmatky;  žena 
.  ftf  si  zůstane  při  8vém,  a  muž  také  při  svém.  Starý* 
pán  poukázal  k  sobě,  on  prý  nikdy  n«sJábnul  tak,  aby 
své  ženě  cokoliv  obchodního  byl  svěřil.  Jiného  napo- 
menuti neměl  pro  Viktorina,  měl  Virginu  upřímně  rád 
a  cítil  se  v  domácnosti  své  nyní  tak  krásně  roznm«- 
žené  neskonale  ifastným.  Byl  to  velký  rozdíl  nyní 
a  dříve,  kdy  ae  byl  setkával  jen  se  svou  chladnou  a  ne- 
rozumoou  ženou  a  úskočnou  Juliokou,  kdežto  nyní  Mi- 
lovaný syn  a  roztomilá  snacha  jeho  dům  zdobili.  Také 
byl  Viktorin  zcela  změněn,  přístupen  pomoci  Virginy 
a  jí  povzbuzován  byl  mnohem  hovornější  nefe  jej  rodiče 
kdy  byli  znali. 

Virgina  vymaňovala  s6  akoro  násiHm  z  těch  čet- 
ných zábav,  které  ji  omamovaly,  anfó  v  nidh  zátfavy 
nalézala;  bylať  jen  tenkráte  šťastna,  kdy^  nalézala  se 

D,lz.::,.  Google 


367 
blízko  VibtorinoTÍ,  rozmlouvala  jen  málo  s  lidmi  kolem 
S6l»e,  neznala  také  nikoho,  a  nikdo  nezdál  se  jí  zají- 
mavým.-Jakmile  Viktorin  obchod  navštáTovati  zaéinal, 
ohlížela  se  taká  ona  po  své  práci  a  Uzala  se  tchýně, 
eo  by  měla  pracovat.  Paní  Duehoslavo  á  podívala  .se 
Ha  ni  B  úsměvem  poloútrpným,  polovitěznýra,  jakoby 
říci  chtěla:  „Ty,  chuďátko,  vpravíš  se  stěží  do  našich 
piarozdílných  poměrů"  —  a  pHtom  Vznášela  ee  jak.'^! 
ve  svém  vědomi,  že  je  stavem  svým  něco  prarozdil- 
nóho  oá  množství  pracu,iíeíeh  lidí.  „Milá  Virginko," 
pravila,  „myslím,  ie  máš  práce  dost  a  dost,  chceš-li 
být  pořádnou  paní.  Jsem  přesvědčena,  že  je  mnoho 
dohledu  na  pořádek  tvé  domáfinosli  třeba,  aby  byl  do- 
konalým. Mnou  a  mým  mužem  jsi  obdařena  úplnou 
bohatou  toaletou,  ale  každý  ten  oblek,  byl-li  jednou 
Doěen,  potřebuje  malou  opravu,  obnovení,  aby  byl  zase 
zeela  jako  nový;  to  nemusíš  sama  dělat,  nenařídíĚ-li 
si  to  však  sama,  buď  přesvědčena,  že  ani  tvoje  ko- 
morná ani  švadlena  na  to  nepřipadnou,  čeho  je  nevy- 
hnutelně třeba.  Nesmíš  tedy  lenit,  abys  tuto- věc  sama 
do -riiky  vzala,  Jinak  nebudeš  nikdy  vypadat  jako  do- 
konalá dáma.  My.slím,  že  ti  to  vezme  dosti  času. 
K  tomu  pomysli  si.  že  se  nem&žeš  častěji  převlékat,  dát 
česat  se  a  podobných  maličkostí  vLce.  Je  to  práce  tak 
velká,  kterou  nám  náš  stár  ukládá,  že  uvidíš,  kterak 
nebudeš  často  íědět  kudy  kam,  jen  eo  se  do  toho 
vpravíš,  l^yní  jsi  ještě  příliš  jeptiškou,  .má  zlatá!  Je 
to  neslýchané,  jak  ty  to  vedeš;  řekni  mi,  jak  můíeS 
v  ŠBBt  hodin  vstávat  a  v  sedm  být  ustrojena,  při  černí 

D,lz.::,C.OOglc 


aai  pomáihat  si  nedáváš  ?  Pak  máá  ovšem  dlouhon 
ehvili.  Proč  ráno  si  aepospíS  a  oblékáni  neprodlouiíé?-' 

„Nejde  mi  o  dlouhou  chvíli,  matinko,"  namítalft 
Virgina,  „vždyť  mohu  zpívat  a  hrát  nebo  fiat,  eoŽ  je 
mi  všeoko  slastí;  avĚak  aíkoli  to  považnji  za  viee  neř 
za  pouhou  sábavu,  ačkoli  z  toho  derpám  pouěeni  a  po- 
vznesení, přece  jsem  zvykla  Ěinit  něco  platného,  slou- 
žiti avé  domácnosti  nebo  svým  biiimim;  to  nazývám 
prací  a  po  té  se  tebe  ptám.  Myslím,  že  by  mně  v  mýeh 
nynějších  poměrech  nejlépe  přisJaáelo,  starati  se  o  do- 
mácnost a  kuchyni,  kdyby  ti  to  bylo  vhod,  mohla  bys 
kuchařku,  s  niž  beztoho  jsi  nespokojena,  postit,  a  já 
bych  vzala  s  nějakou  kuchyňskou  tuto  starort  na  sebe. 
Naučila  jsem  se  od  své  maminky  vařit  a  posud  vím. 
že  mňj  milý  tchán  její  kuchyii  velice  chválíval."      ' 

Tchyně  dala  se  do  smiehu.  „To  by  se  dokonoe 
neslušelo  na  pani  DuchosiaTovou,  a  lidé  eayslili  by,  že 
již  ani  kuchařku  platit  nemůžeme;  nebol  takové  řeéi 
snadno  mluvívají  o  obchodnicích.  Tomu  ty  nerozumíš. 
Nestarej  se  o  nic  podobného,  zpívej,  čti,  trocha  dobJí- 
iej  a  bud!  ve  společnosti  příjemnou,  tot  hlavní  ákíol 
tvůj." 

Tak  skoníila  se  tato  d&ležitá  porada,  Virgina  po- 
slechla, zpívala  i  čtlft  a  přitom  přemý^ela,  odkud  vy- 
louditi z  tohoto  přítomného  žiti  pramen  živoBci  řiot- 
nosti  takové,  aby  večer  mohla  pokojně  usnouti  s  vé- 
domim,  že  nežila  zeeta  na  újmo  ostatního  společen^Ts, 
Byla  příliš  nováčkem  v  ii(i  tomto ;  to  zjevilo  se,  když 
pHíHa  do  divadla  poprvé  po  boku  manžela  a  poprvé 

Digtiz^c;,.  Google 


I 


od  onoho  představení,  které  by  co  díté  svým  výkřikem 
ekdTQ  byla  pokazila. 

Poaud  bylo  se  střidalo  vei3er  co  večer  tolik  spo- 
ieČQOstí,  že  nedošlo  nikdy  na  divadlo.  Konečně  byl 
večer  jeden  prázden,  a  Yiktorin  tázal  ne  lhostejně  s^é 
íennšky,  přeje-li  si  navStíviti  dnes  večer  zpěvohra. 
Skoro  by  si  byl  přál,  aby  řekla,  „ne",  téžil  se,  že  ani 
bude  o  samotě,  byl  ivykl.  že  jevila  k  ostatním  zá- 
bavám spíše  necbnf;  avéak  ona  zaslechnuvši  stovo 
„zpěvohra"  zardála  se  a  oči  zajiskřily  se  ji.  Celý  ten 
ěas  byla  toužila  přijíti  do  divadla,  a  více  z  bázně  ja- 
kési nevysvětlitelné  nežli  z  ostychavosti  nebyla  pronesla 
svou  žádost.  „Budu  slyšet  poprvé  v  životě  z  ;ěvohru," 
řekla  zardívajíc  se,  a  on  hledě  na  ni  byl  pohnut  více 
ifež  věc  sama  zasluhovala.  Cítil  pak,  když  ji  z  kočáru 
před-  divadlem  zvedal,  kterak  ji  srdce  tluĚe.  a  sám 
zbledl  nepokojem.  Pozoroval  ji  úzkostlivě  po' celou  hru 
a  dobře  zpomnél  si  na  ono  představení  „Panny  Orlean- 
ské",  při  němž  ona  co  dítě  byla,  a  na  všecky  ty  obavy 
rodiny,  aby  nechtěla  někdy  k  divadlu.  Viděl,  kterak 
osa  naslouchajíc  a  hudbu  i  děj  sledujíc  sotva  je'  s  to, 
aby  se  opanovala;  při  místech,  kde  celé  obecenstvo 
lhostejně  poslouchalo,  řinuly  ee  ji  po  lících  slzy,  prsa 
se  ji  dmula,  rty  mimovolně  se  pohybovaly,  a  když  tle- 
skalo unesené  obecenstvo,  zakrývala  si>  tvář  v  pohnutí 
nepřemožitelném.  Ai>i  Viktonn,  ani  ona  oemolili  mlu- 
viti při  návratu,  a  když  pak  mluvili,  zvolili  si  předmět 
pnyiný.  On  vědět  dobře,  že  Virgina  po  celou  noc  ne- 
spí, ani  on  nespal,  bylo  mu  jako  by  ji  másel  střežiti. 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


870 

VJrgiDa  byla,  vzhftiTi  ráDO  jako  jindy,  jen  že  hned  si 
ne  zazpívá  lit,  jak  jindy  jeĚté  před  snídaním  činívala, 
í-emuž  Viklorin  říkilval,  ,íe  zpívA  Aáry  kliíĚterní".  Ne- 
byla jiná  nel  kdykoliv,  aékoli  "Viktorin  již  mířením 
a  pozorlívosti  svou  byl  by  mohl  u  ní  zménu  spfisobit. 

On  odešel  trápit  se  do  pisUrny;  tam  vypadaly  věci 
hůř  a  Lůře,  Pracoval  a  počítal  juko  stroj  doufaje,  že 
víe  napraví,  ale  bez  lásky,  bez  chuti,  ano  neáťtistea 
byt  tam  Sel.  Kdy2  tam  tak  odcházel  ze  svého  ráje, 
který  mu  řínil  svét  takto  pokažený  přece  možným, 
ohlédnul  Se  významně  na  ni ;  rozuměl  její  pohnutí 
&  mlčení.  Ona  i  on  ae  odříkali,  neboť  po<?hybnoeti  ne- 
bylo, íe  Virginu  lákalo  urěitó  nadání  od  útlého  dětství 
na  jeviště  uměleckého  působeni. 

Při  obědě  byla  tchýni  tázána  na  divadlo,  vyhý- 
bala se  odpovědi.  .Nerozumí  tomu,"  pomyslila  si  tchýně 
krčíc  ramenoma.  K  .fulince  pravila  později:  „Obávájn 
se,  zu  je  Virgina  přece  příliš  pro-tinkon  jffo  našeho 
'  Tiktorina."  Julinka  co  nejvřeleji  souhlasila.  Příště  jsoae 
do  divadla  vyzvána  děkovala  se  Virgina,  že  nepůjde, 
a  vždy  od  té  doby  tak  činívala.  Viktorin  feyl  ucelila 
tím  jednáním,  zbožiioval  ji  stonásobně,  a  ona  viděla, 
kterak  mu  neušla  příčina  její  jednání  a  jak  oeefaije 
i  pevnost;  tím  více  oceňovala  n&vaájem  odříkání  se 
jeho,  dávala  zasvěcovati  se  do  bývalých  studii  a  pl&iA 
jeho  a  nedala  se  potěšit,  že  všeho  zanechal.  Byl«  bez- 
děky tiéší,  a  pani  Duchoslavová  měla  pHčinu  říci  Ju- 
linee:  „Vždyť  jsem  říkala,  že  Virgina  nikdy  se  jie- 
vymkne  návykům  klášterním;  podívejte  se  na  ni,  ne- 

D, liz.:;,.  Google 


S71 
tvářeli  se  jako  jeptítSka.  Bůh  ví,  bnde-Ii  b  ní  Víktorin 
ifaeten,''  To  byl  Viktorin  posud  v  plné  miře,  a  otec 
říkával  Virgině:  „Tys  mi  darovala  mého  syna;  jest 
nyní  takový,  jakého  jsem  si  ho  prával.  CiníĚ  dva  lidi 
Éíttatnými,  jeho  i  mne." 

Paní  Duehoslavová  vĚak  prohlašovala  Virginii  za 
ženu  obmeíňnon,  proBtou,  vyššího  vzletu  neschopnou, 
neboť  na  místě  co  tněla  pokračovati  v  umění  společen- 
ském, chovala  sp  éim  dále  tím  hůře  v  těeh  velkých 
spoleénosteuh,  kterým  nebylo  lze  vyhnouti  se,  ponSvadž 
odbývány  byly  ve  vlastním  dome. 

V  první  době  slnšůlo  Virginé  e  kláSterá'  vystouplé 
trocha  plachosti;  každý  mél  za  příjemnou  povinnost 
Šetřiti  této  plachosti  a  neuváděti  mladou  krásnou  ženu 
v' nesnáze;  toto  kouzlo  ale  pozbývalo  Ěasem  půvabu, 
každý  zastavoval  se  nyní  nad  éeským  přízvukem  její 
némčiny,  která  ověem  v  saloně  vládla,  aĚkoli  v  domá- 
eim  soukromí  všickni  Duehoslavovic  rádi  k  Češtině  po 
příkladu  Virginy  se  vraceli. 

Pani  Duchoslavová  i  Julinka  brojily  proti  tomnto 
jazyku,  a  domácnost  rozpadla  ae  ve  dva  tábory  růz- 
ných národností,  íivol  německý  vzpínal  se  nad  český. 
Pani  I>uehostavová  libovala  si  v  tomi  aby  dala  své 
snaše  cítit,  jak  nedokonale  vychována  jest  pro  kruh 
své  rodiny  a  pro  kruhy  společenské,  do  nichž  se  vy- 
šinula. Zacházela  s  ní  nápadně  vlídně,  ale  více  jako 
s  dítětem  nedbajíc  její  úsudku  ani  její  vůle.  Julinka 
i  mnozí  hosté  její  domu  sledovali  příkladu  domácí 
paní. 

D,lz.::,C.OOglc 


872 

Zdali  Virgina  cítila  Ěi  necítila  tjto  útoky  flkryté 
vlídnosti,  nebylo  znáti;  zdá  se  vSak,  že  její  mjĚlénky 
jinam  se  obracely  než  k  malichernostem  společenského 
popichoFání,  neboC  řekla  -tehdáž  YiktorinoTi  mezi  jí- 
njm,  když  spolu  důvěrně  a  dlouho  do  noei  rosmloa- 
vali:  „Jak  jen  zasluhuji  toho  velkého  Štěstí,  které  ve 
tvé  lásce  mám?  Nejseraf  jí  bodná,  protože  ji  přijímám, 
aniž  bych  za  ni  sloužila  človMenstvu  celému,  jemuž 
tak  pořidku  jest  udělena!"  Yiktorin  odpověděl:  „Ty 
že  chceš  sloužiti  člověčenstvu?  eoi  zapomínáš,  že  jai 
žena?  Hleď  na  mne,  na  muže.  Mohu  já  človéčdnstvu 
sloužit?  nejsem-li  v  povinnost  rodinnon  jako  v  pouto 
ukován?" 

Každý  pítsobiž  ve  svém  oboru.  Obchodem  staví  m 
základy  civilisace,  jemu  a  pr&myslu  slouží  věda,  ob 
spojuje  národy  přes  neechůdné  hory  a  nebezpečná  moře, 
on  činí  v  míru  to,  co  politika  válkou.  Žena  jest  stvo- 
řena, aby  milovala  a  život  rodinný  udržovala  ^  ona  tvoří 
mrav  a  vede  zvolna  lidstvo  k  míru  a  lásee  evým  tichým 
působením.  EaŽdý  ve  svém  oboru!  Viktorine!  Tirgino! 
Zvolivše  si  dráhu  tohoto  tichého  působeni  proč  uekrá- 
čite  v  otympickém  míru  po  ni,  v  nezkaleném  Štěstí  své 
lásky,  jakého  málo  kterému  člověku  dopřáno  býval 
Opakována  tu  stará  báj  o  Pegasovi  v  jařmo  spoutaném, 
jen  že  byli  dva  okřidlenci  spoutáni  láskou,  z  vlasbú 
TŮle,  jichžto  jařmem  byly  pojmy  světa,  ve  kterém  se 
svou  Uskou  žili. 


;,■  Google 


xxsvii. 

Vii^na  žila  se  svým  choténi  v  domě  tchána,  upro- 
střed společností  pestrých  jako  7  tajném  jakémsi  spolku, 
na  venek  nepochopena,  od  něho  milována,  a  tento  po- 
měr byl  Tiktorinově  vnitřní  svobodě  přízniv.  Na  venek 
obchodníkem,  byl  ve  ekrytoBti  svého  obydlí,  jež  s  Vir- 
ginou  sdílel,  zcela  učencem.  Obklopen  knihami,  Yir- 
ginou  nevyrušován,  zapomínal  po  dlouhé  krásné  veĚery 
ve  svých  oborech,  ve  svém  živlu  na  ostatní  roboty.  . 
Yir^na  vyhýbala  se  spolei^nostem  kde  mohla,  před  di- 
vadlem prchala  a  náležela  zcela  svému  Viktorinu.  tJsii- 
divSi  se  vedle  něho,  když  pracovat  ve  své  studovně, 
zahloubávala  se  do  Čtení,  a  když  oba  zanechali  koneěně 
kněh.  nalézali  jeden  t  duchu  druhého  odpovědi  a  otázky, 
které  tvořily  jich  obapolné,  opravdové  žití.  Jen  že  byla 
Virgina  již  uvykla  urěité  éinnosti,  a  tato  scházela  jí 
pořád,  Byla-li  o  samotě,  obírávala  se  hudbon,  snažila 
se  pokraíovati  v  tomto  umění,  a  Yiktorin  postaral  se 
ji  rád  o  uĚitelé,  který  se  divíval  velké  schopnosti  mladé 
paní.  Virgiuu  ěinila  tato  chvála  nepokojnou;  vyčítala 
si  trpce  svou  oevdéěnost,  svou  nenasytnost,  jak  to  na- 
zývala, bylo  to  ale  hrozné,  že  z  její  ducha  prese  vie- 
cko  přemáhání  neustále  to  pučelo,  rostlo,  ku  květu  se 
chystalo,  jakkoliv  to  nstřihovala  a  udušovala,  proti 
tomu  vlastní  tůIí  brojila. 

Vyšla  kdysi  odpoledne  sama  cosi  obstarat ;  šla  ko- 
lem kostela,  v  němž  odbývány  pozdní  neěpory,  zpěy 
zazníval  do  nlice.  Ona  veSedši  tam  mechanicky  sklesla 

D,lz.::,.  Google 


374 

li  vchodu  na  kolena  naslouchajíc  dychtivě  zpévu  s  kruchty 
se  rozléhagícímu;  záře  Bvětel  rozplývala  se  ve  tmách 
klenby,  a  Virginy  uchopil  se  mocné  ten  dojem  hudby 
s  tichou  velebnosti  stavby  spojený.  Přišla  doma  po- 
vznesena nad  nespokojenost,  s  níž  byla  nějftký  řas  za- 
padla. Našla  v  dojmu  Čistě  uměleckém  rozřešení  vSech 
neshod  svého  ducha,  osudu  i  srdce;  nazvala  to  nábo- 
ženstvím a  raĚla  pravdu  ve  svém  smyslu.  Nebyla  se 
zastavovala  při  svém  pobytu  klášterním  při  obřadech 
a  dogmatech  náboženských  a  pojímala  v  náboženství 
bezděčně  jeho  uměleckou  stránku,  která  ji  dokonale 
povznášela,  i  nosila  na  její  oltář  svEíj  mocný  zápal, 
jenž  8  ní  bloudil  a  kroužil  světem  duševním  hledaje 
jí  cíl  souzený. 

Yiktorin  přišel  mezitím  dřivé  než  ona  domů;  matka 
byla  ve  společnosti,  otec  ve  svém  klubu,  a  služebníci 
nevěděli  o  mladé  paní  ničeho  leč  že  slíbila,  že  se 
brzo  navrátí.  Viktorin  očekával  ji  trochu  nepokojné, 
a  uslyšev  od  vracející  se  ženušky,  že  se  obmeškala 
v  kostele,  zarazil  se.  Doprovázel  ji  eám  v  neděli  do 
kostela,  protože  1  rodiče  přísně  tento  mrav  zaohovávali 
a  od  něho  totéž  žádali,  kromě  toho  nebylo  vĚak  nikdy 
řeči  mezi  mladými  manželi  o  této  otázce,  také  až  po- 
■sud  pranic  Viktorina  nezarazilo  při  ní,  co  by  pamato- 
valo na  klášterní  spůsob,  mimo  její  zdrželivost  mezi 
lidmi,    která   ji    ale    zvláště    v  jeho    očích    půvabné 


„Hněváš  se  na  mne?"    tázala  se   ho  Virgina  po- 
zorujíc jeho  mléelivost. 

D.3t,z^=;,.C.OOglc 


375 

„Ty  víĚ,  že  DÍkdy,"  odpověděl,  „avšak  jsem  žár- 
liv  na  to,  aby  naíe  núhJedy  a  city  se  nerozeházely. 
Vždyť  jsi  ty  mým  jediným  nezkaleným  štěstím,  jak 
nemám  o  ne  se  báti?  Domnívám  se  nyní.  že  tvoje 
myšlénlíy  zalétaji  tu  kláštern." 

„Ani  srdee  ani  myšlénky  moje  nebudou  ti  nikdy 
nevěrny,"  odpověděla  Virgina,  „mně  vSak  jest  nťkdy 
třeba  upnouti  eeloo  mysl  ua  vznešenost  a  krásu,  a  tou- 
žím po  tom  tak,  že  touhou  aŽ  ohuravim.  Nesnesu  di- 
vadla, viděls  mé  pohnuti  tajn,  ale  kdybych  ju  snesla, 
naslouchala  bych  tam  jako  v  kostele;  nemohu  sloučiti 
myšlénku  uměni  s  pouhou  lehkomyslnou  zábavou,  jak 
vidím  že  se  děje.  Tof  je  význam  kostelní  mé  návštěvy." 

Viktorin  uspokojiv  se  timto  vysvětlenim,  a  nešetře 
nižádného  předpojatého  snad  pojmu  její  rozhrnul  před 
ui  pravdu  jak  mohl  a  dovedl.  Ona  vrhala  se  zn.  ním 
bez  bázně  v  moře  pochybnosti  a  sledovala  dychtivé 
domněnky  a  soustavy  filosofické,  k  Čemuž  pilné  čtení 
dřivějSi  bylo  ji  připravilo.  To  ji  však  nevadilo  býlí 
hned  příštího  dne  opět  v  kos  ele.  Když  viděla  Vikto-. 
rinovo  podivení  nad  tim,  řekla  mu,  žu  právě  tam  v  tichu 
při  zpěvu  a  při  dojmu  velkolepé  stavby  přemýSlela 
a  rozebírala  otázku  včerejší;  na  důkaz  překvapovala 
jej  otázkami,  jichž  rozřt-ěení  by  mu  bylo  v  učeném 
světě  nesmrtelnou  slávu  spiisobilo. 

Též  on  dal  pak  důkaz  dokonalé  svobodomyslnosti, 
když  jí  nejen  ničcbo  viee  nenamítal,  ale  sám  ke  ko- 
stelním vratfim  vstříc  ji  přicházel.  To  spůsobilo  po- 
plach. Paní  Uuehoslavová  doveděvSi  se  o  té  nápadné 

Digtiz^c;,.  Google 


376 

zbožnosti  své  snachy  upozornila  S¥ého  manžela  na  ni. 
„Není  pochybnosti,"  praTÍla,  „íe  Virgina  jest  modiář- 
líou,  a  múže-li  žlověka  osviceného,  jakým  jest  ViktcFin, 
takto  ovládat,  nemůžeme  ani  předvídat,  co  z  toho  bnáe." 
Tenkráte  souhlasil  starý  Dnehoslav  se  svoainanželkou: 
„Dej  pozor,  Viktorine,  abya  zůetal  pánem  v  domě," 
říkal  od  té  doby  dastěji  svému  synovi. 

častéji  slýchal  nyní  Viktorin  také  ůStépky  týkající 
se  jeho  oddanosti  k  zené  a  náv&těv  kostelních.  Ve  bru- 
zieh-  spoleéenskýfh  oné  doby  nalézal  se  co  zbytek 
vzdéláni  z  konce  minulého  století  jakýsi  vzlet  zápa?íci 
3e  šosáctvím,  které  naopak  vzrúst&lo  a  rozSiřovalo  se 
pod  křídloma  vlády  absolutistické,  hovící  a  lichotici  po- 
hodlí občanskému,  Tento  vzlet  přispíval  k  výkvětu 
uměni  a  podmiňoval  svobodu  smýšlení  núboženskébo. 
Paní  Duchosiavová  nerozumějíc  t«mu  vlemn  přece  plo- 
vala tím  proudem  a  vyznávala  se  dobře  v  heslech  jeho 
hnuti;  ponechávala  sí  náboženství  pro  nedéli  a  paši- 
jový týden  a  pro  některé  rodinné  výjevy.  Bávala  tedy 
nadále  všem  i  Viktorinovi  na  srozuměnou,  že  Vítána 
patří  mezi  obmezené  ženské  tvory,  jichž  obzor  nelze 
rozšířit.  Viktorina  rmoutila  tato  urážlivá  nepronikavoat 
jiných,  mezitím  oo  zápasila  Virgína  každodenně  a  tím, 
co  nazývala  marnivostí  svou,  s  touhou  totiž  po  půso- 
bení uměleckém.  Každým  dnem  \'yjasňovalo  se  jí  něco, 
každodenně  o  něco  pokrořila  a  utvrzovala  se  ve  své 
lásce  k  Viktorinovi. 

Když  pak  Viktorin  popuzen  posměchem  a  nevlíd- 
nými úsudky  o  Virgině  tuto  za  dlouhý  ěas  opět  jednou 

Digtiz^c;,.  Google 


377 
žádal,  shj  8  nim  divadlo  navštívila,  mínila  býti  dosti 
již  silnoQ  k  opanování  sebe.  N^emýlila  se,  již  mela  za 
sebou  horoucí  soy  umělecké,  a  zapooiinajíe  na  sebe, 
mohla  se  kochat  u  výkonu  uméieckém,  Bjlo  ji  v  di- 
vadle v  skutku  jako  v  kostele. 

Již  nebyla  po  návratu  pranic  pobouřena,  naopak 
umírněna  a  povznesena.  Když  Viktorin  se  ji  tázal  pří- 
štího dne,  půjde-li  do  kostela,  odvěce  klidně  a  jakoby 
nic  paradoxního  nepravila:  „CheeS-li,  půjdu  do  divadla 
na  místě  toho.''  On  zasmál  se:  .Tak  vrtkavou  mĎŽe 
jen  žena  býti,"  pravil  žertem,  ale  ona  nepochybovala, 
Že  on  pochopuje  pravou  přiĚíou  tohoto  přechodu. 

Bylof  kromě  známé  nám  Kře^inské  výtečných  sil 
na  divadle  pražském,  a  slovutní  herci  i  zpěváci  účin- 
kovali po  bostinsku. 

Virgina  přemohši  nyní  překážky,  uvrhla  se  po' 
dlouhém  odříkání  se  téměř  iiznivě  do  této  rozkoSe 
umělecké.' 

„Jaká  to  prapodivná  ženská!"  hrozila  se  zas  nyni 
její  tchýně,  „bojím  se  teď  věru  o  svého  syna  více.  než 
když  byla  Virgins  nábožná.  Jaká  to  -démonická,  ne- 
bezpeěná  povaha  všech  protiv  schopna!  Vždyť  nepáchne 
víee  do  kostela,  a  kdežto  dříve  každodenně  jej  navště- 
vovala, nechce  nyni  ani  v  neděli  tam  vejiti  tvrdíc,  že 
nalézá  svého  boha  vSude,  a  nemá-li  právě  v  ten  den 
a  v  tu  hodinu  touhu  k  němu  se  povznésti,  že  by  byla 
pokryteffkou,  kdyby  tam  mTla  státi  bčz  pravého  zá- 
palu. Je  zcela  jiná,  oživuje,  mluvíme-li  o  divadle,  a  zdá 
se  skoro,  že  pozbývá  ve  společnostech   svého  českého 

n.nd  :,  nMni.  14 


878 

přízíuku.  Viktorin  ale  je  do  ní  slepě  zamilováD,  af 
dělá  eo  dĚlé.  Sledoval  ji  Ao  kostela  a  nyní  zas  do  di- 
vadla, kterému  druhdy  neprával,  ba  zdá  se  mi,  ie  by 
ji  sledoral  i  do  pekel." 

„Ona  ví  proíí  tak  Ěiní,"  řekla  na  to  Julinka.  „Je 
to  její  koketerie." 

„Je-li  moíno!"  zvolala  paní  Dochoslavová.  „Tir- 
gina  byla  by  koketní  ?" 

„Samá  vypočítavoet. "  svĚdf-ila  sama  sobě  Julinka, 
která  téžce  nesla  nejciteinějSi  porážku  svého  života, 
neboť  Srdínko  byl  dal  přesaditi  se  hned  po  zasnonbeoí 
Virginy  do  vzdálené  krajiny  Cech,  nedada  Julínce  ani 
s  bohem.  Julinka  vzdychajíc,  řím  chtěla  naznačit,  ie 
není  každá, ku  příkladu  ona,  takových  umělůstek  schopna 
a  proto  také  že  Štěstí  nedojde,  přistoupila  ke  stolu, 
aby  kávy  nalévala,  mezi  Čímž  přišla  Virgina,  aby  se 
,  svou  tchýni  kávy  popila.  Byla  nyní  tak  příznivě  změ- 
něna, ie  nebyla  skoro  k  poznání.  Její  krása  přicházela 
k  platnosti  úpravou  toalety.  Tchýně  upoužtěla  pozvolna 
od  výroku,  že  jest  Virgina  obmezena,  a  klonila  Se 
silně  k  úsudku  Julinčinu  o  její  koketerii. 

Jak  tchýni,  tak  měnila  se  též  ostatní  společností 
na  očích,  a  za  několik  měsíců  byla  to  změna  dokonalá. 
Její  úsudek  nehledaný,  skromný,  avĚak  nadšený-  nebo 
bystrý,  byl  zvláště  unaěleům  vítán,  a  tito  byli  prvními. 
kteří  všímajíce  si  dříve  než  kdokoliv  mladé  ženy,  stře- 
di^těm  hovorů  ji  učinili,  aniž  ona  toho  znamenala. 
Uál  a  dále  jali  se  i  jini  mužové  kořiti  se  její  kráse 
a  milostnosti.  Když  vcházela  pak  do  shromážděné  spo- 


379 
lečnosti,  stávalo  se,  že  bývala  časem  veškerá  pozoroos 
k  DÍ  obrácena ;  kruhy  rozevíraly  se  před  ni  dychtivě, 
a  uslySel-li  ten  neb  onen,  ie  bude  tam  a  tam  mladá 
Duchoslavová  přítomna,  přieházival  mnobdy  jen  k  vůli 
ní,  kteráž  měla  dosti  látky  ve  své  obraznoetí,  aby  oíÁ- 
vovala  celé  shromáždění  lidi  chtivých  zábavy  a  po- 
vzbuzeni a  nemajících  mezi  sebou  schopností  ku  vlast- 
nímu povzbuzení.  K  vůli  své  lásce  k  Viktorinovi  a  mrav- 
ním pojmům  jeho  i  své  společnosti  odříkala  se  jií 
nadobro  vší  touhy  po  dráze  umi^lecké ;  tím  vĚak  ne- 
umrtvila  dary  ducha  svého  a  zdomácněvši  ve  společ- 
nosti, k  niž  nyní  náležela,  pouštěla  uzdu  proudům  ducha 
tohoto.  Žasla  pak  sama  Často  nad  vlastním  netuSeným 
bohatstvím  vnitřním,  když  ve  skvělé  rozmluvĚ  myšlénku 
za  myšlénkou  proháněla  jako  obůostroj  z  tisícerých 
různobarevných  jisker.  Vše  nabývalo  pro  ni  půvabu. 
Oblékala  se  najednou  ráda  vkusně,  neb  zdálo  se  jí, 
že  dojem  celého  zjevu  raá  souhlasiti  v  každé  podrob- 
nosti, a  než  odcházela  bývalá  jeptiška  do  společnosti, 
neopomíjela  podívati  se  zpytavě  do  zrcadla,  zdali  vše 
sluší  k  její  zjevu,  jejž  nesla  na  divadlo  společenské 
zábavy.  Viktorin  byl  na  počátku  této  příznivé  změny 
své  ženy  opojen  láskou  a  hrdostí;  býval  sám  první, 
jenž  podněcoval  ohnivou  řečnici  k  rozmluvám,  a  jenž 
ji  3  obdivem  naslouchal.  Tenkráte  zaujímala  Virgina 
místo  ve  společnosti  a  v  srdci  svého  manžela,  které 
jí  záviděly  všecky  ženštiny. 

Když  přicházela  mezi  ně  pokaždé  jinak,  pokaždé 
krásuěji  přistrojena,   vedena  Viktorinem,  jen  v  ní  se 


880 

shližt!Jieím,  sledována  zraky  všech  přiťomojeh  mučů 
i  ženských,  jet  ji  zs  nejkrásuějSi,  DejzajímaTějSi  a  nej- 
SíastnějĚí  vyhlašovaly,  kdož  mohl  rovnati  se  jí?,  Ne- 
bylo na  Evětě  knížecího  stolce,  který  byl  by  mohl  při- 
dati dost  málo  jen  ku  blaženosti  tak  dokonalé,  Jeu  že 
to  byl  druh  blaženosti,  jemuí  nebývá  nikdy  dlouho 
trvati,  neboť  nekotvil  jediné  v  sráei  ani  pouze  ve  sna^ 
hách  po  dobru.  Tenkráte  zapomínala  Virgina,  Viktorin 
nechtěl  pamatovat  a  závistivé  ženské  netušily,  že  skvě- 
lému tomu  blahu  hrozí  bouře  a  zni6ení. 

Viktorin  ukládal  si  k  jiným,  jemu  záhubným  .po- 
vinnostem ještě  tu,  aby  byl  pokaždé  přítomen  témto 
zábavným  sehĎzimjeho  mysli  přeee  jednotvárným  a  ja- 
lovým. Přijímaje  s  vědomím  a  vděfiností  oběti  její,  kte- 
rou mu  přináŘela  odříkajíc  se  uměni,  měl  za  to,  že 
nesmí  dnibé  zas  oběti  odříkáni  se  společností,  které 
ji  vábiti  po6inaIy,  ibned  zas  od  ni  žádati.  Soudil,  že 
nynější  směr  Vii^nin  právě  z  téhož  uměleckého  po- 
pudu vychází,  a  byl  při  vší  osvicenosti  tak  velice  dí- 
tětem věku  svého  a  své  společnosti,  že  považoval  tento 
směr  za  oprávněný,  příslušný  Virgině  Duchoslavové  co 
jeho  manželce,  co  dámě  repre sentujíci  jeden  z  před- 
ních domb  pražského  měšťanstva.  Došlo  tenkráte  k  tomn, 
že  sama  pani  Duchoslavová  starší  vší  řevnivosti  k  Vir- 
gině zanechala,  přisvědčujíc  koneěně  svémn. choti.  Že 
jim  Virgina  teprv  syna  jejich  darovala;  vždyí  byl  nyní, 
Ěím  od  dětství  přes  jejich  vůli  býti  nechtíval,  obchod- 
níkem horlivým  po  vůlí  otcově  a  elegantním  společníkem 
po  matčinu  přání.  Více  než  jindy  bývala  tedy  mladá 


381 
pani  hejčkána  a  vynášena.  Tetaán  používal  každé  pří- 
ležitosti, aby  ji  obdařil  zlatem,  a  drahým  Šperkem, 
tchýně  zasypávala  ji  toaletou  vídeňskou  a  pařížskou. 
Viktorin  n»mítával  mnoho  proti  tomuto  přepycbn,  ule 
rodiĚe  zastávali  se  tn  snachy  proti  němn,  a  on  těšil 
se  z  těchto  d&kazS  lásky  k  Virgině  tak,  že  nedbal  více 
o  ostatní  malíeliernosti.  !Nedal  také  znáti,  že  počíná 
kmtě  cítit  svoje  jařmo,  kt«ré  ona  mu  nyní  tak  pritě- 
íovala;  vlékl  se  za  ní  po  salonech,  aniž  ona  tuSila; 
íe  poslední  již  silou.  Bývala  tak  zaměstnána  celou 
společnosti,  kterou  duchem  opanovala,  že  nemívala  po- 
kdy  všímati  si  manžela  zívajícího  v  nějakém  výklenku 
neb  dumajícího  v  němé  resignaei. 

O  Virgino,  hleď,  eos  učinila  z  okndlence,  druha 
svého ! 

Ona  nehleděla,  neviděla;  ostatně,  kdykoli  se  blí- 
žila k  Viktorinovi,  povyjasňoval  čelo  zpamatovav  es, 
íe  mu  zbývá  pří  věI  sponsté  přece  ještě  ona,  a^  ehle- 
dav  se  8  ní  o  samotě  v«  svých  pokojích  zapomínal  rád 
na  všecky  trampoty. 

Tenkráte  objevovaly  se  nové  opět  úkazy  v  litera' 
tóře  vědecké.  Viktorin  chopil  se  každé  nové  knihy 
a  nalézal  v  nich  povzbuzení  hojného  k  obnovené  vlastni 
činnosti.  Také  v  literatuře  naší  roíkvetlo  mnohé  nové 
kvítko.  Op  nemohl  se  odtrhnouti  od  milých  těchto 
kněh.  Byltě  poátoupíl  přes  nepříznivé  tomn  poměry  ve 
vlastním  vzdělání.  Znova  zaznívaly  v  něm  všecky  hlasy 
budíce  jej  k  úkolu  jeho  pravému.  Věci  jej  zajímaly 
TtrhuJLCe  jej  násilně  do  svého  proudu. 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


382 

^nes  téSím  ee  na  svoje  knih;  jako  iíznÍTý  aa 
sklenici  vody."  pravil  ženě  přicházeje  z  obchodu  domfi, 
a  zdálo  se,  £e  nevidi,  kterak  ona  přistrojena,  již  Čeká, 
že  ji  doprovodí  přes  chodbu  ke  tchýni,  kde  se  shro- 
mífcžďovala  spoIeSnoet. 

„Co  řekne  matinka,  nepřijdeme-li  tam?"  t&zals 
se  Virgina.  „Zapomněls,  že  má  společnost?" 

„Dnes  tam  nepůjdu,"  řekl  roztržité,  shodil  kabát 
a  vešed  do  vedlejší  studovny  uvrhl  se  do  křesla. 

Virginie  vyndala  si  ze  vlasů  květiny  a  diamanty, 
při  čemž  rozkázala,  aby  bylo  tchýni  oznámeno,  &e 
Viktorin  do  společnosti  nepřijde,  následovně  ani  ooa. 
Za  chvíli  byla  paní  Duehoslavová  sama  h  nich :  „Co 
se  stalo?"  tázala  se  vĚeeka  pobouřena;  jest  Viktorin 
churav?" 

„Ani  dost  málo!"  zavolal  tento  otevřenými  dveřmi 
z  vedlejší  studovny,  „chci  dnes  býti  doma." 

Matka  zbledla  při  těchto  slovech,  jež  zněly  jako 
vypovězení  války,  vlastně  vzpoury  proti  nynějSímu  vý- 
bornému zařízení  domácímu.  „Virgino,  ty  také?"  obrá- 
tila se  nanejvýš  rozhorlena  k  této.  „Zapomínáá,  čím  jsi 
povima  ,domu  svému  ?  Vždyť  to  není  společnost  jen 
moje,  tyořimeí  jednu  rodinu.  Což  neviS,  koho  očeká- 
váme ?  sama  jsi  vyzvala  některé  hosti  k  návštěvě. " 

„Drahý  Viktorine,"  prosila  a  chlácholila  žeouSka, 
„pojď  tam."  A  ješto  on  ae  nehnul  3  mÍBta,  přiběhla 
od  své  tchýně  k  němu  do  vedlejšího  pokoje,  přistoupila 
k  němu,  vzala  ho  za  ruku,  pohlédla  mu  v  oči,  a  on 
pohleděl  také ;  byla  výčitka  v  jeho  zraku,  ona  váe  po- 

D,lz.::,.  Google 


chopila.  Obétoval  tak  mnoho  —  tento  večer  mél  býti 
jeho.  Co  lile  počíti  e  tchýuí?  Vrátila  se  k  ni.  „Ma- 
tisko,  Viktoriu  nezaá  86  k  torna,  věř  mi  ale,  že  je 
Bemoeeo,  nenuf  ho  déle,  neeh  nás  doma." 

,Tak  nemocen  není,  abys  aspoh  ty  nemohla  při- 
jití," odveee  tcbifně,  „nevypadá  dokonce  ctraravě." 

„Já  sama?  nikdy  jsmb  ještě  bez  něho  nešla," 
brisila  se  Virgina. 

„Doufám,  že  jsi  v  domě  jeho  matky  tak  dobře 
uschována  jako  u  něho,"  podotkla  trpce  pani  Dticho- 
elavová.  „Vidím  vSak,  iň  musím  jíti,  abych  nebyla  déle 
obtížnou.  ■* 

Viktorin  vyskoĎiv  přišel  ku  své  matce  blíže :  „Jdi, 
milá  VirgÍDo,  sama,  jdi  za  sebe  i  za  mne,"  prosil  ji 
vlídně.  „Zanecháš  mne  v  dobré  společnosti,"  dodal 
ukazDiJe  na  knihy. 

Virgina  po  nějakém  váháni,  jímž  patrně  popuzo- 
vala tchýni,  svolila  k  tomuto  návrhu.  Opět  byly  kvě- 
tiny mezi  vlasy  a  diamanty  nad  čelo  připnuty.  Odešla 
od  Viktorina  po  boku  jeho  matky,  odcházejíc  ohlédla 
se  ještě  jednou  toužebně  po  malé  temnozelené  svět- 
nici, v  niž  jej  mezi  knihami  zanechávala,  zastavila  ae 
podávajíc  mu  ještě  jednou  mku,  ještě  jedno  políbení, 
když  pak  viděla  tchýni  zqova  popuzenu,  vyšla  již  rychle 
ze  svého  rája  na  jeviště  společenského  uměni.  Když 
takto  odcházela,  připadlo  jí,  kdyby  byla  herečkou  nebo 
zpěvačkou,  že  by  podobně  svůj  útulek  opouštivala,  aby 
na  několik  hodin  náležela  všem,  kteří  bj  při6li  na  ni 
podívat  ae.  Jaký  tedy  rozdíl  mezi  ákolem  nynějším 

Digtiic;,.  Google 


a  oním.  jejl  byla  obétorala  tak  těžee,  že  při  každé 
příležitosti  ta  obéf  na  srdce  ji  padala. 

„Eoadil  jest  velký,"  odpovédéla  sama  sobě.  „Ny- 
nější úkol  je  lichý,  onen  byl  by  vineĚeně  užiteéným. 
Jaký  Maboký,  posvěcující  áojem  odnáSívám  já  z  divadla, 
podobný  dovedla  bych  sp&sobit,  «  kdo  ví;  nenašla-li 
bych  nové  akcenty,  oefp&sobíla-li  byoh  otřáBajíci  dojmy. 
Což  naopak  biidu  řinit  nyní?  Několik  bodin  umoř-ína 
a  po  nich  nezbude  niřeho.  Toť  není  práce,  to  není 
náhrada,  jak  někdy  se  chci  přemlouvat.  Jediná  ná- 
hrada má  jest  Viktorin,  a  musím-Ii  od  něho  jíti  — " 
byly  na  raístó,  vešly  z  pokojů  paní  Dnchoalavové  do 
salonů. 

„Na  jevišti,"  pokračovala  v  ducbs  Virgina  ve  svém 
rozjímáni,  „měla  bych  sjednocený  úkol.  ^brala  bych 
vážně  všecku  síla,  provedla  bych  kus  pravdivého  žiti ; 
nic  nebylo  by  lživé,  ani  smích  ani  slzy.  Ci  je  to  lei, 
když  vystoupí  umélec  s  krásným  úmyslem  svým  a  řekne : 
,Hle,  tak  plái^e,  tak  směje  se  srdce  lidské. ■Zapomeňte 
na  povrchnost  svých  strojených  poměrů  a  dívejte  se 
pomocí  mojí  do  srdce  vlastního!'  Nyní  ale  bude  mfij 
úsměv  lživý,  když  budu  vítat  lidi,  kteří  mi  nejsou  ni- 
Éím  vedle  toho,  od  něhož  jsem  k  vfili  nim  se  vzdáJita; 
nyní  bude  moje  óěastenetví  lživé,  když  budu  naslou- 
chat jejich  slovům  a  na  oko  jejich  zájmy  ae  za- 
městnávat." Mezi  těmito  myšlénkami  klaněla  se  spo- 
lečnosti tím   hlouběji,  čím  méně  měla  komu  eo  říci. 

„Což  bych  za  to  dal,  kdybych  mohl  s  vás  sníti 
vĚeeky  tyto  poklony,  kdybych  váín  mohl  lůkrásti  vSecky 

D.3t,z^=;vC.OOglC 


S86 
ty  íráse,  &t  sebelíbezn^i  z  yaĚieli  úst  zaznívají,  a  od- 
kryti hloubku  mjSléaky  a  pravdivogt  citu,  který  nyní 
tlumíte,"  proBitufil  mezitím  k  ní  Muboký,  zvučný  hlas. 

Byl  to  hrabe  Vrbna,  jenž  téhož  večera  se  byí 
u  Duchcslavů  dostůviL 

Zarazilo  ji  to,  nevědéla  eo  si  má  o  oěm  mysliti, 
neznajíc  dokonce  jebo  poipér  ke  tchýni  a  pamatujíc 
66  málo  jenom   na  jeho  osobn   z  dětských  jeětě  let. 

„Zde  není  místa,  abj  se  mohlo  vydrati,  po  čem 
toužíte,"  odveee  jemu.  ^Jak  můi£et«  to  hledati  ve  gpo- 
leínosti?" 

„Nehledám  to  také  ve  společností,  hledám  to  pří 
vás.  Vy  vládnete  slovem,  výrazem,  myšlénkoij,  jste 
žen*  neobyčejná." 

„plníte  též  neobyčejpé  úklony.  Ale  odpusťte,  ner 
najdete-li  přes  to  všecko  čeho  hledáte,  jsem  dnes 
mrzuta." 

„Vy?  Myslil  jsem,  že  to  není  možno.  JMáte  tak 
jasné  oko,  ani  teď  v  něm  není  stínu,  ačkoli  se  stahují 
ústa,  jako  by  jim  bylo  do  pláče,"  Jen  to  dořekl,  a  slzy 
leskly  seVirgíně  voĚích;  rychle  musel  býti  vějirpultěn, 
rychleji  zdvižen,  nepozorovaně  oči  utřeny. 

„Co  je  vám?"  tázal  se  hrabě  neúnavně  dále. 

„Schází  mně  zde  můj  muž,  jenž  mě  dnes  nedo- 
provodil,"  odpověděla  skoro  prudce.  „Toť  pochopujete, 
íe  mě  nic  nem&že  tě&íti." 

S  tím  odvrátila  se  od  něho  na  důkaz,  že  chce 
hovor  ten  ukončiti ;  nduvila  a  jinými  lidmi,  ale  eo  ne- 
vidět oetnnl  se  hrabě  zaa  po  j«jí  boku. 

Digtiz^c;,.  Google 


Virgina  b;la  opravdu  mrznta,  &  celá  společnost  ji 
nudila.  Hrabe  Vrbna  byl  alfl  tak  duchaplně  pozorný, 
íe  by  bylo  náleíelo  k  tomu  zatvrzelejší  srdce,  aby  se- 
trvalo ve  vzdorech.  Tázal  se  jí,  pro6  ViLtorÍB  do  spo- 
lečnosti nepřiSel,  a  když  mu  to  upřímně  pověděla,  tázal 
se  dále,  jaké  to  knihy  chotě  její  tak  zajímají.  Tím 
zapřed)  ee  hovor  pro  ni  nejzajímavější  o  Viktorinu 
a  jeho  knihách. 

Hrabě  neznal  se  v  tomto  obom,  soudil  však  o  vě- 
cech a  mluvil  o  nich  tak  obratně,  ie  Virgina  s  ním 
ráda  pohovořila.  Při  tom  měl  za  svou  příjemnou  po- 
vinnost zalichotit  jí  po  kaidém  výroku  její  tak  něžné, 
s  takým  upřímným  a  pravdivým  obdivem,  íe  ji  to  mu- 
selo těSit,  af  se  tomu  sebe  vice  bránila.  Byla  by  se 
mn  kdykoliv  jindy  přes  to  všecko  vymknula,  aby  ko- 
nala svou  povinnost  společenskou,  rozdělujíc  se  co  moiná 
mezi  všecky,  ale  toho  večera  tížilo  ji  jako  olovo  ve 
hlavě  i  v  žilách,  nedovedla  nikoho  bavit,  protož  dala 
baviti  sebe. 

„O  bud  žárlivým,  probůh,  bud  žárlivým!"  zvolala 
přicházejíc  domň  a  klesajíc  v  náruč  Viktorina,  jenž  na 
ni  mezi  knihami  mírně  a  při  nejlepší  mysli  čekal. 

„Toť  bych  byl  bláznem!"  smál  sq,  hledě  jí  pln 
dftvéry  ve  tvář. 

„Máš  ale  přičinu;  bavila  jsem  ee  po  celý  večer 
výhradně  s  Vrhnou,  a  přiznávám  se  ti,  že  jsem  b  nim 
raději  mluvila  než  8  kýmkoliv  jiným." 

„Není  možná!  raději  seí  se  mnou  teď?" 

Digtiz^c;,.  Google 


„Oh\  jaký  to  rozdíl!" 

Sinéjiee  ss  jako  déti  y  boKpeČBOSti  evé  14skj  Yir- 
ginÍDO  i^eludu  o  iárlírosti  obejmuli  se. 

XXXYIII. 

„Bobře  že  přicháziě,"  oslovil  starý  Dnchoslav  svého 
syaa  do  pisárny  TStoupivěJho.  „Očekávám  tě  s  netrpé- 
lÍTDsti;  máá  mi  povédéti,  zdali  se  mýtím,  aoebo  je-li 
chyba  v  počtech." 

Starý  pán  vstal  a  odkládaje  brejle  vypadal  bledý. 

Tiktorin  měl  hlavu  plnn  obéžoic  a  vlasatie,  jimiž 
právě  se  obíral,  jakož  i  celou  soustavou  svétovon.  Pře- 
tíel  si  rukou  ěelo  a  přemáhaje  vnitřní  odpor  zasedl 
trpělivě  za  knihy.  Pracoval  pozdě  do  večera  a  přišed  domů 
přecházel  ten  večer  tiSe  po  pokojích  nestnduje  niěebo. 

„Musim  opět  sama  mezi  lidi?"  pronesla  lichotivě 
a  prosebně  Tlrgina,  která  byla  několik  šfaetných  krá- 
sných večerů  o  samotě  s  Yiktoricem  zažila. 

Teuto  večer  byla  společnost  opět  u  nich,  a  při  té 
oesměla  ovšem  scházeti,  neměla-lí  matinks  po  celý  ten 
čas  dosti  chladná  nadobro  se  rozhněvati. 

„Nikoliv,  mé  dítě,  půjdu  d&es  s  tebou,"  řekl  skoro 
měkce. 

Jako  by  ho  tam  ale  nebylo  bývalo,  nebylo  ho  vi- 
dět, za  to  zaujímal  hrabě  Vrbna  jeho  místo,  jakoby 
tak  bylo  umluveno.  Byl  to  podivný  člověk,  pořád  jeStě 
zajímavý,  ano  víc  a  více  obratuý.  Byl  zanedbal  nějaký 
čas  Duchoslavovie  dům,  a  pani  Duchostavová  jij  ráda 
viděla  vraceti  se,  třebas  viděla,  ie  jej   nyní  Tí^ua 

Digtiz^c;,.  Google 


láká.  Vrbna  ovládal,  koho  chtél  ivláčtnim  spůsobem. 
Již  dělal,  jakoby  bylo  jeho  dávným  právem  vadle  Vir- 
giny  stát,  posedět,  po  salonech  ji  provázet,  a  bylo  to 
teprva  po  druhé,  co  to  zkoušel.  Nejevil  strachu,  ídali 
mu  to  snad  náhle  zapovědí,  anebo  bude-li  to  mladé 
paoi  nepříjemné.  Zdálo  ee.  že  nemá  Dejmeoší  pochyb- 
Dosti  o  sobe.  Přitom  měl  jakýsi  lehký  a  dosti  příjemný 
sarbaemus  po  ruce,  kdyby  byl  pozoroval  jediného  hnnti 
odporu  u  dámy,  již  takto  se  dvořil,  tak  ie  tato  pak 
sama  sobe  smĚSnou  si  připadala.  Cítila  se  zahanbenu 
a  musela  přece  smáti  se  své  vlastni  obavě,  kterou 
zdála  se  v  takové  chvíli  více  blouditi  nei  aábuFou  na 
oko  nevinnou  se  zdvořilým  mužem. 

Tato  zábava  byla  ostatně  tak  poutající,  že  při  ni 
až  příliš  snadno  na  všecko  nebezpeěi  zapomínala.  Hrabě 
mluvíval  o  tom,  co  jiného  zajímalo,  vždycky  raději  než 
o  předmětech  vlastní  volby.  Nedal  toho  však  znáti, 
také  netvořil  si  předsudky,  že  by  to  neb  jiné  muselo 
tu  a  tu  osobu  zajímati.  Nemluvíval  se  všemi  ženskými 
o  šperkách  a  o  lásce,  ani  a  řemeslníkem  každým  o  jeho 
řemesle;  věděl,  že  musí  člověk  dříve  seznán  být,  než 
dá  Bvé  ehuti  a  choutky  na  jevo,  a  Vrbna  znal  mistrně 
vyzvídat  je,  záleželo-lí  mu  na  tom.  Byl  zvědavým  víee 
než  vědychtivým.  Nau&il  se  mnohému  z  téže  příÉiny. 
Zvědavý  bývá  větším  skeptikem  d&ž  jiný  vážný  bada- 
tel; pochybuje  o  tom,  eo  tomuto  navždy  jasným  se- 
trvává, a  co  mu  září  při  každém  skoumavém  krokii, 
o  dobru  totiž,  jež  vládne  tiše,  skrytě,  nepoznané  a  zne- 
uznaně, jež  ale  přece  vládne  nade  ršeeken  zpozdilý 
hfuk  světa  a  jeho  dějin. 

D,lz.::,.  Google 


Vrbna  nemohl  v  ně  uvěřiti,  a  viděWi  jeho  zdáním 
ozbrojil  Be  veškerým  nměnim  anthropologickým,  aby 
pHSel  na  stopu,  íe£  to  zdání,  a  dobra  že  není.  Ne- 
věřil v  lásku  nezištnou  a  Čistou  a  nepochyboval,  le 
bude  věci  zcela  moinou  a  zajimaTou  odlonditi  srdee 
té  mladé  ženuSky  Viktorinu,  jehož  nikdy  vystáti  ne- 
mohl. 

Seznav  Yirginu  stal  se  zvédavým.  Slýchaje  o  ro- 
mantické lásce  její  a  Vikíorinově  myslil  si,  4e  by  bylo 
divem,  aby  byla  vytrvalá  i  v  manželství ;  tomu  nevěřil, 
cítil  se  povolaným  tuto  lásku  zkouSeti.  „Nevěř,  Čeho 
nemáš  důkazů,"  pravil  a  domníval  se  býti  ve  svém 
^ávu  co  ruiitel  blaha  dvou  lidi. 

„Máme  zas  o  filosofii  rozmlouvati,'  pomyslil  si  se 
smiehem,  když  zaéal  obcházet  Virginu.  „Toť  by  bylo 
přiliS  pedantické  a  směĚné.  O  čem  tedy  ?  Nejlépe  o  lásce ; 
honosí  se  svou  láskou  k  muži,  nuže  af  mi  o  ní  hezkpu 
báchorku  poví." 

Bostal  se  snadno  na  ten  předmět.  Znal  zakrýti 
ůtiocitem  svou  hrubou  zvědavost,  znal  tázati  se  dL'tsky 
DSíinně  a  něžně.  Zapfedl  Virginu  tenkráte  v  rozmluvu 
tím  zajimavéjĚi,  vyslovoval  svoje  pochybnosti  o  lásce 
spĎsobem  nejmimějšim  a  dával  se  na  oko  rychle  pře-' 
svědĚovati  o  pravdivosti  tohoto  citu.  Jindy  vyslovil  opět 
jinou  pochybnost,  z  nií  přesvědčiti  se  sice  nedal,  při- 
pouštěje věak  jedinou  výjimku,  a  tou  byla  Virgina. 
Vyslovil  to  ostýchavě  a  vroucně,  že  ji  to  nemohlo 
uraziti,  a  viděl-li  poněkud,  že  se  mu  Virgina  již  již 
vyhýbati  počíná,  ihned  nastražil  Viktorina,  rozmlouvi^e 


pftk  již  pouze  o  ném,  vyoágeje  jeho  Týtečné  Tkstnosti 
a  připouštéje,  že  takorého  nmie  milovati  jest  poTtn- 
nosti  povmáÁejiei.  Pak  dával  znáti,  že  kaMému  roToěž 
Tybornému  člověka  neni  téhož  šUSsti  souzeno,  a  pro- 
náiel  mnoho  zádamčivého  a  pohnutlívého,  čím  se 
ninsel  konečně  státi  mladé  dámí  aspoň  dost  málo  za- 
jímavém. 

„Dnes  nemasiS  byt  žárlivým;  opět  rozmlouvala 
jsem  s  hrabětem  po  cely  večer,  bádej  ale  o  čem  ?  Po- 
řád jen  o  tobě!  Ale  kde  jsi  vézel  po  celý  čas?"  Tak 
lichotila  se  ženuSka  po  svém  návratu  ke  drahému  choti, 
a  byla  by  ráda  slySela  totéž  ubezpečování  jak  ondyno, 
že  mu  totiž  nelze  býti  žárlivým.  On  ale  odstrčil  ji  a£ 
jemně  přece  chladněji  než  jindy.  „Co  asi  stály  vSecky 
ty  přípravy  a  pohoštění  dnešního  večera?"  tázal  se  na 
miste  odpovědi  k  její  otázkám.  Ona  se  zachvěla;  co 
to  znamenalo?  bylo  možno,  aby  bylo  mezi  nimi  řeči 
o  takých  otázkách?  co  záleíelo  jí  na  tom  vSem?  af 
to  stálo,  co  stálo.  Ji  zajímaly  jiné  otázky;  byla  vylí- 
čila Yrbnovi  se  zápalem  unášejícím  malou  Část  svého 
ětěsti,  d&věru  a  lásku  obapolnou,  svoji  i  Viktorinova; 
byla  mezi  tímto  líčením  tak  vysoko  mezi  oblaka  vy- 
stoupila, že  musela  cítit  ránu  tím  větší  při  této  ne- 
očekávané otázce.  „Proč  tážeš  se  najednou  na  takové 
věei?"  odpověděla.  „Ostatně  víš,  že  já  o  tom  ničeho 
nevím,  vedef  tvá  matka  domácí  ůíty,"  On  nie,  nevšiml 
si,  že  ji  bylo  líto,  jak  chladně  s  ni  zachází ;  usnul  ne- 
promluviv více  ani  slova.  „Můj  bože,  mfij  bože,  co  se 
stalo?"    myslila  si  Virgina,  která  ovšem  usnouti  ne- 


391 
mohla.  „Bylo  t^  tnoíno,  aby  byl  Žárliv,  či  nemiluje 
mne  vic?" 

Ubohá  žena  myslila,  že  lansi  jedno  nebo  druhé 
předpokládati.  Ji  souíila  jeuom  nejistota,  co  z  obojího 
je  pi-avdou,  na  jinou  příčinu  nepřipadla.  Viděla  svítat 
nový  den,  aniž  by  své  hádanky  byla  rozředila,  aniž  by 
byla  pokoje  nalezla.  A  co  bylo  nejhoršího,  časem  jí 
bezděčné  v  uSich  zazníval  krásný  VrbnBv  hluboký  hlas; 
bezděčně  alyčela  opakovat  svůdná  jeho  slova,  bezděčné 
odpočívala  si  při  nich  její  znepokojená  mysl,  nei  eí 
byla  toho  védoma,  a  násilně  ten  slastný  přelud  neza- 
platila. Báno  nemluvné  snídaní,  chtadňé  „s  bohem". 
Takové  to  nebývalo  posud  mezi  ní  a  Viktorinem ; 
plačky  uvrhla  se  na  sedadlo. 

Viktorin  veĚel  do  pisárny  a  znova  pra(Tova1 ;  když 
pak  otec  k  němu  tázavě  přistoH])il,  řekl  Viktorin:  ,Tys, 
otče,  se  nezmýlil ;  byli  jsme  oSizeni,  výlohy  byly  ohromné, 
ztráty  citelné.  Klesáme."  - 

'       „Nepreěkára  toho!"  zvolal  otec  vĚecek  změněn  ve 
tváří. 

„Není  tak  zle,"  odvětil  klidně  Viktorie.  „Pevnou 
rukou  lze  vĚecko  napraviti.  Nejprve  stěsnámo  se  v  pří- 
bytku, přestaneme  dávat  hosticy,  kruh  dobrých  přátel 
nám  dostačí,  naše  dámy  přestanou  skvostně  se  strojit; 
za  druhé  odstraníme  v  obchodě  podezřelé  nám  osoby, 
vídyE  vidíš,  ře  ti  stojím  ve  slově  a  íe  praeuju  zíi  dva 
i  za  tři  8  chutí  a  píli." 

„Tyt  mlíivíS  jako  člověk,  z  něhož  nebude  nikdy 
pravý  velký  obt-hodDÍk.    Tim  jednáním  snad  bychom 

D,lz.::,.  Google 


se  vyhnuli  úpadku,  ale  obchod  náS  klesl  by  uavžáy 
na  kramářfltví,  a  to  rovněž  nepřečkám.  Nyní  ovládá 
náš  dům  všecky  ostatní,  my  sami  řídirae  kurs  peněžní, 
máme  kns  vlády  světa  v  rukou,  a  ty,  malicherný  ělo- 
Těíe,  eheeš  se  jí  vzdáti?  Cheeš,  abychom  prodávali 
zboží  ve  drobných  dávkách  každému,  kdo  svých  ně- 
kolik krejcarů  za  to  ráčí  dáti?  Jdi,  otevři  si  oa  ná- 
městí boudu  a  kramař  si  sám.  Dnchoslav  z&stane  vel- 
kým, af  stojí  nebo  padne.  Nyní  jde  o  ducha  kupe- 
ckého, a  toho  T  tobě  hledám,  tohos  mi  dlužen  po  svém 
slibu.  Nyní  jde  o  odvážné  spekulace,  které  z  nynějších 
nesnázi  nejenom  nám  pomohou,  nýbrž  nás  vycesoB 
výše  ješté  nad  posavadní  naSi  moc.  Fraha  miisi  sly- 
nouti obchodem  svým,  a  jméno  Duchoslavovo  af  ee 
vyslovuje  co  jméno  vladařovo  ve  svétě  hmotného  jmění. 
Tak  pomáhá  si  člověk  veliký  z  nouze ;  malé  porážky 
slonži  mu  za  stupně  k  obilovené  slávě." 

Starý  Duchoslav  takto  rozmlouvaje  příSel  do  ohně, 
aniž  směl  syn  více  čeho  namítati.  Jako  mladík  otočil 
se  na  patě  spěchaje  do  pisáren  a  do  skladů.  Diktoval 
téhož  dne  nesčíslných  listů,  objednával  zboží  ze  vSecb 
konců  světa,  dával  rozkazy,  nařizoval  práce,  a  do  ve- 
čera obživl,  oddal  se  nadějím  nejskvělejším,  obdařil 
ženu  i  nevěstu  novými  šperky  a  hříčkami  a  stál  na 
tom,  aby  si  koupil  Viktorin  nového  kooě,  poněvadž  na 
svém  jízda  jej  pranic  netěší,  a.  on  patrně  malomysl> 
ným  se  stává,  málo  se  pohybuje. 

Viktorin  nesměl  ničeho  namítati.  Otcovým  hla- 
vním pravidlem  bylo  nesvěřiti  žádného  tajemství  žen- 


393 

ským,  ani  ženám  vlastnim,  Viktorin  byl  otcem  přemlu- 
ven a  mieen  podrobiti  se  rovněž  témuž  pravidlu,  a  zmí- 
nil-li  se  VirginĚ  hned  na  počátku  svého  nového  sMe- 
dání  o  možném  úpadku,  neĚinil  to  pjni  nikdy  viee. 
Jeho  zamyšlenost  priĚla  tedy  na  jeho  vlastni  vrub  tim 
víee,  čím  otec  veselejším  a  éilejším  sa  jevil.  Viktorin 
vyhýbal  se  otázkám  ženiným.  Její  bezstarostnost  jej 
krutě  bolela,  divil  se,  že  sama  nepřipadá  na  příÉinu 
jeho  starosti.  Byl  by  snad  prohreSíl  se  proti  pravidlu 
otcovu,  kdyby  to  byl  uznal  za  prospěšné,  ale  viděl  zde, 
že  není  pomoci,  otce  že  nelze  převrátit  ani  přemluvit. 
K  Éemu  by  tedy  měla  Virgina  i  s  ním  hledět  napřed 
již  do  propasti,  do  niž,  jak  myslil,  jejich  rodina  ne- 
yytinutelně  se  hnala?  A  ona  ubohá  obávala  se  záhub- 
nější  propasti  a  děsila  se  pro  sebe  hrozntjSích  věci, 
měla  've  spoluúčinkováni  Viktorinovo  v  obchodě  tolik 
důvěry,  že  myslila  nejinak,  nežli  že  je  všecko  napra^ 
véno,  o  Ěem  jednou  se  byl  zmínil,  I  ona  musela  však 
skrývati  své  obavy  před  ním,  i  ona  měla  tajemství,  jež 
hrozilo  vzrůstati,  aniž  mohl  kdo  věděti,  k  jakým  koncům 
se  schýlí.  Tak  vyšla  bouře  na  obzor  milujících  se  man- 
želů nenadále,  odkud  ji  nejméně  tuših. 

Viktorin  zůstal  nemluvným  ode  dne  ke  dni.  Co 
Virginu  nejvíce  mýlilo  a  děsilo,  bylo,  že  zanechal  nej- 
milejšího zaměstnáni  mezi  milovanými  knihami  svými, 
prchaje  takměř  ze  svého  domova,  aby  vězel  od  rána 
do  noci  v  obchodě. 

Tchýně  její  netušící  ničeho  ns  žádnou  stranu  vedla 
bezpeÉně  a  hrdě  dále  svůj  velký  dům. 

D,lz.::,.  Google 


S94 

Virgina  netroufala  si  nyní  ríee  prositi  zftsmušilého 
Viktorina,  aby  ji  doprovodil  do  společnosti,  a  sledovala 
tam  mlčky  tehýni  svou.  Kdyby  nebyla  myslila,  že  iná 
Viktoria  při&inu  hoévati  se  oa  ni,  byla  by  směle 
a  láskyplně  z  něho  vyloudila  jeho  tfSi.  Tak  netrou- 
fala si  dotknouti  se  domnělé  rány  a  prodlužovala  to 
trápeni. 

Vrbnovi  nebylo  lze  vyklouznouti ;  byl  tak  uctivý 
a  Ěetrný,  že  aui  zlá  povést  se  nemohla  dotknouti  jeho 
chování  se  k  ní.  Pozoroval  dobře  její  zadumĚivost,  již 
hleděla  aiee  skrývat,  nikolÍT  ale  jeho  bystrozrakn;  po- 
zoroval dále,  že  Virgina  se  vyhýbá  mluvit  o  Viktorinu 
a  o  své  lásce,  což  byla  jen  jednou  uÉinila.  Z  toho  vy- 
vozoval divné  úsudky,  a  iSím  byla  Virgina  zdrženlivější, 
tím  zvědavějším  byl  on.  Zdálo  se  mu  přes  tu  chvílí, 
žeby  i  život  nasadil,  aby  se  dověděl,  eo  se  děje  s  Vir- 
ginou. 

Někdy  troufal  si  myslit,  že  láska  to  k  němu  posud 
neuvědomělá,  a  jásal  vítězoslavně  domnívaje  se  viděti, 
že  není  věrnosti  v  lásce.  Jindy  napadlo  mu,  že  Vir- 
gina trpí  spíše  zanedbáním  mužovým,  a  tenkrát  opo- 
vidal  mu  osten  žárlivosti,  že  váSeň  zvědavosti  zplodila 
v  něm  váĚeň  jinou,  mnohem  hlubší  a  nepokojnější. 

Opět  se  viděli.  On  byl  sotva  chvíle  té  se  doěkal, 
kdy  by  před  ní  předstoupil  a  tlukoucím  srdcem,  zbled- 
nuv před  ni.  Tu  stál,  měl  ji  před  sebou,  pohlcoval 
zrakem  její  milý  zjev.  Cím  tajila  se  přede  všemi,  to 
jemu  neušlo,  mělať  oči  uplakány.  Nebyla  jí  nic  platná 
vSecka  růžová  voda,  kterouž  si  je  byla  schlazovale, 

D,l,z^:;,.  Google 


než  přiáía  mezi  ]idi,  Oh,  což  bj  za  to  byl  dal,  kdyby 
pro  něj  byla  ronila  ty  drahocenné  slzy! 

Mluvil  k  DÍ  poloĚeptem,  netronfal  si  slovem  zava- 
dit o  to,  eo  jej  pobuřovalo,  a  přece  nemohl  to  lépe 
vysloviti  než  touto  zdrienlivosti,  tou  pravdivostí  vý- 
razu v  Btlumeném  hlase  a  v  okn  váánivém.  Ona  mu- 
sela to  znáti,  a  doma  setkala  se  s  roztržitým  políbením, 
se  zrakem  jinde  bloudícím,  s  rubou  bez  vřelého  stisk- 
nutí. Oo  poíHi,  eo  počíti?  Sebrala  odvahu,  cítila  se 
nevinnou,  mosela  doufati,  že  vše  lze  napraviti.  Šloí 
o  Tikíonna,  o  muže  nade  všecko  milovaného. 

On  fíiĚel  domů,  i  ona  neĚla  nikam.  Chystala  mu 
vše,  jak  to  míval  rád,  obklopila  jej  tisieetou  pozorností, 
usadiia  se  blízko,  skoro  u  nohou  jeho  na  nízkém  se- 
dátka. Jala  se  k  nému  mluvit  hlasem  nejvroncnéjŠim, 
chvílemi  Štěbetala  vesele  jako  děcko  s  maminkou,  pak 
šeptala  slova  lásky,  jako  když  slavík  zaklokotá,  a  za 
chvíli  mluvila  zas  rozumné  jako  žena  k  muži  začínajíc 
o  tom  a  o  jiném,  co  jej  vždycky  zajímávalo  —  ale  on 
neodpovídal,  vytahoval  ruku  z  její  ruky,  koneĚně  vstal 
a  chodil  po  pokoji  nepromluviv.  Nemohl  ven  z  toho 
kruhu,  jenž  ho  jako  do  vězení  svíral.  Viděl  neustále 
otce  zoufajícího  sobě,  matku  udéSenu,  ženu  milovanou 
zničenu,  sebe  zneuctěna  před  celým  světem,  a  alyšel 
úsudek  tohoto  světa:  „Tak  hospodaří  filosof,  tak  b!on- 
znilka  mladá  žena  z  kláštera  vytažená.  Co  ubozí  staří 
nahospodarili,  rozmrhali  mladí  neteěností.  On  vězel  po- 
řád ve  knihách  a  ve  hvězdách,  a  ona  byla  bodně  ne- 
praktická.   Tak  děje  se,  ehce-li  Ělověk  nad  svňj  obor 

Cooglc 


vyniknouti."  Odsoudivše  jej  takto  budou  Řosáci  ná- 
ramné spokojeni  svon  praktičností  a  nevědomostí.  Ne- 
šťastný Viktorin  nemohl  a  nemohl  jinam  se  Bv^mi 
myšlénkami.  Byla  to  hrůza  vězet  v  nich,  vidět  váe  při- 
cházet a  nemoci  táhnouti  válečné  proti  nepříteli  svému. 

Virgina  ale  vypukla  konečně  bolem  a  úzkostí  svon : 
„Viktorine!  Co  jsem  ti  uÉinila,  že  mne  více  nemilujeě?" 
Ani  její  pláč,  ani  její  výčitky  jím  nepohnuly;  zůstal 
chladuým  při  stzáeh  těch.  Mél  přízrak,  při  němž 
mněl  viděti  tóei  ještě  trpčích  z  týchž  juilených  očí.  Jeho 
zdánlivá  lhostejnost  zpamatovala  ji  dříve  než  by  byla 
učinila  smířlivá  slova.  Sebrala  se  a  umlkla  též,  ale 
hrozná  lítost  sevřela  jí  srdce. 

„Co  máte  mezi  sebou?"  tázala  se  pani  Duchosla- 
vová  znamenajíc  rozladěni  manželů,  při  čemž  tekly 
znova  slzy  Virgininy,  a  Viktorin  odešel. 

„Co  tropí  Viktorin?  eo  je  Virgině?"  tázala  se 
stará  pani  svého  muže,  a  tento  zas  domluvit  synovi 
svým  spusobem :  „Chceš  zničiti  zbabělým  cbovúiim 
kredit  našeho  domu?  či  svěřil  jsi  se  co  slaboch  ženě?" 

„Nesvěřil  jsem  se  nikomu."  odvěce  syn,  „neubli- 
žuji našemu  domu,  ale  nejsem  s  tvým  jednáním  sroz- 
uměn. Tak  nejedná  rozumný  muž." 

„Eozumný  muž?"  posmíval  se  mu  otec.  „Tuším, 
že  vážíme  každý  svoje  rozumy  jinde,  já  na  zemi,  ty 
ve  hvězdách;  a  já  ti  ukážu,  kdo  z  nás  má  pravdu.  Já 
starý,  avšak  mladistvý  člověk,  anebo  ty,  mladý  starce!" 

„Prosím  tě,  otče,  jen  žádných  zkoušek  a  podob- 
ných diíkazů,  dávám  ti  všecku  přednost  před  sebou, 
jen  zastav  se  nyni,  pokud  je  Čas." 

D,lz.::,.  Google 


397 
„  JeSté  nenastala  -  ta  ch?fle,  aby  oteové  dětí  po- 

slonehali.  Poslechni  ty,  smiř  se  s  ženou  svojí  a  nedej 

ZDiíti  světu,  Že  se  cokoliv  děje." 

„Se  ženon?  Edo  chce  mi  mlnvit  do  toho,  co  e  ni 

ntám?  Což  ona  snad  si  stěžovala?" 

Uspořím  vám  i  sobě  konec  této  rozmluvy,  nepfi- 
šlof  k  žádnému  rosluštěnf,  ale  Yiktorin  Ělechetný  a  do- 
brotivý, nesnesl  jedno,  a  to  bylo  podezření,  že  by  jeho 
žena,  pro  nížto  vSe  přítomné  neblaho  snášel,  pro  nižto 
žil,  a  gouže  se  v  nynějším  postavení  ekoro  umíral,  že 
by  tato  žena  jej  zneuznávala.  Trpkost  nikdy  nepoeitěná, 
nikdy  netnšená  vzmáhala  ae  v  něm  proti  Virgině,  ne- 
odolal, aby  jí  nedal  výrazu,  a  ona  div  si  nezoufala. 
Tchýně  nemohla  se  ubránit,  aby  nefekla  muži  svému 
nebo  Jutince:  „Vždyť  jsem  to  říkala,  že  to  sepotrvá; 
již  je  po  té  blouznivé  lásce."  A  Julinka  řekla:  „Ovšem, 
ovšem,  ráěíla  jste  vždycky  říkati,  že  je  mladá  paní 
trochu  koketní." 

„Já  že  jsem  to  říkala?  To  se  mýlíte  velice,  Ju- 
linko.  Ona  jest  nyní  pod  mou  ochranou,  a  já  bych  jí 
koketerii  zahnala.  Ale  on,  jeho  knihy  bývaly  vždycky 
jeho  bohem.  Takový  muž  je  sobcem,  Je  pohodlným,  za- 
nedbává Ženu,  sám  nedbaje  žádného  vyraženi  nedopřál 
by  ani  ženě  slunné  zábavy." 

„Ano,  ano,"  svédĚila  ozvěna  Julie.  ^Ty  knihy! 
JakŽiva  jsem  žádnou  nepřeětla  a  jsem  ráda  tomu. 
Ubohá  mladá  pani,  ach  ty  knihy!" 

Ostatní  n^k  utonul  v  kávové  £íšee. 

Digtiz^c;,.  Google 


898 

Tchýně  doSla  si  sama  pro  svou,  nyní  milovanoa 
nevěstu ;  oblékla  si  ji  sama,  odvedla  }i  tomu  zarytému 
Viktorinovi,  jenž  pry  neuměl  si  jí  v&žiti. 

Virgina  jej  opustila  jednou  a  zas  i  zas.  Pak  stalo 
se  to  zTjkem,  aniž  bylo  rice  otázky  a  úmluvy  s  její 
strany  s  Viktorinem,  má-li  odejít  řili  nic,  půjde-li  oa 
6  ní  anebo  ne.  Bylo  to  dtvoé  a  hrozné,  kteraJc  k  nérau 
scbladla.  Mluvila  k  nému  vlídné  a  chladně,  ani  ruca, 
ani  ústa  nehledaly  se.  I  on  dovedl  býti  chladným. 
Bez  bouře,  ale  beze  žáru  plynuly  mrazivé  dni  s  jino- 
vatkou, užírající  květ  láeky. 

„Jak  ti  sluĚí  tento  šat!"  zvolala  tchýně  jednou 
veřer,  než  odjely  spolu,  neb  Virgina  navátěvovala  již 
společnosti  bez  Ylktorina  í  mimo  dům. 

„Opravdu?"  tázala  se  ona  s  uzarděnim  zcela  jako 
jiné  marnivé  ženštiny. 

Julinka  vešla:  „Je  zde  lokaj  pana  hraběte,  jen£ 
se  dává  tázati,  příjdou-li  dnes  dámy  Dueboslayory 
k  EVo^fim." 

„Ha,  ha,  hal"  smála  se  stará  paní,  „Bojí  se  pan 
hrabě,  že  by  se  tam  nudil  bez  nás?"  A  stará  lehko- 
myslná žena  neostýchala  se  zaváděti  ženu  vlastního 
syna  na  cestu,  kterou  ona  sama  kráčela. 

ÁTirgina?  cítila,  že  se 'zaradovala.  Ziiova  zarděla 
se,  znova  těšilo  ji,  že  ji  pochválila  tchýně  šaty.  Po- 
cítivši to  odvrátila  se,  jakoby  něco  hledala. 

Tak  daleko  s  ní  došlo?  Tak  odolala  opovrienérau 
postavení  při  divadle,  kde  prý  stěží  dívka  neb  žena 
svůdnictvi  odolá,  aby  v  zabezpečwiém  příznivém  po- 

Digtiz^c;,.  Google 


etavení  společenském  téže  zlé  moci  propadla?  TěSila 
se,  těSíta  a  na  koho?  Na  pritomaost  jinébo  muže. 
Bylo  by  možno,  aby  tohoto  milovala  ? .  Pak  zasluhuje 
láska,  aby  kažďý  se  ji  posmii^al,  aby  byla  považována 
za  pouhé  blouzněni,  za  dĚtskou  svéhlavost,  pak  nestálo 
by  věru  za  to  voliti  koho  z  lásky,  pak  nechať  rozho- 
dujou  nahodilé  poměry,  jak  tomu  obyčejný  rozum 
chtívá.  Nemá-li  taková  láska  vykoupená  nejlepší  krví 
trvání,  pak  nechať  nikdo  více  toho  slova  nezneuetívá, 
pak  žije  pouze  ve  smyžlénkách  básníků,  lidí  to  větším 
dílem  blouznivých,  nešťastných,  všeho  a  nejvíce  lásky 
samé  postrádajících! 

„PSjdeme?"  tázala  se  tchýně  vlídně  posud  se 
smějíc. 

Virgina  chtěla  říci  „ne"  a  letět  nazpět  k  Vikto- 
rinovi,  avšak  předvídala,  že  by  tchýně  její  tušila  proě; 
,  necítila  dSvěry  k  této  světaéce,  za  svět  by  ji  nebyla 
dala  nahlédnouti  ve  své  srdce. 

Ona  tedy  Šla  a  s  hrabětem  Vrhnou  ovšem  se  se- 
šla. Tenkráte  podobalo  se  jich  setkání  umluvené  schůzí, 
a  zdravá  nechať  nad  tím  odvrátila  Virginino  srdce  od 
zapovězeného  toho  ovoce,  ^yltě  to  odlesk  marnosti  té 
společnosti,  tradice  lehkomyslnosti  tohoto  věku,  co  jí 
zachvělo,  když  pocítila  osadnou  tu  radost,  jež  ji  na- 
dobro zpamatovala.  Jádro  bytosti  její  chovající  v  sobě 
lepší  idey  vymanilo  se  z  těchto  nedůstojných  slupek. 

Vrbna  měl  tohoto  večera  tisíckráte  na  rtech  ho- 
roucí slůvko;  „Miluju  vás,"  a  pokaždé  uhasil  ho  jediný 
chladný  pohled  její. 

Digtiz^c;,.  Google 


400 

Při  odchodu  tisknul  jí  políbení  na  rukii,  pH  Ěemfc 
to  vyřknnl  bezděky. 

„To  je  smutné,"  odvěce  ona  pomaln,  neb  znamená 
to  vlastní:  „nectím  vás."  S  tím  zmizela. 

„Virgino,  Virgino!"  volal  hrabě  za  ní. 

Odešel  domů.  Nepochopil  ničeho,  nerozumSi  ani 
dřívějšimu,  ani  nynějSímu  chování  její.  Hledal  ji,  zka- 
zoval  k  Duchoslavovflm,  přicházel  tam  a  nalézal  jen 
Btaron  paní,  která  se  zamračila,  tázal-h  se  po  Tirginé, 
dávajíc  vyhýbavé  odpovědi.  Virgina  zfistala  pevná  při 
svém  předsevzetí.  NeĚla  nikam  více.  Odklidila  všecky 
ty  nádherné  ěaty,  jimiž  se  byla  zdobila,  váeeky  Ěperky, 
a  řekla  Bvé  tchýni,  že  nepůjde  více  nikam,  že  prosí, 
aby  byla  i  v  domácí  společnosti  omluvena. 

„Zas  dSlii  jeptiSku!"  rozhorlila  se  na  ni  znova 
paní  Duchoslavová.  „Dejte  pozor,  Julinko,  jednoho 
krásného  dne  uteče  svému  milovanému  Viktorinovi  do 
kláĚtera  a  on  bude  moci  jako  druhý  rytíř  Toggenbnrfc 
do  smrti  na  klášter  se  dívati." 

„Vyf  jste  to  všecko  předpovídala,  milostpaní,"  od- 
věce Julinka  celá  šťastna,  že  naSla  tuto  odpověd. 

XXSIX. 

Tirginino  předsevzetí  ale  nebylo  tak  snadno  pro- 
vésti, jak  by  se  zdálo.  Její  tchýni  bylo  lépe  míti  za 
přítelkyni  než  za  nepřítelkyni,  jednati  jí  proti  vůli  bylo 
tolik  jako  navléci  sobě  řadu  nepříjemností  od  rána  do 
večera. 

D.3t,z^=;v  Google 


401 

Tenkráte  více  než  kdykoliv  pocítila  Vii^na,  co 
iest  bjHí  pátým  koiein  u  tozh;  miíi  nejlepší  vůli  k  čin- 
nosti horlÍTé,  uiiteSné,  mravné,  a  býti  postrkována, 
zlehř-ována,  i  slyíeti  každé  chvíle,  že  není  k  niíemn 
v  celém  domě,  íe  nedostařuje  ani  manželu,  ani  po- 
vinnostem domácím  nebo  společenským. 

Starý  Dueboslav  maje  neustálé  podezření,  že  snad 
syn  něeo  o  jich  tajemství  Virginé  prozradil,  stal  se 
popudlivýna  k  ní,  doháněje  ji  zároveň  s  paní  Dueho- 
slavovou  do  proudu  společenského,  éemuž  ona  však 
nezvratné  odporovala.  Viktorin  ale  nebyl  jí  nž  tim, 
Ěím  býval. 

Tak  opouĚtěly  mladou  ženu  všecky  krásné  naděje, 
všecky  sny  její  mladosti.  Mínilaf,  že  pozbyla  lásky 
manželovy,  a  všecko  ostatní  snadněji  než  tuto  oželela. 
Přece  však  nezonfala  a  cítila  se  chvílemi  blahodějné 
pokojnon.  Našlaí  pres  to  všecko  samu  sebe  a  svou 
dráhn  zas. 

Byla  kdysi  sama  doma  a  obcházela  tiše  ve  svých 
komnatách.  Zavadila  o  dvéře  studovny  Viktorin  o  vy, 
otevřela  je,  veĚla  tam,  aě  byla  prázdna.  A  zajásala, 
zaplesala:  „Miluju  té,  Viktorinel  J.aké  to  štěstí!  Mí- 
lujn  tě,  ať  tomu  chceš  nebo  nechceš,  miluju  tě  ta- 
kového, jakýmkoliv  eheeš  býti.  Viktorine,  ó  kdybys  vě- 
dél,  jak  jsem  šťastna,  že  tobé  smím  býti  na  blízku,  že 
smím  tvého  hlasn  zaslechnout.  Kdybys  védél,  jak  po 
tobě  toužím,  a  jak  málo  si  žádám  od  tebe."  Posadila 
se  na  jeho  místo  mezí  jeho  milované  knihy,  jícbž 
nyní  tak  málo  se  dotýkal.  Slyšela  kroky  po  kobercích, 

D,lz.::,C.OOylc 


srdce  jí  silně  bilo  jako  za  prvních  éaafi  lásky.  Ye 
dveřích  někdo  stál,  ona  se  ohlédla  a  viděla  jeho. 
Vstala  tiše,  aby  jej  na  jeho  místo  pustila,  nečinila 
žádných  vášnivých  pokusů  více  získat  si  násilně  jeho 
lásku  domněle  ztracenou. 

„Proč  vstáváš?  zfistaií  seděti,"  promluvil,  a  znělo 
víru  —  či  mýlila  se?  —  neznélo  to  jako  jindy  za  dob 
šťastných. 

„Chci  tě  pustit  na  tvé  místo,"  ona  nesméle  na  to. 

„Máme  oba  místa  dost." 

Usadili  se  vedle  sebe. 

„Moje  Virgino!" 

„Viktorine!" 

Plakali  oba  a  ona  řekla:  „Tedy  mne  posud  mi- 
luješ?" 

„Což  jsi  pochybovala?" 

„Jak  jinak  měla  jsem  si  vykládati  tvou  cfaladnost?" 

Tu  slovo  dalo  slovo,  a  nastala  dlouhá  zpověd, 
velkomyslné  rozhřešení  a  nebeské  smíření.  Příčina 
ehladnosti  jeho  musela  také  na  jevo  přes  zákaz  otcův; 
lépe  bylo  Virgině  věděti  tuto  příčinu  než  pochybovali 
o  lásce  mani^lově. 

Naslouchala  pozorně  a  rozumně,  pak  vzala  jeho 
ruce  do  svých  řkouc:  „Pamatuj  si  navždy,  že  ti  zů- 
stane ve  všech  nehodách  a  strastech  láska  moje,  £e 
neuslyšíš  ode  mne  slova  stesku,  i  kdybychom  přes  noo 
schudli,  jen  budu-li  míti  jistou  lásku  tvoji.  Tato  chvíle 
a  tato  elova  platí  totéž,  i  více,  než  jsem  př«d  oltářem 
tobě  slíbila,  Viktorine,  v  radosti  i  v  želu!" 

Digtiz^c;,.  Google 


403 

„Nuie,  přijď  co  přijď,  ozbrojíme  se  Bpoiu  na  to," 
odveco  on. 

„8  tvou  láskou  ničeho  se  neděsím,  což  bylo  mi 
po  tento  čas  všecko  bohatstrí  plátno  bee  té  lásky? 
Ani  okamžik  nemohu  váhat  volit  mezi  ui  a  blaho- 
bytem. " 

„Dost  moíná,  že  dojde  na  takové  zkouSky,"  lehce 
zavzdychnul  on  hledě  s  blaženou  důvěrou  na  její  nad- 
šenou tvář. 

Můžeme  zaznamenati  u  Virginy  pokusy  tři  na 
dráze  umělecké  a  všeobecné  činnosti,  všecky  zmařené, 
odhozené,  než  mohlo  nadání  vyvinouti  se  z  pouhého 
bezděĚného  popudu.  První  pokus  bylo  blouznění  její 
v  otcovském  ještě  domě  po  první  návštěvě  divadla, 
druhý  klášterní  účinkování,  třetí  společenský  vliv. 

Oba  první  pokusy  byly  ji  stály  jakousi  oběť,  třetí 
odhodila  s  nechutí  pro  nebezpečenství  jeho  na  zkázu 
povahy,  jež  patrně  se  chýlila  k  marnivostí,  pro  vý- 
sledky liché,  neboť  vliv  tento  společenský,  jehož  ona 
se  domohla,  nesahal  patťně  dále  než  na  ponbou  po- 
vrchní zábavu,  na  zálibu  i  ubíjení  času  prese  všecku 
uměleckou  snahu.  Nenalézalať  myslí  stejnorodých,  snah 
dosti  vážných,  aby  byla  sestrojila  společnost  opravdu 
ae  vzdělávající.  To  vše  nalézala  jen  v  jedné  jediné 
osobě,  k  niž  ji  srdce  celou  mocí  vábilo. 

Hlas,  volající  ji  k  dílu,  pravící  jí :  „Zaslui^  si  lásku 
prací  ducha,  nahraď  jiným  štěstí,  kterého  máš  hoj- 
nost, dary  ducha  a  mysli  své!"  nentichnul  v  ní.  Ona 
jej  tlumila  a  tlumic  vyčítala  si.  Milovala,  žila  jediné 

D,l,z^:;,.  Google 


404 

té  lásce  a  tuSila,  že  tím  hřeší  proti  zákonům  málu 
uznaným  duĚevniho  žití  přírody  lidské,  čím  víee  na- 
bývala mravní  síly  v  lásce  té,  čím  víee  vnikala  pomocí 
té  lásky  v  obor  myšlének  mviže  svého  a  pokroĚilé  doby 
své,  tím  více  vyčítala  si  svou  nečinnost,  kterou  přísně 
k  sobě  nazývala  hříchem.  Nevěděla  ovšem,  jakého 
druhu  ěinnost,  po  niž  toužila,  by  měla  býti.  Nechtěla 
všetečně  mísiti  se  do  práce  muíův,  a  práce  ženské 
nezbývalo  ji  v  její  postavení.  Umělecký  obor  zapovídal 
se  jí  sám. 

„Dokud  ještě  smím  a  mohu.  budu  se  starat 
o  chudé,"  pomyslila'  si  odhodlaně,  a  byla  jim  matkou 
z  celého  srdee. 

Viktorinovo  utrpení  a  jeho  starosti  mezi  tím  vzríi- 
staly  v  netušenou  vý'Ěi. 

Otec  jeho  rozšiřoval  obchod  na  všecky  strany.  Bylo 
třeba  více  místností  a  více  lid!  zaměstnaných. 

Některá  spekulace  podařila  se  výtečně,  jiné  hubily 
'  obchod  víc  a  viee.  Starý  pán  dával  se  částečným  zda- 
rem mýliti  nepočítaje  ostatní  zmar,  a  když  jej  syn 
přesvědčoval  dis  rozpočtu  o  skutečném  stavu  věcí,  apí- 
lal  mu  otec  zbabělců,  vyčítal  mu  nepodnikavost,  aniž 
byly  další  námitky  k  čemu  jinému  platný,  nežli  k  ji- 
tření rodinnému  a  k  mrzutostem  nesčíslným. 

V  nitru  domácnosti  přicházely  tyto  neshody  ovšem 
na  jevo,  ale  netušila  posud  stará  paní  Duchoslavová 
pravý  jich  pflvod.  Sváděla  všocko  na  svéhlavost  Vikto- 
rinovu,  na  jeho  nevrlost  k  obchodu,  lásku  ku  knihám 

D,l,z^:;,.  Google 


405 
a  konečně  i  hlavné  na  milovanou  jeho  itenu.  Zdálo  se 
skoro,  jakoby  jí  bjla  minalá  nesvornost  mladých  man- 
žela více  těěUa.  než  nynější  dobré  dorozuměni  a  vřele 
obnovená  láska  jejich.  Neváhala  strkati  každé  nedoroz- 
uměni mezi  otcem  a  synem  na  Yirginu.  Ona  prý  do 
všeho  Viktorinovi  mluví,  ona  prý  troufá  si  mu  raditi, 
domlouvati,  neb  odmlouvati.  Koketerie  a  pobožn&stkář- 
etví  prý  se  střídaji  v  této  povaze  pravidlem  rozmaniosti 
ženské,  a  kdežto  nyni  opět  do  tohoto  zabředla,  zdržuje 
též  muže  od  každého  volného  rozhledu,  od  každého 
odvážného  podniku. 

Nápadno  bylo  rodiěům,  jak  mladí  ti  lidé  se  snaží 
hospodařiti,  což  nemohli  ovšem  v  phié  niiře  prováděti, 
poněvadž  hospodářství  bylo  s  rodiči  společné. 

Pan  Duchoslav  neměl  již  nejmenší  pochybnosti, 
že  Jest  Virgina  v  tajnosti  obchodní  zasvěcena.  Opovrho- 
val svým  synem  za  to  tím  více  a  tušil  v  každém  slově 
Virginíně  všetečné  narážky.  Ona  vyhýbala  ee  jím  co 
aejdiplomatičtěji,  a  přece  ji  někdy  cosi  vyklouzlo,  což 
ji  mrzelo,  otce  popuzovalo  a  véei  pranic  neprospělo.  ■ 
Hleděla  to  pak  napraviti  a  zakryti,  což  se  jí  a  tchánem 
lépe  než  s  tchýni  podařilo,  neboť  tato  nemohla  snésti 
vyhýbání  se  Yirginino  společnostem.  Nevěděla  jak  ho- 
stům je  vysvětliti,  a  zkoušela  k  vůli  tomu  nesnáze 
a  mrzutosti,  které  jí  nemohla  odpustiti.  Nejtíže  pak 
nesla  opětné  vzdáleni  se  Vrbnovo.  Měla-li  Vírgina  na 
počátku  jednu  příčinu  vyhýbati  se  společnostem,  aby 
totiž  nadobro  Yrbny  se  zbavila,  měla  později  příčinu 
druhou,  aby  ku  přepychu  domácnosti  nepřispívala. 

Digtiz^c;,.  Google 


40« 

Vrbna  pochopil  brzo  její  2áměr  a  sa  krátký  <^ae 
bylo  sly£eti,  ie  njel  přeB  hory  a  doly  1  Debyto  o  ném 
dále  slechn.  Snažil  se  vyléčiti  se  z  krátké  a  pradké  vášnS 
své.  Jeho  zvědavost  nebyla  ukojena,  neréděl  posnd, 
zdali  láskou  k  muži,  Či  bázlivostí  před  zlou  povésti,  či 
z  upejpavosti  před  DÍm  prchala. 

A£  bylo  tak  nebo  tak,  byl  přflíS  hrd,  aby  se  ji 
byl  déle  vnucoval.  Snažil  se  zapomenout  na  ni.  Ať  ale 
zapomněl  nebo  ne,  tak  rychle  nepodařilo  se  mu  to 
jako  jí.  Ona  nevzpomnéla  ni  myšlénkou  vfee  na  jeho 
osobu,  která  ji  byla  v  eestu  vkročila  podivným  vlivem 
jako  zosobněná  společnost,  kteréž  byla  část  svého 
ducha  na  ías  věnovala.  Tím  jasněji  tanulo  jí  naučení 
té  události  na  mysli,  a  ona  tehdáž  2  něho  vyvozcívala 
při  své  skromnosti  a  podajnosti,  že  nepatří  žena  nikam 
jinam  než  ku  svému  krbu,  že  její  duch  nemá  jiného 
ůkola  než  podporovati  a  povznášeti  ducha  mužova, 
Cím  dál  tím  horlivěji  a  úzkostlivěji  pomýšlela  na 
ochranu  jeho.  Byla  přisahala  mu  ovšem,  že  jest  ho- 
tova snášeti  a  nim  i  nejhorší  osud,  kdež  ale  stálo  psáno, 
že  nemá  ničeho  Činiti,  aby  jej  tomuto  osudu  ne- 
urvala ? 

Keustále  toužila  nyní  hospodařiti  a  schráněti;  by- 
lať  z  domova  zvykla  sama  v  hospodáíství  se  pfičíĎovati. 
Když  tedy  vSeeku  Činnost  duševní  položila  na  oltář 
lásky,  vzbudila  se  v  ní  tím  horlivější  a  mocnější  touha 
po  Činnosti  domácí. 

Tato  nebyla  však  u  nich  zavedena,  a  mladé  paní 
nebylo  pranic  do  vedení  kuchyně  a  domu.    Kuchařka 

D,lz.::,.  Google 


407 
otvírala  oČi,  přišla-li  mlíidá  pani  do  knefayně,  aby  se 
tam  poohlédla,  a  házela  ve  spravedlivém  hnévu  vaře- 
čkami po  stole. 

„Tak  to  nenechám,  Viktorine,"  pravila  Vírgina 
jednou,  když  opět  sklííen  a  rozíilen  novými  chybami 
a  ztrátami  v  obchodě  domů  přiSel.  „Zkusím,  abychom 
se  aspoĎ  od  tvých  rodiéů  v  domácnosti  oddělili.  Chci 
pracovat  a  něco  zachovat  pro  Ěaay  horší.-' 

„Též  já  bych  moudřeji  uíinil,"  odvětil  Viktorin, 
„kdybych  vystoupil  z  otcova  obchodu.  Posud  netuší 
pranikdo.  pro  jaké  příĚiny  vlastně  by  se  to  stalo.  Po- 
sud by]  by  Ěas,  abych  se  ucházel  o  profesuru;  jsem 
v  proudu  vědy,  raáui  i  materiál  ku  vědecké  práci  na- 
střádaný, kdybych  měl  obchodní  starosti  s  krku,  pra- 
coval bych  klidně  a  bystře,  žili  bychom  skrovně,  ale 
bezstarostně. 

Yirgina  hlasitě  zaplesala:  „Ó  jakou  vyhtidkn  otví- 
ráš mi  tám,  ó  Viktoriné!  Učiň  to,  prosím  tě." 

„Mohl  bych  to  učinit  věím  právem,  nebof  vidím, 
že  otec  nikdy  ode  mne  si  nedá  říci  a  spěchá  do  své 
záhuby  tak  nebo  tak." 

„Vidíš,  Viktoriné,  tedy  odhodlej  se," 

„Jakž  ho  mohu  ale  v  neštěstí  opnstit,  jak  mohu 
zruSiti  slib,  kterým  zavázav  se  mu  tebe,  drahá,  jsem 
získal.  Vím  ovšem,  že  mu  nepomohu,  mohl  bych  ale 
opustit  jej  k  smrti  zápasícího,  proto  íe  by  mu  beztoho 
pomoci  nebylo,  a  zanechati  jej  sobě  samému?" 

Umlkl,  i  Virgina  mlčela.  V  tomto  mlčeni  její  vězel 
němý  odpor.  Žena  nepoddává  se  osudu  s  takoa  resiguaeí 

D,lz.::,C.OOy[c 


408 

jako  muž,  doknd  ji  zbývá  nejmenái  nadéje.  Přece  však 

netroufala  bi  namítat  něco  proti  détenské  fásce  tohoto 
syna.  Použila  jenom  nejbližší  příležitosti,  kdy  ji  tchýně 
trpce  vyéítala,  že  jest  v  dome  zbytečnon,  a,  prosila  od- 
hodlané ač  skromně,  aby  jí  bylo  dovoleno  odděliti  si 
svou  malou  domácnost  od  velké  rodÍ56  mužových. 

V  bouři  a  hněvu  stalo  se  po  její  vůli,  a  ona  držie 
pak  íezlo  své  malé  vlády  v  ruce  zapomněla  na  všecky 
tyto  nepřijamnosti. 

„Hůř,  miiá  Julinko,  nemohl  mftj  eyn  voliti,"  pra- 
vila tenkrát  paní  Duchoslavová  své  důvěrnici.  „Kdy- 
byste nahlédla  v  novou  domácnost  mého  syna,  užasla 
byste.  Virgina  prodělavši  marnivost'  i  pobožnůetkář- 
stvi  pojmula  nyni  váSeii  lakomství.  Můj  ubohý  syn 
musí  jídati  nejprostší  stravu,  ona  sama  všecko  8i  dělá 
pracujíc  jako  děvečka.  Ze  všech  rozmarných  ženštin 
jest  ona  zajisté  nejrozmarnější.  Stydím  se  přede  všemi 
známými,  a  štěstí  je,  že  nikdo  ji  nenavštěvuje.  Milá 
Julinko,  mám  jediné  dítě,  co  s  nim  ale  všecko  zkou- 
ším!" 

„NešCastný  mladý  pán!"  zaúpěla  Julioka. 

„£  co  nešťastný!  bláhov,  zaslepen  je,"  rozhorlila 
se  paní  Duchoslavová  utírajíc  si  několik  slz.  „Jak 
mohl  jen  tuto  Ženskou  zamilovat.  A  jak  chytře  to  na- 
vlékl se  svým  otcem,  aby  ji  do  domu  dostal.  Mne  by 
tak  nebyl  ošidil,  nedala  jsem  se  mu  klamati;  předví- 
dala jsem  to.  všecko  I" 

„Všecko,  všecko,"  opakovala  Julie  jako  věrná 
ozvěna. 

Digtiz^c;,.  Google 


Láska  obou  mladých  manželů  vzrfistíila  v^ak  víc 
a  více.  Njqí  teprva  hodně  se  sblížili,  poznali,  a  Vir- 
gina  poznala  nové  blaho  starajíc  se  o  každou  potřebu 
svého  mileného  Viktorina.  Neušlo  jí  nie,  eo  jeho  se 
týkalo,  a  sotva  byla  zaslechla  o  sebraném  mat«rialu 
k  védecké  práci,  nemela  pokoje,  aby  práce  tato  se 
podnikla. 

Žehrala  nyní  na  sebe  co  na  neSfastnou  příčinu, 
že  se  vzdal  dnšeratho  vzletn  uvázav  se  v  zaměstnáni 
nepřiměřené. 

Jeji  snem  dnem  i  noci  stalo  se,  aby  jej  viděla 
uprostřed  jeho  stndií.  Jeho  studovna  bývala  odjakživa 
nejmilejším  ji  oddílem  jejich  příbytku,  a  nejvioe  je- 
vilo se,  kterak  není  jednostrannou  ženou,  v  maliěkosti 
té,  že  nevnucovala  té  milé  studovně  svůj  vlastní  po- 
řádek dle  pravidel  domácích.  Jak  on  sám  tomu  chtěl, 
tak  to  tam  vypadalo,  a  bylo  při  této  laskavé  péěi  dvoj- 
násobným přemáháním  sebe  pro  Viktorina,  aby  spě- 
chal z  tohoto  zasvěceného  koutečka  jinam  se  svou 
činností. 

Srdce  mladé  té  ženušky  po  tolika  přestálých  bo- 
jích s  nadáním  a  marnivostí  uzrávalo  ve  své  lásce,  jež 
docela  zralá  jsouc  v  mateřském  citu  se  vrcholí.  Pře- 
cházejíc z  pokory  mileněiny  v  důvěrnost  přátelskou 
pozvolna  stávala  se  matkou  svého  chotě.  Přirozený 
přechod  to,  jejž  nám  básník  český  neskonale  krásně 
v  indické  legendě  líčí.  Virgina  zapomínajíc  již  zcela 
na  žádosti  vlastního  ducha  žila  myšlénce  svého  chotě, 
pobízejíc   a  povzbuzujíc  jej    neúnavné   k  úkolu  jeho. 

Osud  ■  nadiDÍ.  15 

-D,l,z^:;,.  Google 


410 

TzaUť  8i  (^.aBem  do  hlavy,  že  jest  ma  ton  péčí  povinna 

pro  jeho  zřeknuti  se  k  vůlí  ní. 

Neshodovalo  se  to  ale  dokonce  s  nynřjĚílni  jeho 
starostmi,  do  nichž  Viktorin  tak  zabředal,  že  nechával 
po  celé  týdny  nejmilejší  knihy  stranou  ležeti,  věnuje 
veškeré  mySleni  a  celou  snahu  klesajícímu  obehodu. 
Býval  až  netrpéliv  napomínáním  ženiným.  „Prosím  té, 
Virgino,"  pravil,  „nemuč  mě.  Vidím,  že  těm  věcem 
neroznmíĚ,  a  dílem  má  můj  otec  pravdu,  vytknul-li  si 
za  pravidlo  nemloviti  o  svých  záležitostech  se  ženou." 

„Už  mlčím,"  odvěce  nato  Virgina  bez  citlivosti 
vlídně  a  mile.  „Vidím  již,  že  si  musím  důvěru  tvou 
znova  vykoupit." 

„Nemyslil  jsem  to  tak  zle,"  povoloval  se  své  strany 
milující  muž;  ale  Virgina  osnovala  hned  nato  napřed 
ve  vĚí  tajnosti  opět  tak  dobrodružné  plány,  íe  náležela 
opět  veěkerá  láska  Viktorinova  k  tomu,  aby  trpělivosti 
znova  nepozbyl.  Netroufala  si  totiž  popuzovati  jej  žá- 
dosti, aby  svých  prací  vědeckých  nezanedbal;  jelikož 
bylo  ale  Její  přesvědčením,  že  je  to  povinností  její 
přes  jeho  odpor,  připadla  na  cosi  v  její  postavení  dosti 
podivného. 

Cítila  dosti  schopnosti  a  bystrosti,  aby  se  včemn 
potřebnému  za  krátký  čas  přiučila,  a  byla  by  nyní 
chtěla  vstoupiti  v  obchod  zpoěátku  vedle  Viktorina,  Ča- 
sem ale  jej  zastati  a  dopřáti  mu  volného  vzletu  ku 
předu,  jehož  ona  se  byla  nadobro  vzdáti  dovedla. 

Nebylo  to  nic  neslýchaného,  aby  žena  obchod 
vedla.  Vdově  na  příklad  nikdo  toho  práva  neuprel;  prož 

Digtiz^c;,.  Google 


411 
nebyli  by  mohli  vzíti  ji  do  svého  středu  ?  Míla  trpě- 
livosti, obratnosti  a  dobré  vůle  dost.  Ano,  kdož  ví, 
zdali  by  nebyla  přece  trochu  svého  manžela  v  podni- 
kavosti  předčila?  NeměK  jeho  otec  zhola  křivdu  upí- 
raje mu  obchodního  ducha.  Virgina,  jež  se  sebe  byla 
věeeko  pomyšlení  na  cos  jiného  ideálního  svlékla,  kte- 
rou by  byla  pudila  obětivost  lásky,  byla  by  jej  aspoň 
nahradila. 

Dokázala  stou  ženskou  pružnost  a  poddajnost  do- 
statečně v  oboru  domácnosti,  které  nebyla  zvyklá,  kte- 
rou vlastně  nikdy  za  svoje  pravé  povolání  nebyla  po- 
važovala. Vedla  ji  obezřetně,  pe.ně  á  uměle  ve  všeeb 
podrobnostech  neunavujíc  se  její  jednotvárností.  Přece 
však  viděla  s  žalostí,  že  hmotný  zisk  tohoto  hospo- 
daření nikterak  nevystupuje  naproti  velkému  hrozícímu 
neStěstí.  Což  byla  malá  ta  částka  od  ní  pracně  uho- 
spodařená  vedle  závratných  sum,  o  něž  v  obchodě  Šlo? 
I^emohouc  nic  jiného  činit  pokračovala  ráda,  ale  když 
uvažovala  vše,  zdálo  se  jí  záhodno  nade  vĚe,  aby  za- 
chránila ducha  Viktorinova,  pokud  by  byl  Čas.  Posu- 
zovalaf  zcela  správné,  že  se  stává  návrat  jeho  na  dráhu 
vědeckou  každým  promeškaným  rokem  víc  a  více  ne- 
možným 

XL. 

Slavili  jmeniny  starého  pana  Duchoslava.  Každým 
rokem  slavíval  je  skvěle.  K  tabuli  bývalo  četných  hosti 
pozváno,  vsickni  služebníci  i  komtoarísté  bývalí  rovněž 
Častováni,  a  oni  navzájem  přicházeli  s  velkou  slávou 
3  blahopřáním  ku  svému  pánovi  podávajíce  mu  kytice, 
* 

D,lz.::,.  Google 


412 

vijíce  mu  vénce  a  objednávajíce  zastaveníSka  v  před- 
večer slavnosti. 

Bodina  bývala  toliko  při  snídani  o  samoté;  v  před- 
večer, dopoledne,  v  poledne  a  až  posdě  do  noei  hemžilo 
se  v  dome  návštěv  dost  a  dosti. 

Starý  pán  býval  v  nejlepším  rozmaru,  nebof  ta- 
kový den  zdál  ee  býti  stvořen,  aby  mn  přiSla  k  vědomí 
veškerá  moc  a  sláva  jeho  postaveni. 

Tento  rok,  kdy  uvnitř  budova  té  slávy  silně  vi- 
klati  se  počínala,  bylo  však  slavnostního  ruchu  zevněj- 
šího tím  více,  tím  skvělejšího. 

Starého  pána  to  opojovalo  a  klamalo.  Bral  zdání 
za  skutečnost,  ačkoli  on  sám  musel  nejlépe  věděti,  jak 
věei  se  mají. 

Jeho  manželka  klamajíeí  se  nadobro  a  věřící  z  ce- 
lého srdce  ve  zrůstání  blahobytu  svého  domu  trůnila 
v  majestátu  bohatství  po  boku  svého  chotě,  když  tento 
co  nejvlídněji  veškerou  pozornost  svého  okoU  a  zná- 
mých přijímal.  Trpce  cítila  v  tento  den  rozladění 
vnitřní. 

Očekávala  s  nepokojem  příchod  svých  dětí.  Tu  při- 
šel Viktorin  se  svou  Virgloou.  Ona  byla  vkusně,  avšak 
prostě  oděna.  Na  obou  bylo  znáti  jakousi  úzkost  při 
pohledu  na  skvělé  přípravy  slavnostní.  Přáli  však  tím 
srdečnéji  a  s  pohnutou  myslí  drahému  otci  veškerého 
blaha. 

I  .jemu  překypělo  srdce ;  bylo  mu  jich  líto,  když 
je  viděl  tivk  prostě  státi,  skoro  opodál  pokrytého  stolu 
prohýbajícího  se  vínem  a  pečivem,  jehož  každému  pře- 

Digtiz^c;,.  Google 


413 
jieimn  nabízeno  bylo.  Přece  jednou  zjevilo  se  mu  vše 
v  pravdivém  světle,  a  jako  bleskem  ranila  jej  výĚitka 
vlastní:  „Jakou  budoucnost  připravuješ  dětem  svým?" 
Nevyhnutelný  úpadek  tohoto  blahobytn  kolem  zahrozil 
mu  náhlou  vidinou,  a  on  viděl  skrze  mlhu  hrůzy 
a  smutku  ty  dvě  uSIeehtilé  postavy  mladých,  milujících 
se  manželů  s  utrpením  ve  tvářích  jako  nyní.  Viděl  je 
stojící    opodál   někdejšího  skvělého  domova  oloupeny 

0  všecko.  Tu  uchvátil  jej  plný  soucit  -lásky,  lítost 
hrozná,  a  zvukem  srdeCným  vítalje,  bral  je  v  náruĚi 
a  líbal  je,  jak  dávno  nebyl  uéinil.  Plakal  vida  je  pla- 
kat, ale  moeně  se  zpamatoval.  Jako  se  ěasto  mýlíváme 
přenášejíce  sny  svoje  ve  skutečnost,  zahánějíce  ale  na- 
opak rádi  skutečnost  v  plachou  říši  snů,  abychom  v  ni 
nemuseli  uvěřiti  —  tak  zaplašil  i  starý  Duchoslav  celý 
ten  přízrak ;  byl  mu  ostatně  zvyklý  a  měl  kouzelné 
slovíčko,  ěím  jeStě  rychleji  než  v  tuto  chvílí  jej  pla- 
ěíval.  To  kouzelné  slůvko  znělo:  „Nepřeěkám  to,"  to 
mu  stačilo  přemáhati  všecky  obavy  a  vrhati  se  co  den 
tím  odvážněji  a  ěíleněji  v  nové  pokusy  k  vydobytí  a  na- 
hrazení toho,  eo  každodenně  ůžasněji  se  ztrácelo. 

Srdeěnost  mu  ale  zbývala.  Přitáhl  děti  ke  stolu, 
ěastoval  ba  skoro  krmil  je,  a  oni  oba  rádi  též  na  chvíli 
na  všecko  zapomínali  splácejíce  mu  vzájemnou  láskou. 

1  matka  rozehřála  se.  Bylo  to  opět  milé  okamžení. 

„Vidíte,  děti,"  pravil  otee,  „co  jste  se  od  nás-  od- 
trhli, stýská  se  nám  po  vás,  nechutná  nám  u  stolu ; 
zanechte  tobo  oddělování,  pojďte  zas  k  nám  starým 
nazpět. " 

Digtiz^c;,.  Google 


414 

„S  radostí,  milý  otře,"  ozvala  se  Virgina,  „obětuji 
STOU  Činnost,  ale  slib  mi,  že  mi  ji  zaměniS  za  jinou." 

„Za  jakou,  Virginko?"  usmíval  se  starý  pán,  „co 
jsi  zase  Tymystila?" 

Virgina  vytasila  se  s  plánem  svým,  jejž  ni  známe, 
k  ustrnuti  tchýni,  která  lomila  nad  ní  rukama.  Starý 
pán  tušil  v  tomto  návThn  pravou  Virginínu  pohnutku 
a  divné  na  ni  se  podíval :  „Jen  z6staň  co  žena  hezky 
Te  svém  oboru,"  pravil  zakabonív  čelo.  „Zůstaň  při  své 
jehle,  snaž  se  býti  hezkou,  abys  upoutala  svého  choté, 
a  o  jiné  se  nestarej.  Starosti  neeh  mužům ;  starostí 
bys  sestárla,  a  to  nechceš,  liš  dobře,  jak  ti  tvoje  mla- 
dost bIuší." 

Viktorin,  jemuž  nebyla  Virgina  dříve  ničeho  o  tomto 
plánu  řekla,  podivil  se  mu  rovněž  nemálo.  Hledě  oft 
ni  vrtěl  mlčky  hlavou. 

Její  tchýně  řekla  jemně:  „Ale  drahá,  dobrá  Vir- 
gino,  naí  zase  poraýŠIíĚ?  Toť  jsou  dobrodružné  ná- 
pady, neviděla  jsem  opravdu  vrtkavější  ženské  nad  tebe. 
Považ  8i  jen,  kolikráte  jsi  změnila  spflsob  svého  života 
za  ftyry  roky  svého  manželství.  Ne  dosti  na  tom  vSem, 
chceš  jeětě  něco  nového  a  hodně  výstředního  zkusiti." 

Ona  bránila  se  statečně;  tchánovi  snažila  se  do- 
kázati, že  cítí  nadání  a  chuf  k  obchodu,  dokazovala 
mu  příklady,  že  jiné  Ženy  také  obchodem  se  zaměst- 
návaly, vládly,  a  to  velmi  ěfastně.  On  jí  odpovídal,  to 
vše  že  je  něco  zcela  jiného,  tam  a  tam  že  to  muselo 
nevyhnutelně  býti. 

Digtiz^c;,.  Google 


416 

„Nemusí-li  tedy  žeoa  nevyhnutelně  pracovati,  zív- 
bálí?  Tof  pěkná  zásada!"  namítala  naSe  ubohá  eman- 
cipistka  pí-ed  padesáti  lety. 

Tcbýné  byla  tím  uraiena  e,  dokazovala  naopak, 
že  ženská,  je-li  t-o  nevyhnutelno,  teprva  nabývá  práva 
vystoupiti  ze  krubu  ženskosti.  Tu  tázala  se  Virgina, 
co  jest  ženskoet  ?  Tchýně  odpovídala,  že  to  jest  odda- 
nost k  choti  a  k  domácaoeti. 

Yirgina  souhlasila  dodávajíc,  žeby  ponhá  oddanost 
mnoho  platná  nebyla,  kdyby  ji  neoživila  péče,  a  právě 
pro  tuto  péči  že  jest  záhodno,  aby  dobrá  žena  váe  uvá- 
žila, co  slouží  k  dobru  její  mil;^eh,  a  podnikla  to,  co 
uzná  za  prospěáno,  at  by  se  to  shodovalo  s  předsudkem 
nebo  ne.  Dále  dokazovala,  že  ji  nezbývá  pranic,  má-li 
se  opět  své  domácnosti  vzdáti. 

Všickni  ostatní  nevyjimajfe  Viktorina  opakovali, 
poněkud  toliko  jinou  formou,  již  prvé  uvedené  námitky, 
ona  jinou  opět  formou  a  co  možná  Četnějšími  d&vody 
mluvila  dáte  za  věc  svoji,  aniž  čeho  docílila. 

Necbtie  rnSití  laskavé  smíření  tohoto  dae4iovolila 
vSemu,  dala  domácnost  opi't  do  rukou  tchýniných  a  po- 
nechávala si  další  vyjednávání  na  pozdější  dobu. 

Neznala  vŘak  posud  svého  tchána.  Nebylo  lze  jej 
pohnouti,  a  narážela  nadarmo  svou  dobrou  vůlí  o  úskalí 
jebo  tvrdošíjnosti.  Aby  něco  činila,  Sila  si  sama  svQj 
oděv,  což  j!  opět  za  lakomství  a  podivínství  vykládáno. 

Přiroda  smilovala  se  ale  nad  ní,  stala  se  matkou. 
Tím  dostoupila  na  nejvyšší  stupeň  svého  blaha,  a  zá- 
roveň nastal  jí  obrat  hluboký  vnitřní  i  zevnitřní.  Mě- 

Digtiz^c;,.  Google 


416 

Ia.(  Q&jednon  činDost  před  sebon,  činnost  dnem  i  noci. 
činnost  vMjeky  milou,  čím  více  unavující  tím  milejsi, 
činnost,  pro  niž  matka  by  dala  všecko  ostatní  na  světě. 

Měla  -látku  ku  přemítáni,  iivou  naději  na  očích 
jí  vzr&stajicí  a  kvetoucí  květem  lásky.  Nový  úkol  kla- 
den jí  do  rukou,  úkol  vychovatelky.  Zároveň  nastával 
jí  obrat  mravní.  Cokoliv  byla  druhdy  pro  sebe  si  žá- 
dala, to  a  tisíckrát  více  vyprošovala  z  nebes  pro  své 
dítě.  Bylo  jí,  jakoby  byla  vymizela  z  počtu  živoueíeh 
8  pozemskými  žádostmi,  postavivši  na  místě  sebe  vfadu 
jich  dítě  svoje,  nad  nímž  toliko  sila  a  péče  její  co 
anděl  strážce  vznášeti  se  měla. 

„Bohudíky  za  ten  dar  milosti  boží,"  pravila  ten- 
krát paní  Duehoslavová  své  neúnavné  důvěrnici,  míníc 
děcko  Virginino.  „Nyní  dá  snad  pokoj  se  svými  ste- 
rými nevyčerpatelnými  rozmary.  Miluje  to  dítě  láskou 
fanatickou  a  není  snad  možno,  aby  i  jeho  se  nabažila. 
Ale  jaká  krásná  to  holčička,  modrooká,  ruménná!  jsem 
sama  celá  Ěťastoa,  když  ji  vidím." 

„Ditě  jako  andílek,"  přisvědčila  Julinka  slaďoun- 
kým  hláskem.  Též  dědeček  byl  věecek  pohnut  vnučkou 
svojí,  a  když  býval  nad  ní  nakloněn,  tisknul  pak  v  po- 
divném rozčilení  ruku  Virgininu  neb  synovu. 

Yiktorin  tiskna  to  dítě  k  prsonm  mival  zvIáĚtní 
výraz  podivně  pokojný  a  odhodlaný.  V  obchodě  bral 
nyní  Často  otěže  do  vlastních  rukou,  bránil  se  úpadku 
'  silou  zoufalou.  Pořádal,  dával  stranou,  co  lze  bylo  spo- 
řádat a  uložit.  Otec  dival  se  na  takové  počínáni  s  uspo- 
kojením. Již  očekával  krisi  co  nevyhnutelnou  věc.  I  on 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


417 
jako  jeho  syn  dával  stoickou  sílu  na  jevo.  BýFaii  nyní 
často  dobrými  přáteli  jako  nikdy  dříve.  Otec  nabýval 
úct;  k  synovi,  již  neposmíval  se  mu  nikdy. 

Viktorin  byl  za  to  velkomyslným,  a  nikdy  nevy- 
klouzla  mu  výčitka  ze  synovských  úst.  Jak  to  bylo,  tak 
to  bylo,  a  tak  muselo  se  pomoci.  Bozdil  byl  toliko  ten, 
ie  list  poněkud  se  obrátil.  Otee  totiž  věděl  a  pozoroval, 
že  pomoci  není,  syn  věřil  a  musel  věřiti  v  pomoc. 

Otee  hleděl  jako  hrdina  starých  věků  na  pone- 
náhlé  řičení  své  smělé  stavby,  očekávaje  chladnokrevně, 
že  pád  ten  jej  zároveň  pohřbí. 

Syn,  jenž  byl  bránil  zlu,  dokud  vsrOstalo,  doufal 
Dýní  u  vyléčení,  když  propukalo  se  věeeh  stran. 

Otec  sám  dával  také  stranou,  sehraĎoval  a  staral 
se,  což  mu  svědomí  upokojovajo, 

často  vycházívali  nyní  oba  muži  zcela  sami  na 
procházku.  Radili  se  o  podrobnostech  těchto  náležitostí 
přátelsky  a  klidně,  jakoby  tu  nebylo  čeho  litovat,  čeho 
vyčítat.  Nemařili  času  lichým  ohledáváním  věci,  ná-  . 
řkem  a  předpokládáním,  jakby  dopadalo  to  a  ono,  kdyby 
nSbylo  bývalo  toho  a  onoho.  Když  vracejíce  se  rozchá- 
zeli se,  tisknul  pak  otee  synovi  ruku  řka;  „Viktorine, 
tys  muž." 

On  usmál  se  trpce.  „Kýž  bys' to  byl  uznal  před 
několika  lety,"  míval  na  jazyku,  avĚak  nevyšlo  to  z  úst, 
ba  ani  z  úsměvu  to  nevysvitlo.  Stiskl  otcovu  ruku  na- 
Tz^em  a  bylo  dost.  Ubohý  otee  byl  upokojen, 

Viktorii!  přiĚel  k  ženě  a  k  dítěti.  Nevěděl  dokonce, 
jakou  jim  přichystá  budoucnost.   Posud  myslil  jenom 

Digtiz^c;,.  Google 


418 

na  otee  co  na  nejeburavějělho,  na  nejslabĚííio  mezi 
nimi.  Jméní,  které  tento  6  nspokojenim  dával  etranoa 
8  úmyslem,  aby  po  úpadku  rodina  co  jediné  pomficky 
se  ho  uchopila,  hodlal  Viktorin  obětovati  do  posled- 
ního halíře  na  počest  jména'  svého.  Co  žebrák  hodlal 
pak  znova  pracovat  na  výživu  rodiny  celé.  Jakou  však 
práci  volit?  „Zajisté  nejvydatnější,"  pravil  sám  sobe 
hledě  8  pnkajicím  srdcem  na  své,  nyní  zapráSené,  od- 
počívající knihy. 

Dokud  býval  v  oteově  společnosti,  cítil  se  silným 
vše  obětovati,  doma  roztála  mu  stará  bytost,  dávné 
tonhy  a  sny.  Osod  ale  íeny  a  dítěte  klesly  mu  bolestně 
na  srdee.  A  přece  byl  lahodný  a  nepochybný  lék  v  sa- 
mém tom  atrpení.  Úsměv  dítěte,  první  jásavé  zvuky 
jeho  hrdélka  dovedly  zahnat  aspoň  na  ehvilkn  vĚeeky 
chmury.  Bjlo-li  ubohému  muži  úzko  dosti  mezi  jeho 
čtyřmi  stěnami,  a  probudilo-li  se  dítě,  íádaio-li  si  zá- 
bavy a  hraní,  přestávalo  vĚe  dumání.  Kdož  odolal  by 
třepetajícím  ^e  ručkám  malinkým,  zd^í-li  se  spěti 
k  tatínkovi?  Kdož  neusmál  by  se  navzájem,  kloní-li  se 
ta  očepená  hlavínka  s  nemotorným  půvabem  k  obličeji 
tátovn,  jásajíc  nad  jeho  vousy,  do  nichž  růžové  prstíčky 
mají  tisíc  chuti  vjeti,  aby  je  notně  poenchaly?  Tu  za- 
pomene člověk  přede  vším  na  trampoty  nejhorší,  neb 
jakby  nechtěl  octnouti  se  s  tím  malým  líbezným  tvo- 
rem v  ráji  neviny  a  bezstarostnosti  ? 

Začne-li  pak  malý  ten  tvor  býti  nevrlým  a  chce-li 
se  mu  spát,  aniž  té  potřebě  rozumí,  člověkem  jsa  již 
v  poupěti,  Člověkem,  jenž  po  eesté  zkuSení  a  cviku  na 

D,lz.::,.  Google 


419 

nejpřirozenější  potřeby  sám  pracně  přijíti  musí,  kdežto 
živoĚich  po  pudu  tak  snadiounko  ve  své  koleji  životem 
se  vozí  —  pláÉe-li  tedy  ta  tvářinka  milovaná  promĚn- 
livějsí  než  dubnové  nebe,  kdož  by  vSeho  nezapomněl, 
aby  při  písničce  neukolébal  mysl  ta  snadno  rozčilenou, 
protože  chápavou  a  ve  vĚech  smyslech  pozornou  ?  Ma- 
linký usíná.  Usne-li  při  matince,  jaký  div?  Tatínkovi-li 
usne  v  náruSi  tvrdším  při  písničce  silného  hlasu  jeho, 
tof  něco  zvláštního,  tím  lze  se  pochlubiti  před  mamin-  . 
kou,  babickou,  chůvou,  před  celým  třebas  světem. 

Chmáry,  starosti!  Leíte  si  jinam!  Nad  ISžkem  ne- 
vinnosti nemáte  stanu  svého. 

Bobátko  usnulo.  Ticho  po  světnici,  ticho  posvátné 
a  sladké,  v  nĚmž  dech  děťátka  ve  zdravé  pravidelnosti 
tikání  hodin  doprovází.  Napnutost  pozornosti  může  po- 
voliti; unavený  uspavač  nemoha,  po  práci,  kterou  mu 
malý  ten  tvor  nadělal,  do  sytosti  nabažiti  se  pohledu 
na  sladký  ten  obličej,  usadí  se  vedle  lůžka,  odhání 
mouchy,  rušitele  spánku,  a  nyní  ponoří  se  teprva 
v  pohled  ten  rozkoĚně  vábívý. 

Dívá  se  na  své  spící  dítě,  aniž  se  mfiže  vynadí- 
vati. Toho  okamžiku  používá  žena,  aby  přikradla  se 
k  oběma  těm  drahým,  kteří  jí  jsou  nejmilejšími  po- 
klady. Obvinuvši  rukou  šíji  jeho  hledí  s  ním,  a  jedním 
pohledem  jsou  oba  milujici  jedno.  Děťátko  spí  sladce, 
slaďounce,  hlídáno  pohledem  té  dvojí  a  přece  jediné 
lásky. 

Zvolna  odvrací  se  mysl  osvěžena,  posilněna,  a  vrací 
86  nazpět  do  nemilosrdně  skovaného  kmhn  starosti. 

D,l,z^:;,C.OOglc 


420  • 

Tu  vymění  se  obavy  a  starosti,  přelévajíce  se 
z  mysli  v  mysl  zuĚleelitěny  útěchou  lásky,  polehíeny 
silou  rodinného  spolčení. 

Děťátko  spí  a  usmívá  se  při  tom  y  neuríité  npo- 
mince  na  žMy  a  dováděni. 

Virgina  nevzdávala  se  přáni,  aby  Viktorin  zabofil 
na  vědeckou  dráhu,  neustále  pobízela  jej  ktomu;  SlaC 
tak  daleko,  íe  těgic  Jej  úpadek  hmotný  co  Štěstí  ma 
líčila,  kteréž  foy  jej  sprostilo  slibu  otci  daného,  znova 
jej  damjic  nadání  jeho  ducha. 

Viktorin  vzdychnul  si.  „Ona  posud  nepatřila  Me- 
duse ve  tvář,"  pomyslil  si  líbaje  ji  v  čelo  se  soucitným 


Odešel  od  ní  do  obchodu.  „Syna,  pojď  sem!"  volal 
naĎ  otec  zdaleka,  načež  s  ním  se  zavřel.  „Nechci  bez 
tebe  nikdy  více  jednat,  umínil  jsem  si  to  svatosvatě 
a  dovedu  dostáti  slibu  svému,  byť  jeD  sobě  danému, 
jako  ty.  Poslyš  tedy  a  rozhodni,  podrobím  se  zcefa 
tvému  rozsudku,  nenamítnu  ani  slova  proti  němu.  Jak 
ty  usoudíš,  tak  bude  dobře." 

„Oč  jde?"  tázal  se  Viktorin  tuěe  při  slavnostním 
tom  úvodu,  že  jde  o  otázku  být  ěi  nebýt.  Srdce  mu 
tlouklo  mocně  naději  i  podivnou  úzkosti;  přál  si,  aby 
otec  rychle  odpověděl,  a  přeca  mu  bylo,  jakoby  ma 
cosi  šeptalo,  aby  daleko  uprchnul,  než  vyslechne  oč 
jde.  Otec  ale  již  promluvil  a  řeki  rše,  Čeho  bylo  třeba. 
Umlknuv  čekal  na  odpověď.  Nečekat  netrpělivě,  ale 
mužně  a  klidně;  ba  ani  srdce  mu  netlouklo,  bylof  se 
spřizuilo  jíž  za  dlouhý  čas  nejistoty  s  jistými  myálén- 

d,i,z^:í,.  Google 


421 
iaaú,  nechápalo  Be  nadéje,  ai  jestli  b;  smělo,  jestli 
by  Viktorin  vyeloFÍl:  „ano". 

Tento  řekl  po  přestávce :  ,Jde  tedy  o  to,  abychom 
těžili  z  práce  nejchudších  dělníků,  kterým  by  byla 
bídně  placena,  nepoměrný  ziBk,  jejž  bychom  opět  urvali 
pomoci  prodajných  úfadníků,  poctivým  živnostníkům, 
předřazujíce  vládu,  která  si  dává  takové  Ěmejdy  a  ne- 
pořádky líbit  za  cenu  své  libovůle  a  svých  zlořádů." 

„Aj,  toť  mluvíš  jako  demagog,"  chtěl  vyjeti  si 
staiý  pán  spůsobem  jindy  obvyklým,  ale  nevyřknul  to 
pamětliv  jsa  svého  předsevzetí. 

Bylo  by  to  bývalo  zajisté  poprvé,  co  by  se  byl 
uchopil  takového  spůsobu  výdělku ;  avšak  zde  kynul 
velký  jistý  zisk,  ano  spása,  kdyby  ee  pokraĚovalo  v  tom 
směru,  s  druhé  strany  ale  bída  a  hanba. 

Stateěný  ten  muž  zůstal  YĚak  při  svém,  že  syn 
má  rozhodnouti,  a  řekl  jenom:  „Být  či  nebýt!" 

„Otěe,  můžeš  váhat?"  zvolal  Viktorin,  obcházeje 
po  pokoji  s  takovou  ošklivosti,  jakoby  každým  krokem 
jedovatého  plaza  zašlapoval, 

„Já?  Já  neváhám,  synu!"  řekl  tento  s  výrazem 
opravdu  velkým.  „Dávám  pouze  rozhodnutí  do  tvých 
rakou,  z  nich  přijmu  bez  vrtoehů  spásu  a  budu  hledět 
jinde  bezpráví  nahradit  a  napravit,  Neraá-lí  to  býti, 
dobře,  přijmu  z  tvých  rukou  — "  Nedořekl  eo,  ale  kdyby 
byl  věděl  ubohý  tento  soudce,  06  jde,  a  co  otec  míní 
z  rukou  synovských  přijmouti,  můj  bože,  eo  by  byl 
ěinil? 

Digtiz^c;,.  Google 


432 

Yiktorin  zastavil  se  u  svého  otce,  objal  jej  kolem 

Šíje,  jak  nebyl  snad  ani  za  dětství  Činil,  přitisknul  se- 
áedivélou  hlavu  k  prsoum,  a  líbaje  mu  stříbrné  vlasy 
řekl  se  slzami  po  tváři  mu  kanoucími;  „Ne,  otče,  pro- 
sím tě,  ne!  Za  tu  eenu  nechtĚjme  spásu." 

Otec  plakal  s  ním,  splác-ol  mu  lásku  políbením,  jež 
Viktorin  do  smrti  eitil  eo  požehnání  i  co  vyĚítku,  a  řekl : 
„Tedy  ne,  ani  slova  více  o  tom,  ty  jsi  rozsoudil," 

Sel  zvolna  ke  dveřím  odstrkávaje  závorku.  Vikto- 
rin hleděl  za  ním  a  srdce  jej  k  němu  vábilo  jako  nikdy 
před  tím.  Kroky  starcovy  byly  nejistější  než  jindy.  Šíje 
fihrbenéjĚí,  vlasy  jako  bělejší. 

Vyšel  ze  dveří,  a  jak  ho  viděl  Viktorin  zmizeti 
za  nimi,  bylo  mu,  jakoby  jej  "byl  viděl  naposled.  Za- 
Štkal  hlasitě,  a  stydě  se  za  tento  výbuch  sledoval  ho 
rychle.  Viděl,  Že  dává  zcela  klidně  rozkazy,  aby  šlo 
nazpět,  eo  bylo  započato  v  záležitosti,  kterou  náhle  sy- 
novi byl  předložil, 

Viktorin  sledoval  ho  jako  malé  dítě  nemíchaje  se 
ani  slovem  do  ničeho. 

„Tak,  odbyto,"  řekl  konečně  starý  pán  bera  klo- 
bouk. 

„Půjdeme  spolu  na  procházku?"  tázal  se  Viktorin. 

„Ano,  pojdíne." 

Šli  velmi  zvolna,  panu  Duehoslavu  nesloužily  nohy. 
Přišli  pak  domů  pobavivSe  se  jako  obyčejně  klidně 
a  uspokojivě. 

„Budeš  dobře  spát?"  tázal  se  Viktoria  bledé  mii 
starostlivě  ve  tvář. 


;,■  Google 


433 
„Zcela  dobře,"  odvětil  starý  pin  silným  hlasem. 
Viktorin  ale  ještě  stál  řekaje  oevédn  na  jaké  slovo. 
Otee  mu  podal  ruku:  „Tys  dobrý  syn,"  řekl,  a  Vikto- 
rin ubíral  se  k  Virginé  s  bouři  v  srdei,  do  níž  násilně 
Yolal  otcova  slova:  „Tys  muíl  tys  dobrý  syn!" 

XLI. 

Spěchal  druhého  dne  k  otci  nepohrav  si  ani  a  dce- 
ruškou. Nevěděl  sám,  Ěebo  se  tak  obává.  Vida  otce 
zdráva,  ano  jaksi  občerstvena,  oddychnul  si  pokojně. 
Snažil  se  dokazovat  mu,  že  se  nemusí  posud  v^í  na- 
děje pozbývat.  PoĚínsl  nyní  jeviti  tobo  obchodního 
ducha,  který  druhdy  mu  prý  byl  scházíval.  VymýĚlel 
r&zné  plány,  neunavil  se  přehhíením  a  přepočítávánim. 
Zdálo  se,  jakoby  se  byl  ještě  jednou  list  převrátil, 
a  jakoby  on  byl  záležitosti  zmotal,  pročež  jemu  opět 
bylo  co  nejhorlivěji  úĚinkovati  naproti  tomu. 

Otee  naopak  byl  v  obchodě  pořád  chladnějším, 
k  synu  až  pohnntlivě  vlídným.  Domácnost  jeho  vedena 
pořád  T  témž  směru  dále,  jak  tomu  byl  zvyklý.  Byl 
pořád  Štědrý  ke  své  choti,  cokoliv  sí  přála,  musela 
ihned  miti,  spěchal  sám  to  koupiti. 

Ona  jediná  pořád  ničeho  netušila,  a  ostatním  bý- 
valo až  děsno  patřícím  na  ni,  kterak  se  neostýchá  vy- 
dávat a  počínati  si  jako  v  největším  přepychu. 

,  Nepokoj  Viktorinfiv  o  otce  pomalu  se  utišil,  tím 
více,  an  mohl  skoro  dni  už  spočítati,  kdy  musi  dojíti 
k  nevyhnutelné  krisi.  Připravoval  na  ni  svou  chof  a  po- 
řádal neustále  co  možno  bylo.  Jeho  mysl  byla  napnuta, 

Digtiz^c;,.  Google 


4S4 

niiebo  jiaého  schopna.  Tázal  m  otce,  zdali  b;  neměli 
matku  připravit,  aby  ji  rána  příliš  neoSebávaně  neza- 
sáhla, ale  otec  odpověděl  svým  ostrým  jako  druhdy 
proneseným  „net"  proti  ěemoi  nebývalo  odvolání. 

Přece  ale  měl  Viktorin  za  svou  povinnost  dolé- 
hati, avšak  otec  řekl:  „Xesnesl  bych,  aby  ona  n^co 
věděla;  Mři  mne,  prosím  tě."  Nato  namítal  Viktoňn, 
že  přece  nastane  okamžik,  kdy  bude  to  muset  snésti, 
a  ten  že  pak  bude  tím  krutější.  Starý  pán  kousnul  se 
do  rtfi,  až  mu  skoro  zkrvavěly,  což  Viktorin  nespozo- 
roval.  Oba  mlěeli;  za  chvíli  podíval  se  Viktorin  na 
otce,  a  tento  bled  sice  ale  -  pokojen  řekl :  „Dost  jii 
o  tom,  já  nechci." 

čfm  hůře  bylo,  tím  byla  Virgioa  lepSí,  tím  dů- 
myslnější póí-í  a  láskou.  Připravovala  se  rovněž  jako 
Viktorin  na  příšti  ránu.  VSe  skvostnější  bylo  urovnáno 
a  kn  prodeji  přichystáno.  Měla  připravenu  výpravo 
prostinkou,  šatstvo  levné  a  praktické,  myslila  na  všecko 
ft  snažila  se  považovat  celou  věc  za  pouhé  přestěho- 
vání se  z  jedněch  poměrů  do  druhých.  Děkovala  Vikto- 
rinovi  tisíckrát,  žo  ji-  nepřipravenu  tímto  osudem  ne- 
provádí, a  jevila  skutkem  i  mluvou  filosofii  bodnou 
následování  v  podobných  krušných  případech. 

Viktorinovi  bylo  útěchou,  mohl-li  se  jí  z  celého 
srdce  obdivovat.  Ěíkal  jí,  že  jej  zahanbuje  svou  filo- 
sofii, kdežto  on  prý  nifeho  neví  o  všem,  co  druhdy 
míval  v  hlavě,  jemu  prý  neustále  jenom  na  oěích- 
se  hemží  obchodní  cifry.  Ona  říkala,  to  že  není  nic 
jiného  než  filosofie  lásky,  každá  milující  žena  prý  j£ 
schopna  býti  musí. 

Digtiz^c;,.  Google 


426 

KoDečně  začíná  bjt  něco  znát  na  starém  pá- 
novi ;  nejedl,  nepil,  a  bylo  patrno,  i.e  nespi.  Pant  Du- 
ehoslavová  stéžovala  ai,  íe  celé  docí  ve  vedlejSím  po- 
koji chrasti,  pozdě  že  pHcházi  do  loinice  a  pak  ani 
že  oeusne.  začala  o  něj  starati  se.  JeStě  byla  velká 
společnost  sezvána,  ona  obávajic  se,  že  manžel  snad 
jest  nemocen,  chtěla  dát  odříci.  On  nedovolil.  „.Ten 
toho  necb,  uslyHim  rád  společenský  rock  ze  svého  po- 
koje, nejsem  nemocen,  mám  jen  obchodní  starosti," 
pravil. 

„l*ro6  jsi  mi  to  hned  neřekl?"  usmívala  se  ve 
blažené  nevědomosti.  „Ty  obchodní  starosti!  Nu,  brzo 
bode  za8  dobře,  viď?" 

„To  doufám,"  vzdychnul  si  zhluboka,  a  manželka, 
která  mu  byla  slíbila  před  Ětyryciti  roky,  že  s  ním 
bude  sdíleti  strasti  jak  slasti,  sprchala  v  hodovní  síh 
uvítat  Bvé  hosti,  usmívajíc  se  jako  děcko  těm  „obchod- 
ním starostem,  jimiž  ti  muži  tolik  toho  vždycky  na- 
dělají". 

Virgina  ovšem  nebyla  jako  obyěejné  přítomna,  což 
nyní  dokonce  omlouvalo  její  malé  déčko,  od  něhož  ni- 
kdy se  neodluĚovala. 

„Ďoee  ale  nezvi  nikoho,"  pravil  Duchoslav  příštího 
dne  své  choti. 

„Ještě  ty  starosti?"  ona  na  to  lehce,  jakoby  byla 
řeč  o  deátí  neb  o  slonci. 

„Jefitě,  milá  Ženo,  ješté,"  odvěce  Duchoslav. 

Bylo  k  veéeru,  on  přišel  v  neobyřejnou  hodinu 
domů. 

Omd  ■  ntuUoi.  P 

D,l,z^:;,.  Google 


486 

„JeštS  jsem  tě  neočekárala,  milý  muíi,"  přivítala 
jej  manželka;  „eheež-li,  m&ieá  hned  veíeřet." 

On  sotva  se  čeho  dotknul,  pak  vstav  přikročil  k  ni 
a  polibil  ji.  Bylo  při  tom  cosi  neobyčejného,  ale  pravé 
má-Ii  se  cos  díti,  nemívá  51ověk  ani  nejmenšího  tu^nf. 
Pani  Dnehoslavová  smála  se:  „Aj,  jak  jsi  dnes  něžný!" 
On  odvraceje  se  řekl  ponze:   „Dobrou  noc!" 

„Což  nepůjdeš  ještě  spát,  Že  opět  do  svého  po- 
koje odcházíš?' 

„Až  později,"  řekl  již  ve  dveřích,  jež  za  sebou 
zavřel  a  pomalu,  pomalounku,  aby  to  nebylo  slyšet, 
otočil  klíč. 

Neebrastil  té  noci  tak  mnoho  jako  noci  předešlé, 
a  paní  Duchoslavová  mohla  klidně  usnouti.  Seděl  za 
stolem  se  hlavou  o  dlaň  opřenou,  čas  nebyl  mu  dlouhý, 
obraz  zft  obrazem  táhl  kolem  něho  brzo  jasně  brzo 
zmateně,  čím  dále  tím  byl  pokojnějším. 

Stráviltě  život  svůj  dle  své  chuti,  užíval  i  praco- 
val, usiloval  státi  se  mocným  a  velkým,  osud  f»ma 
nechtěl;  dobře,  on  zas  nechtěl  být  malým.  Syn  jeho 
nechtěl,  aby  otcova  ruka  se  dotkla  nepoctivého  zisku; 
dobře,  otec  jednou  za  živa  též  syna  poslechl. 

Přikročiv  k  oknu  odhrnul  záslonu,  ospale  šeřilo 
se  smutné  jitro,  „Tak  pozdě,  tak  éasně?"  pravil  Du- 
choslav  a  cítil,  že  jej  mrazf.  „Ty  malá  Blaženko,  má 
jediná  vnučko,  tebe  jsem  málo  užil,  anis  mne  neznala ! 
Ted  rychle,  musí  to  být.  8  tímto  dnem  nemá  Dueho- 
slav  co  činit."  Zablesklo  se,  dým  zahalil  mu  hlavu, 
rána  zahřměla,  bambitka  vypadla  z  ruky. 

D,lz.::,.  Google 


427 

ZetiA  jeho  TyskoČivSi  z  postele  uvrhla  se  ke  dre- 
řini  zavřeným,  před  nimiž  omdlela.  ^ 

Viktorii),  jenž  celou  noc  nespal,  byl  skokem  venku 
na  chodbě.  „Co  to  mohlo  být?"  tázal  se  doufaje,  že 
se  zmýlil,  a  věda  dobře  i.e  ne.  Popadl  se  za  hlavu ; 
y  tom  služebnici  přikrapili, 

Edo  vypáčil  dvéře,  kdo  vnikl  do  pokoje  starého 
pána,  to  váe  Viktoria  nevěděl.  Octnul  se  také  v  pokoji 
dýmem  naplněném,  viděl  milovaného  otce  v  krvi  a  vy- 
křikl Ěíleně :  „Já  ho  zavraždil !  Já,  já  jsem  jeho  vra- 
hem! Být  či  uebýt!  On  to  řekl,  a  já  nevědě],  co  to 
znaěi.  Ano,  zavraždil  jsem  ho,  hůř  než  to,  odsoudil 
jsem  ubohého,  milovaného,  dobrého  otce  chladnokrevně 
k  této  smrti.  O  vyrvete  mi  srdce!  vyrvete  je;  tof  nej- 
menší trest,  jejž  zasluhuji!" 

Bledá  Virgina  stála  nad  nim.  Byla  se  připravo- 
vala na  vĚecko,  myslíc,  že  ji  nic  nemůže  překvapit!. 
A  přece  jak  ji  to  překvapilo !  Jak  to  bylo  hrozné,  hro- 
znější než  si  kdo  mohl  v  nejtrapnějším  snění  před- 
stavit. 

Viktorin  oetnul  se  ve  svém  pokoji,  Vii^ina  stála 
nad  ním,  její  tvář  skláněla  se  k  němu,  její  ruce 
držely  jeho. 

Přišli  lékaři,  bůh  vi  kdo  všecko  přišel.  V  obchodě 
bylo  prohlášeno,  že  platy  se  zastavují,  stará  pani  omdlé-  . 
vála  co  chvíli.  Lékaři  měli  co  dělat.  Opustili  Viktorina 
nařídivše  svoje  prostředky.  Virgina  náhle  vzpamatovala 
se:  „Yiktorine  1"  zvolala  hlasitě,  skoro  přísně.  „M  je 
ti  jak  je,  musíš  být  chvíli  tichým,  musime  jednat." 
* 

D, liz.:;,.  Google 


«9 

Ob  poněkud  nticbnuv  snažil  se  sloTfim  jejf  roz- 
umět. 

^,ZanecháDi  tě  ojní  a  p&jdu  do  obehodn,"  řekla 
Virgina. 

,Ty,  Virgino?" 

„Musím;  otee  není  víc,  a  ty  jsi  chnrav.  Má  YŠe 
býti  ve  zmatek  nvedeno,  eo  ty  jsi  pracně  pořádal  ?  Jda, 
zapravím  vSecko,  vím  TŠecko,  pamatovala  jsem  sí  dobře, 
jaks  mi  eo  poTÍdal." 

„Virgino  děkuji  ti;  jdi,  nezasluhnji  tebe!" 

Ona  se  obrátila  ve  dveřích.  „Co  jsiřftkl?  Nejsem 
tvou  ženou  ?ice,  že  mně  musíš  děkovat  za  mou  po- 
vinnost? Nezaslnhnješ  mne?  což  pro  mne  nežijeá? 
SlyS,  nerozumím  tvj^m  slovům,  kterými  se  obviňujel 
ze  zločinu  nejhroznčjgíbo,  nevím,  co  myeliš,  ale  to  ti 
přisahám,  že  v  tebe  věřim  a  budu  věřit,  a  kdybys  byl 
tysám  proti  sobě,  í  kdyby  ti  nejhorĚi  bylo  dokázáno, 
kdybys  tvdil,  že'8  cokoliv  spáflhal.  Vytrvám  při  tobě,  ať 
se   stalo   co   stalo!    Eozumíš?    Ty   ale   zpamatuj   se!" 

Nedopřála  si  tolik  ěasu,  aby  mu  stiskla  ruku,  kterou 
on  jako  tonoucí  po  své  spáse  po  ni  natahoval,  pohlédla 
zdaleka  jenom  na  svou  spící  dceruSku  a  spěchala  ko- 
lem pokoje  tchánova  po  chodbě.  Přitiskla  k  prsoum 
bolem  naplněným  obĚ  ruce,  spěchala  pak  dále  po  scho- 
dech dolů  věřitelům,  úFadnikům,  právnfkfim  a  celému 
hejnu  krutých  zvědavců  vstříc. 

Její  pouhé  zjevení  uvedlo  okamiitó  ticho  u  vSe- 
obecný  poplaoji  a  povyk.  Prohlásila  co  možná  klidně, 
že  má  býti  vše  zapraveno,  vyrovnáno,  se  strany  EŮsta- 

D, liz.:;,.  Google 


>^ch  vSecko  obětoTáno.  Fřinádela  botové  inTentáře  vSebo 
eo  bylo,  i  dobroTolDě  svých  vlastních  skvostb.  umě- 
leckých sbírek  a  tak  dile.  yyznala  se  jako  vnuknutím 
ve  věem,  nač  kdo  se  tázal,  vyhověla  včem  požadavkům, 
slíbila  vge  sluSné  a  šlechetné. 

S  úctou  a  'uspokojením  vzdálil  se  jeden  za  drn* 
bým.  Její  přítomnost  byla  skoro  více  důvdry  vzbadiia, 
než  by  byla  Viktorínova  učinila ;  bylo  aspoň  patmo,  že 
se  nekuje  žádný  podvod.  Každý  zaplanul  soucitem  pro 
mladou,  ušlechtilou  neSfastnou  ženu. 

Takových  ňinfi  bývá  žena  schopna.  Co  jí  upírá 
mrav  a  vychování  v  žití  vSednim,  toho  domáhává  ae 
rázem  ve  chvílích  nadšení;  Vnuknutí  nahrazuje  jí  pak 
znalost  véeí.  Každý  vynáSívá  takovou  ženu,  ona  zaslu- 
huje toho  zajisté,  avfiak  nesluSno  zapomínati  na  ty, 
jimž  bránéno,  aby  si  sáslnh  vydobyly,  aniž  se  kdy  po- 
dolmého  výmineSného  okamžiku  dočkají  nebo  zmocní. 

Viktorinovi  zdálo  se  věčností,  eo  Virgina  ee  ne- 
vrací. Její  energickým  a  pi^ce  tak  něžným  oslovením 
přišel  k  sobě  z  prvního  záchvatu,  leknutí  a  bolu ;  proud 
vášnivé  lítosti  jakoby  se  byl  zastavil  hrází,  kterou  mu 
láska  ženina  postavila.  Zastavil  se  tedy  v6emt-  takměř 
myšlénkami.  Malá  Blaženka  zaéala  plakat,  a  on  vyňav 
ji  z  lůžka  držel  Ji  na  klíně  se  sklopenou  k  prsoum 
hlavou. 

Děcko  bylo  spokojeno,  nežádala  si  více,  pohrává 
jíc  tiše  s  knoflíky  jeho  oděvu. 

Tak  našla  je  Virgina.  Odňala  mu  dítě,  podala 
mu  zprávy,  jak  pro  tu  chvíli  vše  uspořádala,  pak  ode- 

D, liz.:;,.  Google 


vzdavši  dité  chůvě  musela  spěohati  k  matce,  jíž  posud 
nebyla  ani  viděla. 

Nové  dojmutí,  novA  hriiza!  Ubohá  pani  musela 
nyní  teprva,  kdyi  nejhrozněj&i  se  bylo  udalo,  probírati 
se  celou  řadou  zdĚšeni,  iokáni,  hrůzy  a  zoufalství, 
a  přece  bylo  vée  hotovo  a  žádné  pochybnosti,  žádné 
naděje  byť  později  zklamané,  žádné  la&kavé  domluvy 
nemírnily  pochod  věci  u  ni,  jak  druhem  se  bylo  dělo; 
musela  vypiti  vSecku,  včecku  tu  hořkost  najednou  bez 
oddechnutí. 

Byla  zdrcena.  Chvílemi  jen  dral  se  ji  váěnivý 
plát  z  prson.  Její  nářek  byl  srdeelomný.  „On  ni,ne 
opustil,  zanechal  mne  zdo  samotuu,  o  jak  to  mohl  uěi- 
Dit?l  Proč  nevzal  mě  s  sebou?  NaĚel-li  Jednu  kouii, 
což  neměl  též  druhou  pro  mne?  Co  si  počneme;  jsme 
žebráci,  žebráci!"  Tu  spatřila  Virginu.  „Co  dělá  Vikto- 
rin?"  zvolala.  „Slyším,  že  div  nezSilel?  M&j  bože,  co 
budeme  dělat?  Coí  nic,  pranic  není  zachráněno? 
Niéím  mčj  muž  na  mne  nevzpomněl?" 

nViktorin  musí  upokojit  se  tak  jako  ty,  matinko. 
Věe  bude  zapraveno,  nikdo  nebude  moci  nám  nepocti- 
vost vyřJtat,  a  to  je  hlavní  věcí.  Těak  žíti  nějak  bu- 
deme." Podobně  domlouvajíc  tchýni  odešla  od  ní  k  Vik- 
torinovi.  Ditě  plakalo  neehtíc  býti  u  chůvy.  Vzala  je 
v  náruč  a  domlouvajíc  mu  tiše,  přecházejíc  s  ním  vol- 
ným krokem,  jakoby  byla  nejpokojnější,  uspala  je  za 
chvíli. 

Viktorin  byl  pořád  tichý,  ale  jak  désoě  tichý.  Sedě 
v  koutě  patřil  před  sebe,  a  rty  pohybovaly  se  mu  po 

D,lz.::,.  Google 


4S1 

chvitich.  Usadivši  ee  k  němu  vzala  jej  za  ruka^  sna- 
žila se  obrátit  jeho  zraliy  k  sobě.  Nadarmo  vhak.  Byla 
tedy  Todle  nSho  také  zticha,  a  podepřevši  si  hlavu  du- 
mala 8  ním.  Zase  pohybovaly  se  mu  rty,  a  ona  slyšela, 
kterak  praví:  „Být  íi  nebýt!"  Virginu  obešla  hrůza 
a  strach  nevýslovný  o  drahého  muže.  Nevěděla  o  po- 
sledním návrhu  její  tchána,  ani  jaký  ánih  viny  Vik- 
torin  si  přiiiítá. 

Minul  tento  den,  jenž  konce  nezdál  so  míti  pro 
trpící  rodinu.  Vysílením  a  lékařskými  prostředky  usnula 
stará  pani,  k  níž  Virgina  oď  Viktorina  přes  tu  chvíli 
přecházela. 

Vracejíc  se  od  ní,  kdyí  byla  již  usnula,  vešla 
ubohá  k  mrtvole  svého  tehána,  na  nějž  pro  tolik  jiných 
starosti  ani  dosti  nebyla  pamatovati  mohla. 

Ve  světnici  bylo  ticho ;  kolem  zesnulčho  vanul  ne- 
výslovný poklid,  jakoby  vzduchem  zaznívalo:  „On  do- 
trpěl !" 

Zde  bylo  Virgině  skoro,  jakoby  si  odpočívala  ode 
všeho  ostatního,  zdálo  se  jí,  jakoby  se  jí  byla  otevřela 
říše  mrtvých,  aby  ji  vpustila  na  chvíli  ve  svoje  zapo- 
menutí, do  svého  věĚného  klidu. 

Položila  hlavu  na  studenou  ruku  starcovu  kropíc 
ji  slzami.  Loučila  se  s  nim  přejíc  mu,  že  ze  všeho  již 
vyvázl.  Pak  letěla  zase  k  trpícímu  synu  od  pokoj- 
ného otce. 

Ruce  a  hlava  hořely  ubohémn  muži,  aniž  nalezly 
slzy  průchodu.  Virgina  3tM'ala  se,  aby  byl  dopraven 

D,l,z^:;,C.OOglc 


482 

je6tě  před  pohřbem  otcovým  aa  panstvi  Ltbéjieké,  které 
86  tším  jiným  méio  přijití  do  prodře. 

Posud  spravoral  je  otee  VírgiaÍD,  meškaje  tam 
8  matkon.  I  jeho  a  matčino  živobytí  bylo  pádem  Du- 
ehoslaTovým  ohroženo.  Virgina  Tzala  mezitím  veškeré 
řízeni  věcí  na  sebe,  Btraehujío  se  neustále  o  Viktorína, 
nemohouc  nikdy  ani  dočkati  se  zpráv,  které  ji  byly  co 
den  i  Libéjie  o  Víktorinu  dodávány,  opatřujíc  ne- 
mocnou a  malomyelnou  tchýni  a  ošetřujíc  malé  dítě. 

Nékdy  zdálo  se  jí,  iň  ji  musí  cosi  puknouti  v  prsou, 
načež  by  sledoval  mír  nebo  zapomenutí  ve  t^mrti  neb 
Šílenosti,  hned  na  to  ale  velela  ticho  umdlévající  a  bou- 
řící se  mysli.  Tolik  povinnosti!  to  povznáší  a  sílil 

Uprostřed  nejvĚtSího  zmatku  kolem  sebe  niěla  po- 
řád plnou  přítODiDost  ducha;  véděla  navlas,  kdy  a  jak 
co  zbývá  íinit,  a  nikdy  se  nezmýlila.  Nespala  ani  ne- 
jedla, ale  síla  jí  rostla  jako  obrovské  perutě,  nesouc! 
výš  a  výše  slabou  ženskou  její  bytost.  V  bezsenných 
nocích  psávala  Víktorinovi.  Podávala  mu  seznam  vSeho, 
co  vykonáno  za  tento  den,  žádala  od  něho  další  roz- 
kazy, podávala  mu  uspokojivé  zprávy  o  matčině  zdraví 
a  povzbuzovala  jej' vypravováním  o  Blažence,  jejfi  vý- 
voj pozorovala  při  všech  svízelích  s  bedlivostí  mateř- 
skou. Pojilaí  pak  ke  všemu  také  přesvodělvé  slovo  lá- 
sky, íe  nebylo  možno,  aby  záduraéivý  muž  tomu  všemu 
odolal.  Musel  vzchopiti  se  k  rozkazům  a  poučení,  a  d»l-li 
ženě  toto,  jakby  nebyl  odpověděl  aspoii  p&I  slovem 
na  všecku  lásku  její?  Jeho  záduračivost  měla  nejne- 
bezpeénéj^  ráz.    Byltě  raaén  ve  hlubinách  nejjemnéj- 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


433 
šího  eita.  Krutějšího  nemohlo  skoro  již  potkati  Ělověka, 
který  po  celý  život  sebe  obětoval  pro  jiné,  a  po  těchto 
občtech  mělo  dojíti  úskoSným  osudem  tam,  Že  se  stal 
bezdéčně  otcovým  soudcem  i  katem.  Tato  myšlénka 
každému  jinému  nesnesitelná  musela  právě  jemu  býti 
tak  bodavou,  že  bylo  divem  lásky,  že  neshodil  po  otcově 
přikladu  celou  tu  tíži  se  sebe. 

Správeovie  ošetřovali  ho  svědomitě,  klesajíce  ne- 
štěstím své  dcery  a  obávajíce  se,  aby  ona  ku  všemu 
hoři  též  chotě  nepozbyla. 

Viktorin  ehuravěl,  a  posud  jest  ehuravěni  tajem- 
stvím. Cosi  plíží  se  žilami  cize  a  nepřátelsky,  časem 
zastavuje  pochod,  fasem  zdá  se  ku  smíru  nakloněno, 
přes  DOC,  neb  přes  tu  chvíli  stojí  to  ale  zase  v  šiku 
a  plíží  se  dále,  pořád  dále.  Tělo  i  duch  brání  se  tomu 
více  i  méně,  podléhává  někdy,  a  jindy  zaplane  síla 
zdravotní  mohutně  k  odražení  nepřítele.  Viktorin  ne- 
dovedl" nebo  nechtěl  brániti  se,  síla  k  tomu  byla  mu 
za(ata.  Nerozuměl  více  tvorstvu,  osudu,  rozpadl  se  se 
všemi  filosofickými  systémy,  se  vším,  co  druhdy  jej 
blažilo,  kdyí  vlastním  umem  to  zpytoval  a  v  duchu 
svém  urovnal.  Byl  si  vědom  nejÉistšíeh,  mravních  po- 
hnátek  při  svém  jednání,  a  následky  toho  byly  tak  ďá- 
belsky strašné. 

Všecken  nepředpojatý  názor  opouštěl  jej,  a  on 
nemohl  ubránit  se  jakési  vidině,  v  nfí  se  mu  zjevo- 
vala nepřátelská,  mefistofelická  moc  osudu,  která  jej 
pronásledovala,  aniž  mu  bylo  vědomo  proé.  Došed  až 
k  tomuto  „proč"  octnul  se  na  nebezpeSné  křižovatce, 

0.ud  .  n*i*ní.  16 

D,lz.::,C.OOglc 


434 

s  niž  navrátit  se  nemoha  musel  v  právo  nebo  v  levo 

zblouditi. 

'„ProÉ?"  tázal  se,  a  zdálo  se  mu,  že  táž  mefisto- 
felická  moc  odpovídá:  „Z  trestu."  To  byla  z  křižovatky 
cesta  jedna.  Na  drubé  nalezl  odpověd  jinou,  jež  znĚla  : 
„Poněvadž  jest  dobro  předsudkem  v  tom  vSemmíru 
náhody,  v  němž  se  rodíme  a  umiráme  pro  bídnou, 
směšnou  kratochvil."  Bloudíval  po  těchto  blndiĚtíeb 
po  celé  hodiny.  Byl-li  na  první  cesté,  dumával  div  fce 
hlava  se  mu  nerozskoíila,  býval  bled.  „Z  trestu,  z  tre- 
stu?" myslíval  si.  „Za  jaké  provinční?"  Tu  napadávalo 
mu  nejrůznější ;  brzo  myslil,  že  zpronevěřil  se  velkým 
ůĚelům  pokroku  potlaéiv  ducha  svého,  a  jindy  myslil 
naopak,,  že  špatně  dostál  slibu  danému,  když  s  nechuti 
svému  povolání  se  oddával.  VyĚital  si  jednou,  že  otce 
přOiě,  a  jindy,  že  jej  málo  byl  poslouchal. 

V  chorobném  tom  stavu  ozýval  se  hlasitě  zlozvuk 
nerozluštěný,  jejž  působí  rodinná  autorita  a  08obui  svo- 
boda «  jednotlivce.  Klesaje  pak  hloub  a  hlouběji  na 
mysli,  tak  že  ve  mdloby  padal,  vracel  se  prudce  zas 
nazpět  spflaje  sobě  pověrčivých.  Tu  rozpálil  se  v  zim- 
níĚné  proměnlivosti  a  divoce  se  smával  sám  sobě,  ce- 
lému světu,  všem  předsudkům,  všem  pojmům  mravním. 
Tyt  jsou  smyšlenkou  tak  bajeěnou  jako  všecko  důvě- 
řováni, mudrováni,  idealisování  a  básnění. 

„Nie,  nie,  nic!"  volával  rozechvěn  vnitřním  palĚÍ- 
vým  ohněm,  a  směje  se  i  horuje  hlasitě  vypukával 
T  blouznění,  které  se  neutišilo,  dokud  nesklesl  v  těžký 
spánek. 

Digtiz^c;,.  Google 


433 

Když  pak  z  tohoto  za  nedlouho  se  probouzel,  bý- 
val ubohý  na  začátku  svého  bludiěté,  do  něhož  zvolna 
opět  hrozná  upomínka  jej  vlekla.  S  malými  a  většími 
proměnami  pokračoval  pak  týmž  postupem  k  týmž  zou- 
falým směrům. 

DoŠIa-li  mezitím  každodenní  Virgínina  zpráva,ob- 
živnul  přece  pokaždé  jiným  duchem.  ByloE  to  jeho  je- 
diným, nepochybným  však  lékem. 

.  Je-ii  nemoc  tajemstvím,  jest  uzdravování  a  léčení 
tajemstvím  druhým.  Je  to  činnost  opaĚná,  která  se 
druží  k  obrané  vnitřní  co  zevnější  pomocné  vojsko. 

Když  slyšel  Viktorin  volající  ten  lásky  hlas,  býval 
přerušen  v  řetězu  záhubného  přemítání  svého.  Byl-li 
na  cestě  postrachu,  kde  hledal  provinění,  a  došla-ii  jej 
zpráva  ženina,  viděl  v  lásce  její  takovou  navzájem  od- 
měnu, že  musei  připustiti  přízeň  Osudu  pro  tento  vzácný 
jeho  dar.  Chýlil-li  se  ku  svému  nic,  zastavoval  se  rov- 
něž, když  ozvala  se  mu  Virgina.  Kdož  může  připustit 
„nic",  poznal-li  láskíi!  Onať  jest  opakem  pojmu  nic, 
z  ní  plyne  naopak  všecko:  žití,  blaho,  srdnatost,  trpě- 
livost, vítězství  nad  veškerým  bídáetvím  vůkol. 

Ťirgina  toužila,  jak  poehopitelno,  vší  moci  po  něm. 
Nemohla  se  ani  dočkati  konce  všech  záležitosti,  z  nichž 
se  odvíjela  jako  z  nekonečného  klubka  nepříjemnost  za 
nepříjemností. 

XLII. 

Tchýně  Virginina  byla  zvolna  z  nemoci  se  pro- 
brala a  sedávala  smutná  a  v  neštěstí  své  zahloubena- 
na  obvyklém  svém  místě.  Zdálo  se  posud,  že  nemá  po- 

Digtiz^c;,.  Google 


myšlení,  kterak  za  nedlouho  bude  mnset  opustit  i  toto 
místečko  i  vSe  pohodlí,  vSeeken  přepych,  jehož  posud 
z  velké  části  nžívala. 

Virgina  byla  s  velkou  ochotou  vĚe  již  vyklidila,  co 
bylo  její,  ponechávajíc  si  nejpotřebnější  jen  věci.  Ba- 
dostai^  obětovala  vSecko.  Ona  a  její  dítě  byly  již  v  pro- 
stém, skoro  chudobném  okolí,  aniž  tchýně  eo  o  tom 
věděla  nevycházejíc  ze  svého  pokoje. 

YyprSela  lhůta,  v  níž  se  ponechává  rodina  žalem 
stížená  svému  zármutku,  nai^ĎŽ  jest  mravem  společen- 
ským vyhledat,  těěit  a  zvát  ji  zase  do  svého  středu. 
T  těchto  však  okolnostech,  v  jakých  tato  rodina  smu- 
tek svůj  vyplakávala,  bylo  by  bývalo  dvojatou  nešetr- 
nosti  blížiti  se  k  ní.  Bylíť  mnozí  na  vážkách,  co  mají 
činiti,  chtĚjíce  prese  vŠe  svou  soustrast  projeviti;  vět- 
ším dílem  zdržovala  je  však  tato  Šetrnost,  kdežto  jiní 
pro  netečnost  a  nelaskavost  se  vyhýbali.  Nejstarší  jen 
přátelé  domu  toho  považovali  za  svou  povinnost  a  při- 
čítali si  právo  tak  činiti,  a  ti  přišli  ku  staré  pani,  ne- 
boť mladá  měla  buď  v  obchodě  a  ve  skladech  co  dě- 
lati, nebo  byla  dítětem  zaměstnána.  Tito  staří  známi 
stiskli  ruku,  vyronili  několik  slz,  po  jediné  ale  návštěvě 
více  nepřišli.  Starou  panijížila  tato  opuštěnost  zároveň 
se  smutkem. 

Podivně  chovala  se  Jalinka.  Nebyla  už  ozvěnou 
paní  Duehoslavové,  byla  podivně  lisečnou  a  rozhodnou, 
zcela  jinou  než  za  dlouhých  let,  co  jí  v  domě  byli 
hýčkávali.  I  to  přidávalo  k  bolo  staré  paní.  Přece  vŠak 
nebyla  Julinka  posud  propuštěna,  a  to  bylo  velké  do- 

Digtiz^c;,.  Google 


437 
brodini.  Stávala  se  pani  DuchoslavoTé  nenatiraditelDou, 
trávívala  eelé  smutné  dni  s  tnichlici  vdovou.  Virgina 
se  svým  děfátitein  bývala  veÉer  u  ní. 

Kuchařka,  jediná  posud  služebná  v  celém  domS, 
přišla  jednoho  večera  návĚtěvu  ohlásit.  Byt  to  hrabe 
Trbna.  Staré^pauí  přeletřl  paprsek  radosti  přes  vrásko- 
vitou,  pojednou  seatárlou  tvář.  Julinka  upravila  si  rychle 
vlasy,  které  mivala  v  pedantickém  pořádku,  jejž  ale 
nyni  u  Duchoslavů  v  té  míře  co  jindy  nešetřila.  Vir- 
gina podivila  se;  zpomněla  si  s  nevýslovným  bolem  na 
neěfastného  muže,  jehož  ošetřovat  ani  dopřáno  jí  ne- 
bylo, pohlédla  na, svou  růžoHci  dcerušku,  jež  ji  byia 
usnula  ve  klíně.  NeŽ  mohl  opovážený  host  vejiti,  po- 
ložila ji  klidné  na  přichystané  prozatímní  lůžko,  na 
němž  malinká  obyčejné  vyspávala,  než  s  matinkou  do 
vlastního  příbytku  ve  sladkém  snění  se  odehrávala. 

Hrabě  Vrbua  vešel  s  neodolatelnou  srdečností.  Jeho 
kondolence  neměla  nic  dělaného  ani  rozčilujícího, 
o  změně  poměrů  rodinných  zdálo  se,  jakoby  ničeho 
nevěděl,  anebo  věděl-lí,  že  o  ní  soudil  co  člověk  zku- 
'  šený  a  nestranný,  jemuž  cos  podobného  není  ničím 
novým,  nad  čím  by  se  musel  člověk  v  tnpém  úžasu 
zastavovati.  Slečna  Julinka  byla  tímto  chováním  pře- 
kvapena, a  její  tón  ke  staré  paní  počínal  se  poněkud 
zase  do  předešlé  slaďounké  harmonie  nataďovati. 

Hrabě  obracel  se  více  ku  staré  paní  než  k  Vír- 
gině,  kterou  povrchné  pozdravil,  a  paní  Duchoslavová 
jevila  mu  veškerou  vděčnost,  vyplývající  z  té  trudné 
doby,  v  níž  úpěla.    Po  hodné  chvíli  teprv  obrátil  se 

D, liz.:;,.  Google 


438 

Yrbna  také  k  Virgině  tázaje  se  Qa  jeji  mani^ela,  a  teprr 
nyní  pohlédl  přímo  na  ni.  Byla  to  opět  zvědavost? 
Pak  byla  krnta.  Odkryla  stopy  bolu,  namáháni  a  sta-, 
roští  na  tomto  něíném  obličeji  druhdy  ruměném,  ozá- 
řeném skvělým  osvětlením.  ověnĚeném  vkosnými  ozdo- 
bami. Byla  to  změna  ukrutná.  Vgecky  grácie  odstěhovaly 
se,  zbyla  utýraná  žena.  Byla  to  láska  jednou  odmrštěná 
v  plném  Štěstí,  nyní  zas  doufající  v  možnou  snad  ko- 
řist v  neštěstí?  Pak  bylo  to  hanebné. 

Vrbna  byl  opustil  Prahu,  aby  se  vyléčil  ze  své 
vášně;  brzo  našel  obvyklou  rovnováhu,  a  jen  upomínka 
někdy  hnětla,  někdy  popuzovala  jej.  Jim  nepohnulo, 
že  by  byl  mohl  přičítat  Virginínu  pevnost  její  věrnosti 
a  opravdové  lásce.  Nevěřil  v  tuto  pohnutku.  Neimpo- 
novalo  mu  tedy  dosti  málo  jeji  chováni,  zlobil  se  trochu, 
a  to  bylo  vše. 

UslySev  po  návratu  svém  o  její  aeStěstí  a  její 
statečnosti  pří  něm,  byl  umínil  si  okamžitě,  že  ji  na- 
včtivi.  Proč  ?  Snad  z  velkomyslnosti,  snad  z  přátelství ; 
jisto  jest,  že  mu  jí  bylo  opravdu  líto,  aniž  ji  proto 
přeceňoval.  Vida  ji  nyni  seSlou,  pro  oko  cizí  skoro 
půvabu  zbavenu,  byl  tomn  skoro  rád.  Hleděl  hodně 
dlouho  na  ni,  aby  se  vzdala  upomínka  jeho  koneěnS 
■  svůdného  obrazu  svého,  a  aby  j'ej  ušetřila  již  stará 
nepohodlná  vášeĎ. 

Virgina  odpověděla  mu,  a  sám  zvuk  její  hlasu 
zdál  se  mu  zbaven  býti  minuté  slasti. 

Oddychnul  si.  „Jaké  to  štt^stf,  kdo  se  neváže  na 
věčné  časy  k  ženské,"  pomyslil  si.  „Hle  jak  ryehlp  to 

D,lz.::,.  Google 


439 
odkvětá,  a  povinnost  lásky  má  přeti-rati  tato  pomije- 

jícnost!" 

S  Virginon  byl  by  mu  hovor  zajisté  váznul,  ale 
paní  Duchoalavová  r  bývalou  rozkoší  zkoušela  po  dlou- 
hém smutném  čase  zas  nĚjakou  konversaci,  a  JulÍDka 
uměla  nejzdvořilejší  ozvěnou,  kterou  bfth  ví  v  jaké 
sluji  spíci  opět  byla  probudila,  výborně  přizvukovati, 
přestávky  umĚleekým  opakováním  konversaÉního  jaké- 
hos refrainu  vyplňujíc. 

Mezi  touto  rozmluvou  obracel  se  Vrbna  Ďasem 
k  Virgině,  která  měla  hlavu  tak  plnu  jiných  věci,  že 
nikterak  béh  tohoto  vypravování  nesledovala.  Koneřně 
pomyslila  si:  „Aj,  matka  je  v  nejlepší  společnosti,' 
mohu  ji  opustit,  abjeh  psala  Vikíorinovi,"  VstavSi  po- 
roučela se,  vzala  své  spící  dítě  opatrně  v  náruě,  při- 
kryla mu  tvářinku  závojem  a  odešla.  Tíže  toho  ma- 
lého stvoření  na  rukou  byla  jí  tak  milou,  tiskla  ro- 
"bátko  tak  vroucně  k  sobě,  uložila  je  a  sklánějíc  se 
k  němu  nevěilěla  o  žádném  neštěstí.  Když  pak  vzala 
péro  do  ruky,  aby  Viktorinu  psala,  pocítila  též  k  němu 
veškerou  blaženou  vroucnost  lásky.  ,.0  kéž  by  byl  »a-' 
chráněn  a  zdráv  na  těle  i  na  duchu!"  zvolala.  „Ne- 
přála bych  si  pak  praniĚeho  jiného  na  světě." 

Psala  mu  všecko,  i  návštěvu  Vrbnovu.  Sama  skoro 
ani  si  nevzpomněla  na  zmatek  svůj,  jejž  jí  byl  druhdy 
spůsobil.  Bylo  jí,  jakoby  se  to  bylo  jiné  snad  osobě 
přihodilo.  Zarděla  se  opět  nad  sebou. 

„Na  jakých  jsem  to  byla  tehdáž  cestách!"  kárala 
se.    „Jak  bylo  to  věe  možno,  jak  mohla  jsem  chvíli 

.        D.3t,z^=;,C.OOglc 


440 

jen  -manžela  svévolně  oponStět,  a  opouStČla-li  jsem,  jak 
nebýt  celou  duĚi  u  něho?  Což  dala  bych  za  to,  kdy- 
bych mohla  nyDÍ  jenom  na  hodinu  k  němu!  jakou  věč- 
Bostí  zdá  m  mi,  eo  jsem  jej  nevidéla  a  ještě  viděti 
nemám.  Nevydržela  byeh  tuto  vzdálenost  za  žádnou 
jinou  cenu,  než  za  nejkrásnéjii,  že  mohu  za  děj  a  na 
místé  něho  pracovat." 

Za  Děkolik  dni  přišel  hrabě  Vrbna  opét  pani  Bu- 
choslavovou  navĚtivit,  Co  jej  tam  vábilo?  Virgina  to 
nemohla  být.  Badost  pant  Duchoslavové,  která  se  cítila 
od  celého  světa  opuštěnou,  jeho  příjemnou  přítomností 
ale  nevýslovně  poctěnou,  byla  velká  a  rovnala  se  to- 
liko radostí  Juliině. 

Yirgina  viděla-li  nebo  neviděla  svého  bývalého 
zbožůovatele,  ani  nevěděla.  Zoufala  si,  že  nemohla  po- 
šoupnouti  úřadni  řizeni  ku  předu  a  že  musela  čekati 
ode  dne. ke  dni,  kdy  se  co  ukončí.  Touha  její  po  Yik- 
tonon  vzrůstala  u  vášeĎ.  Die  zpráv  otcových  viděla, 
že  mu  jest  pořád  stejně,  a  to  ji  znepokojovalo.  Již 
zdál  se  jí  nejvyŠM  ěas,  aby  sama  zas  jej  ošetřovala. 
Jich  veškerá  budoucnost  visela  na  jeho  uzdravení  se; 
i  na  to  byl  nejvyšší  jií  čas,  aby  měli  opět  výživu. 

Došlo  čtvrtletí  a  nastal'  stěhovací  čas.  Tirgina  byla 
najmula  uzounký  byt,  který  tchýně  její  posud  nebyla 
viděla.  Kuchařka  měla  býti  propuštěna,  Julinka  také. 
Pani  Duchoslavová  zdála  se  na  tyto  podrobnosti  docela  za- 
pomínati,.a  ubohé  Yirgině  bylo  úzko  jí  to  připomenout. 

Stará  paní  těširala  se  jako  dité  na  návštěvy  hra- 
běte, jež  se  staly  pravidelnými  dvakráte  do  týdnu,  a  tím 
byla  hehá  mysl  její  opět  zaměstnána. 

Google 


441 

Nastával  čas,  aby  se  skládaly  věci  uejpotřebnéjSi, 
a  ostatQÍ  aby  konečně  též  do  prodeje  dány  byly.  Vir- 
gina  včděla,  jaká  to  bnde  nová  rána  pro  matku  zota- 
vující se  již  zase. 

„Dnes,  dnes  jí  to  mosíin  říei,"  pomyslila  si  eby- 
stajíc  se,  že  k  ni  s  dítětem  pčijde.  Síla  ji  scházela. 
Jsouť  okamžiky,  kdy  dojde  nenadále  ten  vnitřní  olej, 
,  živicí  plamen  odhodlanosti.  Nebývá  to  tenkráte,  když 
nastávají  nejnebezpečnéjM  kroky,  spíše  jindy,  máme-li 
vykonati  cosi  redlejSiho,  v  porovnání  k  ostatnímu  ne- 
patrného. ■ 

Yirgina  meSkala.  Její  holĚinka  smála  se  hrabajíc 
se  na  koberci  a  myslíc,  že  matínka  žertnje,  nedávala 
se  jí  zahalovat  na  cestu  přes  chodbu  k  babičce. 

„Jak  ji  to  řeknu,  jak  ji  to  řeknu."  naříkala  si 
Virgina,  a  jak  nad  tím  rukama'  tvář  si  zahalila,  bylo 
to  Blažence  tím  směSnější.  Smála  a  řehtala  se  již  na- 
před, až  maminka  odtáhnuvši  s  tváře  ruee  zkřikne 
„kukuč!"  Virgina  si  toho  vSimla,  a  nemohouc  dítěti 
odolati,  nechtéjic  ubožátku  radost  kaliti,  ačiiiila  mu  po 
jeho  přání.  Smějíc  se  na  ně  skrze  závoj  slz  žertovala 
s  ním.  Při  tom  byla  pořade  sklíčenějĚí,  pořád  méně 
chtělo  se  jí  ke  tchýni  vstoupiti.  Již  setmivalo  se,  a  ona 
usedavě  mezí  smíchem  s  Blaženkou  posud  zaplakávala, 
o  čem  ale  šťastné  dítě  ničeho  nevědělo.  Tu  vidouc,  jak 
je  pozdě,  chtěla  jíti  a  zase  zdržela  se,  vždyf  byla  aeí 
uplakána.  K  tomu  zpomněla  si,  že  je  den  Trbnovy  ná- 
vštěvy. Nová  to  překážka,  kterak  před  nim  promluviti? 
Odeházíval  vždycky  později  než  ona,  která  používajíc 

Digtiz^c;,.  Google 


442 

jeho  spoleĚnosti  u  staré  pani  pokaždé  dříve  od  ní  spě- 
chávíila. 

Méla  nechati  zase  smutného  toho  připomenutí  na 
ráno,  kdy  stará  paní  pozdé  vstávajíc  zajisté  by  nebyla 
se  svou  úlohou  hotova?  MěJa  dát  vyvolati  si  Julii,  aby 
tato  spaní  Duchoslavóvou  promluvila?  Julie  nebývala 
jí  nikdy  příjemnfin,  a  nyní  zvláště  jevivala  podivné 
chováni  zejména  k  ni,  kdežto  ku  staré  paní  znova  se 
lichotila,  čím  déle  tím  méně  rozhodnou  byla  Virgina, 
když  koneĚné  dvéře  se  otevřely. 

„Poselství  od  tchýně,"  pomyslila  si,  nikdo  jiný 
nemohl  nyní  k  ní  pHjiti. 

Bylo  to  poselství,  avšak  v  postavě  hraběte  Vrbny. 
Byl  starostlivé  paní  sám  se  nabídl,  že  se  podívá,  kde 
Virgina  tak  dlouho  mešká.  Byl  klepal  na  její  dvéře, 
které  žádné  služebnictvo  užnehlídalo;  ona  to  neslyšela 
pro  veselé  výkřiky  dceruŠĚiny.  On  slyše  ji  s  malinkou 
rozmlouvati  mínil  slySeti  jakoby  volala  „dále!" 

Virgina  zalekia  se  jeho  vstoupení,  div  že  nevy- 
křikla. Neměla  času  skrýti,  že  plakala.  Vrbna  zůstal 
skromně  opodál,  vyřizuje  vzkázáni  od  staré  paní,  ne- 
troufaje si  ptáti  se,  co  ji  zarmucovalo. 

,Ach  pane  hrabě!"  zvolala  ona  nepomýšlejíc  ani 
na  sebe  ani  na  něj.  „Nalézáte  mne  ve  krušném  po- 
stavení." 

„Mohu  vám  něřim  prospěti?"  zvolal  on  horlivěji 
a  vřeleji  než  chtěl, 

„Vy?"  zamyslila  se  Virgina.  ,0  ano,  hle,  to  by 
mně  nebylo  napadlo,  vy,  právě  a  jediné  vy." 

D,lz.::,C.OOglc 


448 

Hraběti  bylo  podivno,  myslil  srVirginn  delikátnĚjší, 
Byl  by  dávno  a  od  srdce  rád  svou  pomoc  nabidl,  ne- 
bylté  skrblým  na  peníze,  nezáieželof  mu,  dojdon-li  mu 
o  rok  dříve  nebo  později;  ale  že  bylo  možno  tak  ne- 
nadále jej  chytit,  to  bylo  s  to,  aby  mu  nadobro  Vir- 
ffiiju  zošklirilo.  Nemyslili  ovšem  nic  jinak,  nežli  Se 
Virgina  Ea  svoje  poměry  naráží,  vyzývajíc  jej  bez- 
ohledně ku  hmotné  jakési  poraoei.  „Dobře  tak,  dobře," 
myslil  si,  „aspoĎ  budu  nadobro  a  zcela  vyléfen." 

Virgina  přednesla  mu  však,  než  jeĚtě  domyslil,  oČ  " 
se  jedná,  prosíc  jej,  aby  tchýni  dobrým  spĎsobem  sdě- 
lil, co  ona  sama  sděliti  ji  váhala,  že  musí  totiž  roz- 
loučiti se  s  příbytkem  svým  a  sice  zejtra  nebo  pozejtří, 

„Nic  jiného?"  divil  se  Vrbna. 

„Aeh,  mně  je  to  mnoho,"  odvěce  ona.  „Uěiníte-li 
mi  toto,  budu  vám  vděěna."  Mezitím  byla  rychle  za- 
halila děcko,  a  berouc  je  v  náručí  mela  se  k  odchodu. 
„Kámen  mi  ae  srdce  spadl,"  řekla  mezi  dveřmi  k  hra- 
běti, „Pro8Ím(^  řekněte  mé  tchýni,  že  jste  mě  naěel  za- 
městnanou přípravami  ku  stěhování,  nic  jiného,  druhé 
dopovím  u  vaSí  přítomnosti,  a  tak  pozbude  to  poněkud 
snad  trpkosti." 

Spěchala  před  ním  lehee  ehodboti  s  ditítem  v  ná- 
ruěí,  v  prostinkém  oděvu  a  ohlížejíc  se  vlídně,  zdali 
následuje,  jevila  tak  dobrou  mysl,  odhodlanost  a  do- 
brosrdeěnost,  že  Vrbna  zapomněl  myslit  na  její  bývalou 
krásu. 

„Zdá  s&mi,  íe  tohle  přece  nebude  cesta  k  mému 
.  vylóěeni,"  myslil  si  vzdychaje,  když  za  ní  vstoupil  do 


444 

příbytku  posud  elegantního  paní  Duchoslavové,  Tento 
pohled  uvedl  ma  teprva  na  pamět  chudobné  již  zaří- 
zeni u  Virginj,  a  proS  vlastně  bude  staré  paní  pře- 
stéhováni  tak  kruté.  Poprvé  zalekla  jej  chudoba,  ba 
niž  u  SuehoslavQ  posud  řádně  si  nebyl  ani  zpomněl. 
Slyšel  ovĚem  jako  o  pravém  zázraku  vypravovat  o  obě- 
tovnosti  Virginy.  Nyní  teprva  spatřil  tu  obět  mezi  ho- 
lými, oloupenými  stěnami.  Pohlédl  na  ni  jako  znova, 
ale  ona  opét  povzbuzena  vypadala  jako  miičedniee,  jei^^ 
muěení  svého  nečiti  pro  vnitrní  nadšení.  Jen  stopy  slz 
prozrazovaly  bolestně  červenými  skvrnami  na  bledé 
tváři,  že  tělo  klesává,  byf  i  duch  se  nepoddal. 

„Ona  mě  přece  zajímá,"  zaskřípal  hrabě  zuby, 
„af  krásná  nebo  utrápená,  aC  elegantní  nebo  chudobná." 

Pamětliv  svého  úkolu  promluvil  ke  staré  pani  řka, 
jak  sama  Tirgina  chtěla,  že  pozonye,  kterak  nastává 
paním  stěhování.  Stará  paní  zbledla  a  z  chvějící  se 
ruky  vypadl  ji  Šátek  posud  batistový.'  Zrakem  vytřeště- 
ným rozhlédla  se  po  stěnách  opatřených  obrazy,  zrcadly 
a  čalouny,  jako  zoufající  obyvatelstvo  při  zemětřesení, 
když  stěny,  půda  a  vĚe  kolem,  co  je  druhdy  chránívá 
a  drži,  nyni  se  řítí  a  zpropadává.' 

Položila  si  ruku  na  Čelo,  smysly  skoro  ji  iníjely. 
Do  tohoto  domu  byla  se  provdala,  zde  bývala  šťastna, 
vážena,  zde  mínila  i  umříti.  Fo  celý  tento  čas  nebyla 
na  poslední  tu  ránu  myslila,  že  musí  odtud,  buď  že 
to  na  začátku  byla  přeslechla,  nebo  že  jí  to  jak  patři 
nebyli  řekli.  Virgina  bledla  s  ní  a  cítila  znova,  že  ač 
mohla  mnoho,  mnoho  krušného  vydržela,  přece  není 

Digtiz^c;,.  Google 


445 
s  to,  aby  hleděla  na  tento  novy  žal  stárnoucí  paní 
vSerau  pohodlí  uvyklé,  o  svou  podporu  tak  náhle  a  krutě 
připravené,  jejíž  síla  nestaĚiJa  na  nové  tuhé  zafátky 
životní  dráhy. 

Hrabě  Vrbna  vida  takto  obě  pani  skoro  omdléva- 
jíóí,  pospíšil  si  dodat,  že  doufá,  kterak  mu  paní  Dn- 
ehoslavová  neodepře  strávit  několik  dní  v  jeho  domě 
na  Malé  Straně,  než  by  vŠe  uvedli  v  pořádek  u  ni. 

Bylo-li  něco  schopno  vzkřísiti  pani  Duehoslavovou, 
byl  to  zajisté  tento  lichotivý  a  útlocitný  návrh.  Slzy 
.vyhrkly  ji  z  oĚí,  a,  podávajíc  šlechetnému  hraběti  obě 
ruce  nemohla  promluviti.  On  sám  byl  téŽ  pohnut.  Vír- 
gina  stála  při  tom  zardělá  až  do  krve,  tlumici  slzy 
a  upírajíc  zraky  o  podlahu.  Odvážila  se  na  námitku: 
„Myslila  jsem,  matinko,  že  půjdeš  na  ten  ěas  ven 
k  mým  rodičům,  k  našemu  Viktorinovi." 

„Ne,  Virgino,  to  bych  nebyla  učinila,  však  znáS 
příĚiny  proč."  Tyto  přižiny  byly  pokoření  její  před 
správcovými,  jež  nebyla  nikdy  zcela  sí  odvykla  za  slu- 
žebníky svoje  považovati.  „Raději  byla  bych  zůstala 
v  nejhorším  stěhování.  Avšak  i  kdybych  to  byla  chtěla 
učinit,  nezamítla  bych  návrh  hraběte.  Nevím,  nevím, 
jak  od  něho  tolik  laskavosti  zasluhuji,  a  nemohu  lépe 
dokázati,  jak  si  ji  vážím,  než  přijfmám-li  ji," 

Slečna  Julinka  stála  při  tom  všem  jako  zkamenělá 
udivením.  Jak  měla  vykládat  si  ochotu  hraběte?  coŽ 
miloval  posad  anebo  snad  znova  paní  Duehoslavovou? 
Oi  měla  pro  sebe  znova  doufat?  Ano,  to  mohla,  neboE 
hrabě  obrátiv  se  k  ni  pozval  ji,  aby  paní  Duehosla- 
vovou k  němu  následovala. 

D,lz.::,.  Google 


446 

Virgina  činila  seč  byla,  aby  s  tohoto  usne^ni  ee- 
Slo,  pH  černi  ovSem  ae  chránila  tchýni  ranit  a  dobré 
mysli  sotva  získané  zase  ji  zbaviti,  proto  nebylo  také 
její  usilování  dosti  vydatné ;  ale  kdyby  bylo  i  bývalo, 
jakmile  v  tom  byla  Julinka,  bylo  by  bývalo  všecko 
marno.  Vyslovila  tedy  dík  sv&j  smutně  a  střízlivě. 

PřiĚtího  dne  poslal  Vrbna  koíár  pro  paní  Dncho- 
slavovou.  Ooa  i  Julie  posadily  se  do  něho,  a  odjezd 
2  domova  navždy  ztraceného  byl  takto  staré  paní  osla- 
zen. Byla  pohnuta  věrnosti  dávného  svého  milovníka, 
kteréž  pHĚítala  tento  Ěin.  Kočár  zastavil  se  v  tiehé 
malostranské  ulici,  vrata  u  domu  nám  dávno  známého 
otevřela  se,  a  dámy  vstoupily  do  vnitř. 

Vrbna  doužival  praposledních  zbytkB  svého  jméoí, 
niéeho  nečině,  aby  déle  vystaíil ;  v  jeho  domě  vedlo 
se  vše  stejným  obvyklým  spSsobem. 

Pani  Duchoslavová,  na  niž  čekal  život  chudobný, 
v  poměrech  skrovných  a  bídných,  oddychla  si  vstupu- 
jíc do  braběciho  paláců.  Zde  slavné  tícno  v  každém 
prostoru,  nikde  hluku  řemeslného  ani  hemžení  se  čet- 
ného obyvatelstva  s  nepokojným  nárůdkem  dětí.  U schodů 
skleuéné  dvéře,  koberce,  svítilny,  vysoké  výklenky,  staro- 
žitné stavební  okrasy  s  propletenými  erby;  dlouhé  tiché 
chodby,  z  jichž  oken  jest  viděti  do  stinnošumné  za- 
hrady; pokoje  s  vysokými  okny  a  zrcadly,  s  nářadím 
ponřkud  sice  vybledlým,  avšak  poskytujícím  nejpříjem- 
néjěího  pohodli.  Paní  Duchoslavová  sklesnuvši  v  křeslo 
oddechnula  si  jako  po  dlouhé  pouti.  „O  kéž  bych  mo- 
hla zůstati  zde  a  zemřít!"  myslila  si  mezitím,  co  Julie 

D.3t,z^=;,.C.OOglc 


447 
po  prstech  s  nosíčkem  zvědavě  ohrnutým  rSe  prohlížela 
divíc  se  neustále  šleehtiekému  vkusu,  „Zemřít,"  du- 
mala dále  pani  Duehoslavová,  „zemřít — anebo  znova 
zmladnout.  VĚak  není  pochybnosti,  že  jsem  stará  pani, 
předmětem  soucitu  hraběte,  ne-li  leáminkou  k  dosažení 
Virginy;  musela  byeh  býti  bláznem  jako  Julinka,  abych 
toho  si  nebyla  vědoma," 

Co  se  obírala  tchýně  takovými  myšlénkami,  vypí- 
jela Tirgina  samojediná  kalich  hořkosti  na  dno  a  samo- 
jediná  se  svou  veselou  dceruĚkou  opustila  sídlo  blaho- 
bytu, ubírajíc  se  do  těsného  skrovného  obydli,  o  iiĚniž 
při  všem  ani  jista  nebyla,  bude-li  v  něm  lze  bezsta- 
rostně setrvati. 

Vrbna  použiv  přileiitostí,  kterou  si  byl  upravil 
přijetím  paní  Duchoslavové  do  svého  domu,  přiĚel  po- 
dat mladé  pani  zprávu  o  její  tchýni.  Zaražen  Tirgi- 
niným  novým  chudobným  okolím  tázal  se:  „Zde  bu- 
dete bydliti?" 

Ona  neodpovídajíc  na  tuto  otázku  dávala  si  klo- 
bouk na  hlavu  řkouc;  „A  nyní  pojedu  za  svým  Yikto- 
rinem." 

XLIII. 

Několik  dni  před  šťastným  tímto  okamžikem  ve 
trudném  žití  Virginy  přistoupila  ke  mříži  Libějiekého 
parku  vysoká  paní  hrdého  vzezření,  po  jejíž  boku  ka- 
deřavé děvĎátko  vesele  si  poskočilo. 

Paní  vloživši  ruku  na  mříž  váhala,  má-Ii  do  za- 
hrady vkročit;  odvrátila  tvář  posud  krásnou,  jejíž  rty 
tvořily   tenké  dva  proužky,   což  ji  dodávalo  vzezřeni 

Ďigtiz^c;,.  Google 


448 

přísného;  ale  hol&ižta  uchopila  se  netrpělivě  saťna 
mníe,  jakoby  myslila,  že  oiatinka  s  ní  neumí  zachá- 
zet, a  prudce  ji  otevřevši  běžela  stezičkami  k  zámku, 
jakoby  jí  hlava  hořela.  Byla  tak  velká  asi  jako  někdy 
Virgina,  když  jsme  ji  seznali.  Mařinská,  neb  ona  to 
byla,  dívala  se  za  dítětem  s  výrazem,  jejž  tlumočiti 
ani  vysvětliti  není  lze. 

Co  Viktorin  k  její  rodiěQm  z  Prahy  byl  přijel,  ne- 
uznávala za  vhodoo  tam  přijíti.  Posud  byl  Viktorin 
T  zámku,  avšak  konečně  mínila  tam  vkročiti. 

Co  byla  sestra  její  provdána,  nebyla  ani  jednon 
v  Praze  ji  navštívit.  Virgina  bývala  ve  svých  Šťast- 
ných dobách  naopak  Často  v  Líbějieích,  neopomíjela 
pak  do  Vlnotina  zajeti  a  projevovati  sestře  upřímnost 
a  lásku.  Mařinská  nebyla  k  ní  chladna,  ale  vyhýbala 
se  vší  důvěrnosti,  nechtělať  ničeho  vědět  o  domácích 
poměrech  sestřiných.  Nikdo  ji  také  ničeho  nepovídal 
o  Dnchoslavovie  domě,  a  přece  prorokovala  ona  —  od- 
kud to  brala,  bůh  to  sud  —  něco  zlého  a  strašné  ne- 
štěstí. Zdávalof  se  někdy  skoro,  jakoby  ona  je  na  ne- 
šfastnou  rodinu  volala.  Sotva  uslyšela  o  zastřelení  otce 
Duchoslava  a  o  tom,  co  následovalo,  zavzdychala  zhlu- 
boka řkouc:  „Viděla  jsem  to  přijíti."  Přijela  na  to 
rodiče  těšit,  a  dávno  nebyli  ji  viděli  tak  srdeěnon. 

„Muselo  to  přijít,"  řekla,  „nyní  se  to  stalo,  a  míra 
je  naplněna ;  buďte  pokojní,  záležitosti  se  urovnají,  však 
ještě  zbyde  rodině  nějaké  jmění,  a  až  přemohou  pří- 
tomný bol,  urovná  so  všecko  saesitelně." 

D,3„z.=  ...Google 


TSiekni  divili  se,  Že  pravé  M&řinská  bere  tééitel- 
ský  úkol  na  sebe,  &  b;li  tomu  rádi,  neb  nikdo  jiný 
ho  nebyl  schopen.  Holý,  jenž  býval  druhdy  vždy  jaksi 
hlavou  v  Fodiné,  byl  sklíJjMi  tenkráte  zpr&rou,  kterou 
nebyl  tuSil.  Byl  by  si  přá),  aby  Mařinská  dobře  sou- 
dila, jak  byla  dlouho  pravdivá  prorokovala,  jenže  ten- 
krát zas  ea  předvídal,  kterak  nezbude  Viktorinovi  asi 
žádného  jméní,  tim  méné  Libéjiee;  znal  příliS  dobře 
nňkdejdího  chovance  svého.  1n  donesla  se  do  Libéjic 
druhá  ohromující  zpráva,  ie  jest  Viktorín  chorý  na 
mysli,  domnívaje  se  býti  vrahem  svého  otce. 

Mýlila  se  Mařinská,  míra  nebyla  dovršena.  8  úzko- 
stí a  hrfizou  o<iekávati  vňiokni  přfjeed  mladého  Ducho- 
slava.  Mařinská  «pét  vyhýbala  se  svémn  otcovskému 
domu,  ačkoli  doma  ve  Tlnotíně  jako  u  vyhnanství  si 
připadala.  Přece  vSak  zdálo  se,  že  si  nyní  lépe  se 
svým  chotěm  rozumí.  On  byl  překonán  a  opét  ob- 
mékien;  za  jakou  cenu,  za  jaké  oběti  pýchy  ženiny 
věděla  jen  sama  Mařinská.  Když  si  byla  umínila,  že 
přivede  stůj  co  stůj  zas  manželství  do  dobrých  kolejí, 
věděla,  že  si  ukládá  úlohu  obrovskou;  zpomndla  si 
v&ak,  že  podobných  úloh  již  byla  rozřešila,  a  iíádala 
od  své  vůle  nyní  totéž.  Přemohlarli  někdy  mladistvě 
blouznivou  lásku,  zůstda-li  prese  vSeeko  lákáni  obraz- 
nosti a  nad^i  ve  svých  přísných  mezech  ženských, 
jak  mohla  by  si  táž  žraia  odpustiti,  kdyby  nedovrSila 
obraz  žiti  svého,  vytrvajíe  v  manželství,  jehož  svrcho- 
vanou moc  nad  žitím  ženským  uznávala?  Musela  v  něm 
vytrvat,  aby  byla  důsledná  v  tom,  eo  byla  zap(^la. 

Osad  a  udiní.  <] 

■     D.3t,z^=;,C.OOglc 


460 

muselft  D»jíti  prostředky  spoutati  Kuřirost  muiK^ova, 

skrotit  jeho  diro^  haii,  získat  si  znova  důrérn  jsbo 
Brdee.  Ňebylat  t  tom  manielstvi  nikdy  fitostaa,  oedoa- 
fala,  le  bode  v  nim  itastníjSí,  aí  AUřinského  irtiii, 
ale  jmom  nevéřme,  le  ebcema  vMy  to,  co  je  nafim 
itéatim.  Podívejme  se  na  velké  mniedniky  svat^oh  vid, 
jak  opovrbiýí  fitistim,  jak  obětiOi  iití  nejbldtenéjii, 
aby  krváceli  u  ideu.  Nejsoa  takovými  výjimkami  na 
zemi,  jak  ei  myslíme.  Vel^  rozdíl  med  nimi  a  lidmi 
obyě^n^mi  jeat,  ie  stcýf  na  vrokolu  caosti  a  dobré 
T&le  svého  ^koleni.  Jinak  naléxáme  twitýt  ákaz,  který 
je  pohAni  ke  skotkům  v^kým  dosti  iasto  pří  lidedi 
obyiejnýcb,  v  poméreeh,  jiebi  si  mála  vSímáme,  a  kte- 
réi  prohloubati,  zdá  se  nám,  £e  za  to  nestojí. 

V  pravdi  jeví  se  pozorovateli  často  veikeré  poko- 
lení Bondaaoé  eo  jediná  bytost  tSsné  souvislosti.  Oo 
nazýváme  duehem  Času,  módou  a  podobni,  zdává  se 
mi  býti  jediným  žUobitim,  které  ee  prondi  celým  lid- 
stvem. Mařinská  jest  mi  jako  zastankyně  jist^o  pria- 
cipn  našeho  pohlaví,  a  není  to  jen  moje  abstrakce, 
moje  Mařiaská,  jak  i^ije  v  mé  obraznosti,  ale  žena  ii- 
vouei,  zastávající  se  jistých  zásad  svého  pcďilavi,  jak 
se  mi  v  pamět  vštípila. 

Jsmef  věru  každý  takovým  osudným  strojem.  Po- 
zongme,  kterak  ten  a  onen  mezi  námi  jis^ch  zásad 
odjakliva  se  přidritye,  jak  se  jich  spustit  aemůie 
a  raději  v  neitistí  se  vrhá,  než  by  popustíL  NemysUoi 
zde  néjaké  deklamované  zásady,  jak  je  co  do  peli- 
tieyho  nebo  mravního  přasvědiSení  slýcháme,  neb  tyto 

Digtiz^c;,.  Google 


451 
•ménivime,  t  těch  blondfváme  jako  re  Tfiem,  co  iinime 
8  vádomím.  O  čem  ale  mluTÍm,  jest  osudný  temný  pnd, 
jehož  T^t&ma  mezi  námi  védoma  si  nebývá.  Naopak 
JBon  lidé,  kt«H  se  počítají  mezi  liberalce  a  v  z&sadé 
a  T  iďnech  refikerýob  jerí  uríM  nlvsolntistický  směr, 
Jsott  jiní,  ktd^  se  staví  býti  dobráky,  a  zatím  dohá- 
nějí své  ok<rif  k  zoufalství.  VétSím  dílem  vyroste  k^dý 
jednotlivý  élovék  vlivem  svých  okolností  a  svétoTého 
eelkn  v  jakési  zosobněni  nějaké  idey,  jakýchž  miliony 
řídi  dnSevni  postup  a  vzrést  podivné,  sloučené,  meii 
sebou  nesaáSelivé  a  přece  k  sobe  Inoneí  bytostí,  kterou 
jest  človéčenstvo.  Tento  jednotlivec  srňstá,  stoto^nje 
se  s  idMn  svoji,  stará  se  mníednikem,  protože  jinak 
nemfiie,  a  bývá  sám  sobe  i  jiným  hádankou,  nazývá 
se  pak  hříčkou  osudu  v  pomérech  obySejných,  nem&že-H 
odolati  té  vnitřní  moci,  která  jej  od  jedné  důsledností 
ke  (tmhé  dohání.  Je  to  pak  při  vSf  pHkro'8ti,  při  vii 
křtvdé  své  človék  d&stojný,  koná-li  jako  Mařinská  Jivtm 
álohn  bez  váháni,  bez  reptáni,  bez  slábnutí. 

Hařinská  snášela  pánovitost  svého  mnže  s  andéi- 
akou  trpělivostí,  ne  vSak  bez  malé  lsti.  Používala  malé 
choroby,  některé  nepříjemnosti  jeho  v  úřadě  a  jinde, 
aby  mu  vlídně  pomáhala,  radila  a  soucit  projevila. 
SnáSela  jeho  mrzuté  chvíle  bez  reptání,  byIo<H  mu  vSak 
Její  pomoci  třeba,  dala  mu  to  znát,  co  ji  zabolelo.  SIo* 
vem  ona  ehtSla  vytrvat,  chtěla  i  dovedla  si  ho  nad- 
cházet. Při  ki^ém  malém  vítězství  zvýSila  se  pak 
hrdá  krása  její.  Ubohý  Mařinský  dal  pozvolna  zase 
zajmouti  se. 

D,l,z^:;,.  Google 


452 

Jednoa  Tjžital  ji  se  slzami,  ie  jej  oikcfy  nemilo- 
Tftbt,  kdeito  on  nemůže  odtdat  a  ítáiýTa.  rokem  viee 
jf  oddán  býti  moú. 

„A,  kdo  ti  řekl,  ie  jsem  té  nikdy  nemilovalft?" 
t4zaU  W  ona  s  tlnkoncira  srdcem  ndoac,  ie  nadobro 
TŠe  napravila. 

,Tj  sama;  ooií  nevij^  kdy  to  bylo?" 

Ona  to  tak  rozhodně  popřela,  divila  se  torna  tak 
rozhoriené,  dala  si  znova  a  znova  vyiffavorat,  jak  to 
bylo,  íe  Mařinský  konečné  byl  zaraten,  počínaje  véříti 
v  Jakési  mámeni  smyslb  a  následkem  toho  nedoroz- 
oméní.  Bylo  tomu  ti^é  dloobo  jií,  jeho  paméf  nebyla 
bystrá,  on  sešel  se  evého  nadobro  a  nenalézal  do^ 
slov,  kterak  Línu  svou  odprosit. 

Následkem  tohoto  dlouhého  utrpení  stalft  se  ale 
Lina  k  nčmn  trpélivouv  opatm^'6í,  rozumnéjši  a  udržo- 
vala stálém  přemáháuim  sebe  dobrou  mira.  Fřece  ale 
nikdy  nezvykla.  Jakkoliv  se .  nam^iala,  sebe  zdrala 
a  potlačovala,  vidy  cítila  u  toho  -manžela  práz^o, 
smutno,  stesk,  a  nic  jiného  nemela  za  to,  než  holen, 
trnitou  povinnost.  K  tomu  nevyzrála  nikdy  na^svou 
dcerušku.  Pánovita  k  jiným  byla  od  Marinky  (^wno- 
yána;  tato  čítala  tajuě  romány,  které  matka  její  jako 
jed  před  ní  uklízela,  neučila  se  ženským  práčem,  ehtéla 
vězet  jen  ve  kniháeh  a  poslouchat,  svoo  hlavičku. 

Příčina,  proč  Mařínská  se  dalo  pohnout,  aby  Sla 
do  Libéjíc,  byla  poslední  zpráva,  která  od  Virgipy  do- 
šla, týkající  se  nejposlednéjšiho  následku  Lodinnóho 
úpadku  Duchoslavovio,  prodeje  Libéjie.  Viktorin  védčl 

D,l,z^:;,C.OOglc 


458 
o  tom  hned  od  po&átkn,  jen  že  se  byl  stal  nepříSet- 
B^,  o  záležitostech  arfch  s  nikým  nemltiTě.  Tato 
Tpl-áya  byla  poaledni  ranou.  T^kalať  se  bezprostředná 
rodiSů  Btar^eh,  a  bylo  lze  na  pěti  prstech  spoiitst,  že 
fcáokoli  lioupí'  Libějice,  zs^ist^  téhoi  staHékého  dobro* 
myslného  správce  si  nepodrži,  kter^  vedle  užitku  pan- 
stva byl  uvykl  podporovat  obyvatelstvo  celého  okolí, 
v-JJem  Viktorin  jej  byl  horlivě  potvrzoval. 

Ani  Holých  nebyli  více  jisti,  nebudon-li  pádem 
tim  se  svého  pHjemného  postaveni  svrženi ;  toliko  Ma- 
jKnská  byla  neodrialá  od  rodiny  Duchoslavovic,  i  zdálo 
se  ji  2áhodno  pfíspěti  rodičům  na  pomoc  a  nabídnouti 
jim  v  případe  nejhořfifm  své  přistřeSi. 

&áéela  za  svou  dcemikou  zámeckou  zahradon 
8  uspokojením  nad  tím  úmyslem,  zároveň  vSak  s  úzko- 
sti a  zvědavostí,  jak  shledá  Viktorina.  Zbývala  přece 
jakási  krutost  v  tom  srdci  nákdy  odsouzeném,  aby  bez 
lásky  Bvadlo.  Zastavila  se  zas  na  polon  cestě,  zakrý- 
vajíc si  mkama  tvář  a  stydie  se  za  tuto  svou  zvě- 
davost. 

XLIV. 

Kdy£  veSla  do  světnice,  viděla  Viktorina  sedícího 
na  pohovce  mezi  okny  na  témž  místě,  kde  se  byl  spo- 
kojeně usadil  při  prvním  svém  zavítání  do  Libějie. 
Seděl  nečinně  na  svém  místě  s  očima  na  podlahu  upře- 
nýma, nevSimaje  si  nikoho,  ani  neznamenaje  přítom- 
nosti její.  Zpomněla  si,  že  budou  on  i  v^iekni  ostatní 
vypuzeni  adtud,  kde  mínili  být  vSickni  domovem,  kde 
posud  ona  nejraději  meSkaía,  kde  minili  býti  všickni 

Digtiz^c;,.  Google 


4M 

oprárnini.  Byla  ráda,  ie  nebylo  rodiifl  ve  srétniei,  ie 
mohla  pimi  bol  sunft  přemoci,  bylo  ji  ale  ůxko  Ba^ 
motné  8  Yiktorinem.  Bylaf  jediným  pohledem  naň  do- 
statečně potrestána  za  nelitoslson  ZTědavAst,  která  jí 
chtěla  Debotn6  sloaiiti  za  přechod  k  pomrtychtivé  ško- 
doliboBti.  Z  toho  nebylo  v&ak  nic,  byla  přemoíena,  ne- 
véděla,  co  se  8  ní  děje,  bylo  ji,  jakoby  jí  byl  někdo 
sfial  perné  brnění  s  prsou,  jakoby  tyto  volněji  dýchati 
si  libovaly,  ale  síároveň  před  bližici  se  raaon  se  za- 
chTÍTaly. 

Viktorin  pozdvihnul  hlavu,  pohleděl  na  oi,  vídél 
ženskou  tak  vysokou  jako  Vii^inu,  s  týmž  držením  těla; 
jakási  podoba  jej  íiáliia,  a  on  vzkřikl  váínivě,  Llasun 
chorobným  a  podivně  pronikavým:  „Yi^nol"  Natáhl 
ruce,  ale  Mařinská  přibliiivSi  se  k  néma  řekla  temným 
hlasem:  „To  jsem  jenom  já,  MaHoaká."  A  oba  zpo- 
mněli  si,  ie  se  m^tosledy  byli  viděli,  když  ona  mn 
Tirgina  bránila,  uváznuvši  při  téln  olvaně  v  jeho  nántěí. 

„O  neSfastná  Lino!"  zrolol  Viktorin-  „Fro£  jsi 
svou  sestru  lépe  neubránila  přede  mnou?  Proě  připu- 
stila jsi,  aby  ji  otec  z  kláštera  vyrval  k  v&li  mně?  Vi- 
díš nyní,  co  v  maní^stvi  oa  ní  ěekalo,  ale  co  jefitfi 
na  ni  £eká,  to  nevíš  ty,  a  ona  to  nechce  vidět.  Ona 
mi  píSe  jako  anděl,  jakoby  nám  budoucnost  ráj  chy- 
stala; ale  podívej  se  na  mne,  jak  jsem  rozerván  a  zni- 
čen, viz  moje  mce,  které  nedovedou  pracovat,  mou 
sešedivělou  hlavu,  která  nedovede  myslit,  tím  méně 
vynalézat,  a  řekni,  co  mohou  Virgiaa,  moje  dceruška 
a  moje  stará  matka  ode  mne  očekávat" 

Digtiz^c;,.  Google 


tó6 
.'  Lina  pobledla  Dáň,  on  bjrť  skutečné  bešedivil.  Po- 
vážUa,  eo  řekl,  a  zděsila  se  tsprra-  njni  r  [rfné  míře 
■  toho,  eo  bylo.  „Přiiia  jsem,"  řekla  zádamCivé  Bedsjíe 
undlena  na  pohovka,  ^přiiia  Jbwd,  ab^ch  svým  ro- 
iikiMi  nabídla  u  aebe  ptí&tředf,  ai^  Libéjice  bndou  pro- 
dány." 

„Ano,  ty  bndoH  prodáoy,"  ziH^ztykal  Viktorio.  „Můj ' 
tebáa  doikal  se  příjemného  stáří !  Opravdu !  Á  přítel 
Holý,  jebo  déti !  O  můj  bože  I  Kdybyste  védéla,  Lino, 
ie  jsem  to  včecko  dr^  ve  svýeh  rnkou ;  řiei  slovíčko, 
a  vSecko  byste  méli  jako  drive,  a  otee  můj  —  byl 
by  íiv." 

Po  MaříBské  6el  mráz,  nepochybovala,  že  blouzní, 
nebof  byia  slyšela  o  jeho  chorobě.  Bála  se  dětinsky 
vňflch  úkazů  duševní  choroby,  ale  podivno,  tenkrát  na 
místé  básně  zachvěl  jí  soueit  nevifslovný. 

Stará  správcová  přičla  mezitím,  vyhledána  Ma< 
řinkou.  8  pláčem  padla  deeři  kolem  krku.  Marinka  byla 
své  babičce  již  vyStěbetala,  za  jakým  úmyslem  matinks 
do  Libějic  přišla.  Dobrá  stará  pani  nemohla  promlu- 
vit; hýla  zdrcena,  a  přece  nemyslila  na  sebe,  jen  pořád 
na  mníte  svého,  jak  ten  to  vydríí. 

Viktnia  vida  ten  v^v  meei  matkou  a  dcerou, 
vstal  a  prchal  plaše  vni,  jakoby  jej  Inríe  štvaly.  t^K 
chodbě  potkal  tchána  pokojného  jako  bdy  jindy. 

„Zase  jsi  rozčilen,  milý  synu,"  pravil  tento,  bera 
jebo  rnoe  do  svých;  „hleď  zachovati  své  zdraví.  Jest 
nerozumem  a  ve  tvém  postaveni  hříchem  hloubat  ve 
v^ch,  které  Kměniti  nelze.  Pamatuj  nyní  na  budou- 
cnost." 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


.otče,  ot&e,  cot  nevis,  £«  i  tobé  hrozí  nehoda,  že 
již  dojde  na  prod^  LibéjleV  O  bože,.a  iy  posud  dtiii 
mnu  rnku  a  posud  mě  neprokliniě.'' 

„Vim  to  dlouho,  hned  od  pcmiho  dne,  káy  ne- 
Stéstf  vypuklo,  že  dojde  na  Libéjiee,  ncehtět  jsem  iúa 
iíenské  tím  desíti.  Nu,  a  co  z  toho?  Kdež  je  ta  smlovra 
s  pánembohem,  aby  se  mi  do  smrti  dohře  vedlo?  Byl 
jsem  ve  svém  životě  Sfaetsu,  ba  vioe  éfasten  než  ne- 
Čfasten,  což  mjslič,  že  jsem  tak  málo  mužwn,  abych 
své  Částky  neětěstí  ^ésti  nedovedl?  Jsem  starý  po- 
ctivý muž,  soad  takového  přece  ječte  někdo  b&ďe  moei 
potřebovat.  Hle,  mladý  muži,  vezmi  si  příklad  t  mé 
kuráže.  Celý  svět*  je  ti  otevřen,  snad  bys  nezoufat  si  ?" 

Vtáhl  jej  nazpět  do  světnice,  kde. Ženské  jedsa 
v  oáruM  druhé  ptraud  plakaly. 

„Aj,  co  to  má  býti?"  zvolal  otec.  „Mcýe  Lina  tak 
dávno  mě  nenavštívila,  a  nyní  přieh^í  s  pláéem  ?  Což 
pozbyl  vSeckea  mladý  svět  veškeré  boa^osti-,  musím  ji 
stařec  v^  oživiti?  A  ty,  stará,  1  ty  si  libigel  v  pláči? 
Nač  jsme  se  měli  spolu  tak  dlouho  rádi,  než  abychom 
nyní  z  té  lásky  sílu  a  útéchu  čerpali?  Jdi,  niatiab>i 
a  podej  nám  trochu  kávy,  vSak  néjaké  to  přece  bode." 

Viktoria  sledoval  tchána  jako  stroj,  nvrhl  sebou 
na  sedadlo,  a  hlava  mu  ^esla  ve  dlaně.  „Ano,  ano, 
kdo  mtže  říci  -s  tou  jasnou  tv^í :  ,J8em  starý  poctivý 
muž  — '  ten  není  a  nemůže  být  nešťasten,"  pomyslil 
si  ubohý.  „Ale  já,  což  učinil  jsem  s  otcem  svým? 
A  kdybych  to  nebyl  učinil,  kdybych  byl  svolil  v  útisk 
a  podvod,  jak  mohl  bych  sn^eti  život  a  štěstí?  Uvázl 

Digtiz^c;,.  Google 


*57 
jeeiB  mezi  úskftHiD,  na  jehoí  hranách  neustále  se  ra- 
ním, a  z  nébož  nelze  ml  vyváznont.  Hnfite-H  mě  svě- 
áomi,  že  jsem  své  rodině  blahobyt  tím  jedním  slovem 
nezachoval,  jsem  teprva  bídákem;  pak  lituji,  ie  jsem 
nebylSpato^,  A  přeee  nemohu  se  obrniti  tím  cnost- 
ným  vědomím^  nebof  sivraždil  jsem  stou  cnosti  otcel" 

Tak  bloudila  jeho  mysl  posud,  a  on  schouliv  se 
v  néjf^ém  koutku  světnice  saaiil  se  být  tichým,  zatím 
eo  trpěl  muka. 

Mezitím  byla  Mařinská  i  otci  svoje  pozvání  polo- 
áeptem  přednesla.  „Dobře,  mé  dftě,  dč-kuji  ti,  zajisté 
přijdu  k  tobě  B  důvěreu,  nebudu-li  mit  jinde  místa," 
odpovéděl  otec  přemáhaje  se,  aby  nedal  žádného  po- 
hnati znát.  „TĚak  nyní  jest  mi  setrvati  na  svém  místě, 
odevzdám  svoje  ůfty.  dodělám  polní  práci,  a  kdo  Li- 
b^iěe  koupí,  má  mít  památku  na  poctivého'  správce 
a  na  býval^o  vlastnika.  Zajisté  uzná,  že  se  neošidíl. 
£  co,  zase  slzy!  A  ty,  Viktoríne,  hlavu  vzhůru,  snad 
oebudeS  jako  ty  Ženské,  snad  nepovésti  jsi  celé  srdce 
na  kousek  toho  vlastjiietví,  jakobys  to  do  věčnosti 
držeti  chtěl?  Zvykejme  postrádati,  pak  bude  nám  i  smrt 
lehká,  odejdeme  s  lehkým  n^leem,  a  jestliže  jsme  za- 
nechali tSq  v  pořádku,  zemřeme  jako  když  asne  dítě. 
Ty,  Yiktoríne,  obětuješ  vSe,  co  ti  zbývá,  abysi  se  spo- 
řádal se  svým  svědomún,  ale  právě  proto  máá  býti 
zmužilým-,  aby  se  nikomu  nezdálo,  že  toho  želfě." 

„šlechetný  maži!"  vzkřikl  Viktorin  nenadále,  ač- 
koliv se  bylo  zdálo,  jakoby  nemínil  ze  svého  mlčení 
se  probrati'.    ,ByIo-li  by  mo^no,  abych  nabyi  útěchy, 

D,lz.::,C.OOglc 


.  458 
bjl  bys  ty  jedJDý  s  to,  abyámně  jt  poskTtnal,  i  kdy- 
bych neměl  po  boko  stou  ondélskos  Virgínn !"  Po  téeh 
sloTeeb  nedal  se'  nikým  více  zdržovat  a  spéehal  ven 
do  zahrady. 

Všecky  záhady  jeho  poatareni  stály  před  nim  ne- 
rozlnštény,  jakoby  se  ji^  nebyl  [^emýáluilffl  tknul. 
Žeby  byla  ftunovražda  v  jeho  pom&ech  zbabčloatf, 
k  Víi^iné  suroTon  nevdéěttostí,  opakoval  »  kaídý  den; 
ale  hned  na  to  tázal  se  sama  eebe,  nebude-li  žití  jeho 
této  zené  obtiSí,  kletbou,  nefitéatím.  Z&stal  jii  v  za- 
hradě, ai  86  připozdilo  a  Mařínská  s  dMrttékon  odchá- 
sela.  Setkala  se  b  nim  odcházejíc^  a  jeji  přítomnost 
jej  opět  jako  vzkřísila,  aékoU  nyní  již  se  nerayiil,  ne- 
pova^je  jí  Tjee  za  svou  ženu.  Podiral  se  na  ni  vý- 
znamně, jakoby  opět  začíti  chtěl  o  tom^  proč  Tirginn 
před  ním  lépe  neubránila.  Ona  ebttia  se  ryfanouti  těmto 
bolestným  otázkám.  „8  Bohem!"  pravila  dobrotivd. 
„Hledte,  abyste  se  brzo  uzdravil,  Tii^ua  příj«de.»  váe 
bude  pak  dobře." 

„Že  bude?  O  kdybych  o  tom  nemusí  pocbyborat ! " 

Přes  vfilí  STOU  cítila  Lina  zase  onu  očklivon  zvě- 
davost. „Což  myslíte,  žeby  vás  mohla  kdy  méně  mi- 
lovat?" tázala  se  v  divém  jakémsi  pohnuti. 

On  vrtěl  hlavou  odmítaje  i  jtqi  slova  i  svoje  ja- 
kési myělénky.  Pak  řekl  s  podivným  přízvuk»n  drko- 
taje zuby:  „Nevím,  co  bude  ritít,  obávám  se  ale,  že 
najde  na  místě  manieta,  své  podpoiy  a  ochrany  — 
šílence.  Dobrou  noc,  Lino,  pozdravte  Mařinského,  ře- 
kněte mu  hodně  vřele,  že  ho  milujete,  a  bádte-s  nim 
StastDK." 

Digtiz^c;,.  Google 


469 

Již  neabledl  se  a  odcházel  k  zámku.  Ona  hleáéU 
ZA  ním.  B7I  to  fltraáaý  ZJer;   oko,  chfize,  zanedbaný 

.  oděv,  vie  potvrzoralo  jeho  slova,  (^t  cítila  se  krotě 
za  svoa  bezdéé&on  zvědavost  potrestanou.  Byla  zdroena 
jeho  neštěstím  víee  než  obavon  o  osud  ro<tí£ů,  vioe 
nei  Virginin^iB  utrpením;  byla  zajmnta  jebo  o8<^noBli 

'  tak,  iň  nemohla  myiléiiky  od  něho  odvrátit.  Nahlížela 
8  nim  do  takového  bezedná  z^Hibj,  Že  jí  smysly  míjely. 
Vykročivši  několik  krokfi  z  parkn  zvolala  Marínka, 
ře  vidí  tatínka  přyíidéti.  Byl  to  ^utečné  od,  přicházel, 
jftk  by]  přislibil,  jen  ie  trocfan  později.  Mařinská  niy- 
elíc,  že  již  nepřljede,  byla  vydala  se  raději  dříve  na 
eestu. 

Mařioský  vyskočiv  a  povozu  jal  srdeiině  se  omlou- 
vat, Že  přijíždí  pozdě,  pak  usadil  ženu  i  dcerku,  aby 
s  nimi  se  vracel.  Vyptával  se  Liny,  jak  co  na^a,  ale 
cma  měla  jen  slzy  gq  odpověd,  chtějíc  {^'omlHVlti  pla- 
kala zas  a  sas.  Mařinský  dopaloval  se  todiž  na  celou 
záležitost,  Ul  předně  nebožtíku  Duchoslavovi,  pak  staré 

^  DuchoslavDvé,  ga^al  Yiktorina  bláznem,  Virginu  cti- 
žádostivou a  nerozunmou  ženskou,  vytýkal  ^vému  tdiáau, 
že  ai  nevydobyl  za  Čas  ářadovánf  svého  nějaké  jmění, 
a  bral  věci  8  takového  stanoviska,  že  musela  Lina 
každým  slovem  víc  a  více  trpěti  Ale  snáěetí  to  byla 
nyní  uvyklá,  nech^a  jej  trpělivě  mluvit.  Bylo  to  ne- 
štěstí jeji  nejvétěf,  že  nemohla  s  nim  nikdy  souhlasit; 
jeho  náhled;  byly  sprosté,  jeho  ásndky  ne^eheteé 
a  jeho  dobrota  k  ni  nezahřívala  ji.  Štěstf,  že  mu  ne- 
mohla ničeho  vytknout  v  jeho  jednáni,  že  se  nemusela 

D,lz.::,C.OOglc 


480 

Eastydét  zs  Déjakon  podlost.  Přeee  Tšiik  cltTéla  se  ěa- 
«te  úzkostí,  Devyrede-Ii  Mařinský  néjaký  Sin  méně 
ctihodný,  »eiby  ona  byla  za  sIuSdo  uznáŤaJa.  Hoiná, 
ie  byla  trocho  přepjatá  ve  STJeh  obavách,  moisá,  íe 
toliko  náhoda  zamezorala  eoá  podobného.  Jejf  vlivem 
nedalo  w  ni^bo  docilít,  a  to  bylo  pr&vé  smntné.  Své- 
blavost  Mařinského  byte  velká,  myslil-Ii  si,  íb  jde  o  vňci. 
do  kterých  iené  nic  neni.  Lina  myetila  pfi  Jeho  řeJ^eeh 
ZBS  na  Vikttwisa,  a  djlenoat  j«ho  zdála  se  jí  zboíňo- 
váni  hodoon  vedte  nsdutosti  Mařinského. 

Tento  íárlU  víc  a  více  na  její  zármutek.  EoneSité 
mnsela  ona,  poaéena  dlonhým  bnévem  manželským, 
přemoci  se,  ukázati  vlidnějfií  tvái^  a  vypravovati  mu, 
o  iem  rsdčjí  by  4)yla  mlčela.  Ukládajíc  pak  dcenifiku 
na  ložo  ekjesla  vedle  ného  na  kolena,  kde&  dloaho  zů- 
stala s  tváří  v  podušky  Marínčiuy  skrytou. 

MalHnský  nahlédnuv  z  vedlejší  jizby  v  ložnici  a  vida 
ji  takto  myslil,  £e  se  modlí,  i  fiěl  a  zapálit  bí  pokojně 
svon  dýmku. 

XLV. 

Libřjice  byly  odhadanty,  draiba  ohlášena,  bylo 
moitoo  ještě,  žehy  se  přihlásil  kupec,  jení  by  koupil 
to  krásné  panství  z  ruky,  nečekaje  na  dražbu,  ale  to 
by  byl  býval  poloviční  zázrak.  Ženské  se  tfm  té^y, 
správce  to  neočekával.  Snad  mu  také  jii  docházela 
ardnatoflt,  ač  toho  neokázal.  U  oběda  pravil  radostně: 
„Dnes  tedy  uvidíme  svou  statečnou  dobrou  Vir- 
ginu." 

Digtiz^c;,.  Google 


461 

Správoová  tftké  ji  dychtivé  oéekáTala,  ale  radostně  ? 
Ach  bože,  o  rado^  sdbjlo  »  Demohlo  mi  dlouho  býti 
řeči-  Neodpověděla,  bylo  ticho  t  jizbě,  Viktoria  ae  za- 
chTěl  aeproBaiuvíT. 

rPoČIu  ji  koně  do  mdBtaéka,  kun  pogtoo  přijede," 
polcFfiČoval  eprávce  skoro  netrpělivě,  neb  zdálo  se  hlh, 
že  matka  i  manžel  Virgisin  nespravedlirě  a  chladně 
k  této  se  mají.  ^^  byeh  jí  vsttíe,  kdybych  nutně  ne- 
musel doma  být  k  r&li  poptávkám  po  pcodejí,"  dedal.' 

Matka  ani  Viktorin  neSpetii,  Otec  prudce  vstal 
ohlížeje  se  hněvivě  na  Tiktorina. 

„Viktorin  nem&ie  do  města  a  mezí  lidí,"  h^íla 
jej  maďia,  .a  já,  milý  mnží,  myaUě,  že  já  k  toma  mám 
síly?". 

„Zas  pláĚešI"  hněval  se  správce.  „Ubohá  moje 
Vírgina,  a  ooa  piáe,  jak  se  domů  iMi.  Říká  ,domů', 
to  ubohé  dítě!" 

„Půjdn  pěšky  Vírgíně  Tstric,"  pravil  pak  Viktorin, 
Byl  utrápen  při  těch  slovech,  ale  muselo  to  být. 

Jakmile  odbila  hodina  Vírginina  přijesdo-  do  po- 
štovního městečka,  vybral  se  ze  zámku.  Nebyl  rykroěil 
ze  zámecké  zahrady  po  oelý  čas,  co  nyní  byl  z  Prahy 
tam  přijel. 

Otec  hieděl  boleebiě  za  nim.  „Tak  chladný,  tak 
chladný  je  k  ní,  která  za  něj  t<ďík  trpí!"  zvolal. 
I  matka  musela  pozorovati  jeho  neehuC  k  návratu  své 
ženy,  aěkoli  v  dopisování  byl  jevil  velkou  vroucnost. 
Tu  přijela  téí  Mařinská,  ^y  sestru  přivítala;  rodiňe 
jí  žalovali  na  Viktorínovo  podivné  chování. 

Digtiz^c;,.  Google 


4«3 

Od  ale  kr&éeje  po  cesté  iesě  své  rstíHe  cftil  se 
na  TTfiliolu  »vého  nedtíieti.  Af  p#«iDÁhtd  &e,  a(  rospo- 
míoal  se  jakkoliv  mobl,  přece  Bezahřáls  jej  íádná  ra- 
dost z  jich  přitonmosti.  Za  celý  svět  nebji  sto,  aby 
BÍ  připomontil  podobn  TirKininn,  tak  nepoalnSna  ho  byla 
obraznost  ebnravéjícf  a  jebo  srdcem  a  myslí. 

Bylo  BIU,  jakoby  mn  bylo  srdce  vyprahlo  hořem 
a  zoBÍalstvim.  Jako  kimen  ieíela  na  bídi  povinnost 
vyživovati  sron  rodinu,  a  Uava  mu  hořela  zoofalstvim, 
ie  Dejri^padá  na  nejbliiši  prostředek,  kterým  by  se 
to  dělo. 

Jak  dlouho  mohla  z&stati  Virgína  vLibéjieíeh? 
Dražba  byla-  přede  dveřmi.  Za  aékolik  dní  mtisel  se 
vrátit  se  ienou  a.  sditétem  do  Prahy,  pak  béda!  co 
dále?  Hnal  se  vSak  přece  ka  předu  ji  vstříc  a  přál  si 
acela  opravdu,  aby  jf  mohl  nniknouti.  Tň  vidí  tehánfiv 
«v62,  kterak  po  eesté  zdaleka  se  blíti.  Tiktorio  zastavil 
se  poznav  ten  povos;  plade  ohlliel  se  vpravo  vlevo,  bia* 
vou  projel  mu  nápad,  ieby  mohl  uprchnonfí  kamsi 
daleko  přes  hory  a  doly,  kde  by  jej  nenaSla-ani  Tir- 
gjna,  ani  jeho  matka,  ani  tchán.  Bylo  po  iníeh,  pole 
b^a  prázdna,  mohl  nhánéti  přes  stmiítd  bez  pře- 
kážky, ^ryč,  daleko  odtud. 

Těiká  mračna  visela  na  obloze  ícHem  kol,  krajina 
byla  smntna,  suebé  listi  spadávalo  ee  stromoví.  Na- 
kolik bledých  paprskft  slnnečnich  snnio  se  skrze  za- 
temnfiloa  oblohu.  On  uznával,  te  jest  nápad  jebo  Sílený, 
i  mil  tolik  v&le,  že  jej  opanoval.  Založiv  mce  zastavil 
se  pevni,  jakoby  do  zemi  zarflsti  mínil.   Podíval  se 

Digtiz^c;,.  Google 


4es 

na  itz,  který  zrolna,  prftlože  do  vn^u,  sň  blfiil. 
Ohlédl  se  do  polí  a  viděl  eebe  v  duchu  šílené  nh&ně- , 
jícího  přes  pole.  Nevédél  co  jest  lépe,  zdali  státi  zde 
8  i^nmem  hktubi^idm  v  n^těstí  nepřemožitelném, 
aae&o  spouététí  se  jeho  TddcovetTÍ  a  osvobozoratí  se 
z  T«zeb  rddomi. 

Vftz  biftil  se  mezitím  krok  tA  krokem.  Virgina 
zapomioajic  oa  vieeko  zlé  toníUa  jediné  po  milovaném 
muži.  ToQíebná  radost  a  védoml,  ie  se  k  něoiu  blíif, 
bonřUa  jí  v  prsou  jako  vlaobití,  a  vfiz  tak  pomMa  do 
vrfhu  postupoval.  Blaženka  sdílejíc  matiučínn  nedočka- 
vost byla  nepokojná  tak,  že  Virgina  se  odhodltda  se- 
stoupiti, aby  pééky  dříve  snad  než  koné  vrchu  do- 
stoupila. 

Jakmile  mohla  se  rozhlížeti  stojíc  na  silnici,  vi- 
děla v  dáli  na  výši  muže  nepohnuté  stojícího.  Dohlédnouti 
ho  nemohla  ani  nejbystřejším  zrakem,  ale  nepochybo- 
vala, že  on  to  jest. 

I  on  Tídél,  Se  kdosi  z  vozu  vystoupil,  viděl  žen- 
skou postavu,  rozeznal  také,  že  má  dité  v  náručí.  Po- 
zdvihl nohu,  aby  uéinil  krok  jí  vstříc,  tato  zdvihala 
se  ztéžka,  byla  jako  -  i^imrazens,  a  když  pak  se  po- 
hnala, nesla  jej  stranou  kn  přikopu,  na  místě  po 
silnici  k  Vit^ně.  ehystal  se  ku  skoka  přes  tento  pří- 
kop, tak  byly  ády  posIoiSnéjšf  šíleného  jeho  nápadu 
nežli  zdravě  rcavahy.  Zachytil  se,  zavrávorav,  zkrou- 
ceně jabloně  podle  cesty  kostrbatě  k  zemi  se  sklánéjíci, 
a  chvíli  míjeli  mu  smyslové.  Probrav  se  viděl,  kterak 
žena,  kteroa  zdaleka  byl  spatřil,  značně  se  k  němu 

D,lz.::,.  Google 


464 

blíži.  BozesaaJ  ji  nyni  -  běse  vlf  poehylmosti,  ba  po- 
.znáral  její  §&t,  její  ehůai  &  slyšel  pokřikoTiaí  dítěte. 
Vidél  ji,  kterak  se  paohtí  se  byjWí  hiemanem  do  vretm 
k  aéma  tak  věroé,  odduiě,  nadéjně ;  tn  ueitil  r&sem 
celou  moci  přítaílivest  lá^ky,  jií  přestala  pcde  j«j  lá- 
kat, všecky  obavy  zastavily  se  mu,  a  srdee  vysoko  pře- 
kypovalo. Spnatív  se  stroma  letěl  své  drabé  ženě  vstříc. 
Již  oéktdik  jen  krokfl,  a  nic  více  nedéUlo  je.  Dítě  vo- 
lalo zdaleka:  ^.Táta,  tátal" 

Udýchán,  beze  slov,  s  hrozným  návalem  citS  sklesl 
ubohý  oemoený  %eně  v  a&rnč.  Ten  starostlivý  pohled 
Vir^nin  plný  lásky,  to  milé  sblížení  se, '  ta  první 
otázka  tak  dfivérná  a  pravá  uhodivSf  právě  oa  to,  Čeho 
nejvíce  mu  bylo  třeba.  Kdož  jiný  mohl  mu  to  podati? 
Jak,  můj  bože,  jak  na  to  bylmohl  zapomenout?  A  před 
tím  blahem  byl  mohl  prchati? 

Yzal  nyní  sám  dcerušku  na  ruku  a  druhou  vedl 
ženu.  Šli  pomalu,  pomalounku ;  slunce  sklánělo  se  k  zá- 
padu a  mraky  prvé  hrozivé  měnily  se  v  červánky. 
Malá  Blaženka  jásala  nad  tou  krásou.- 

Virgina  vypravovala  svému  choti  v6e,  co  jej  ooDhlo 
QBpdiojiti ;  vylíčila  mu  výsledky  svého  zařizování,  spo- 
kojenost obecenstva,  prestďiováni.  Ze  věebo  vyjímala 
nejlepší.  Žádný  stesk  neposkvrnil  posvátný  okamžik 
jieb  shledání,  žádná  trpká  upomínka  nenaéla  slov  v  těch 
laskavých  ůsteeh.  Kdo  by  ji  byl  slyšel  mimochodem 
mluviti,  byl  by  myslil,  že  mu  líěí  příjemnosti  jakéhosi 
íýletu,  z  něhož  přijíždí. 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


465 
NasIoBchal  ji  napnuté,  o<!i  mu  zářily  a  jevily  výraz 
zvédavě  napnutý  jako  dítěte  naslouetiajieiha  poliádce 
prvé  strašné,  nyní  věak  rozlnSťující  se  co  nejpříjemněji. 
OdpQvidal  jen  :  „M4  drahá  Vírgino !"  a  nic  jinélio. 
Bylo  toho  ale  dost  a  dost.  PH  tom  tiskl  její  rámě 
k  sobě,  a  jeho  rty,  kolem  nichž  utrpěni  se  bylo  vryb 
písmem  ostrým,  rozevíraly  se  ne  sice  k  ůsmévu,  ale 
k  výrazu  tak  kr&snémn,  Yirginu  tak  blaifeímn,  že  krása 
zapadajícího  slunce  bledla  před  tím.  A  přece  zdálo  se, 
jakoby  vše  kolem  před  chvílí  tak  smutné  k  oslavč  toho 
shledání  se  ozařovalo.  Po  polích  rozložilo  se  pozlacené 
sousvětlí,  skrze  stromy  prosvítaly  poslední  žhavé  pa- 
prsky, jakoby  za  nimi  hvězdy  neslýchané  velikosti  se 
skrývaly.  Vzdálené  horstvo  zdálo  se  dřímati  ve  stinu 
večerním.  Líbezný  dech  večerního  půvabu  zavanul  kra- 
jinou nemalebnou  sice,  ale  Yirgině  domácí,  ze  blahých 
dob  mladosti  povědomou  a  přijímající  ubohou  poutnici 
pozemskou  jako  náruči  mateřskou. 

Co  bylo  mladé  té  ženě  nyní  po  vSem  minulém 
utrpěni,  co  do  budoucnosti  straěivé.  Kráčet  milovanému 
muži  po  boku  s  dítětem  v  náruči,  aj,  to  nebylo  draze 
vykoupeno  aul  za  všecky  statky.  Ohliželase  časem  naĎ, 
ale  na  něm  nebylo  v  tu  chvíli  znáti  záhuby  vnitřního 
bolu ;  byl  ozářen  lásky  blahem  jako  záři  Červánkfi.  Dí- 
val se,  naslouchal,  cítil  přítomnost  milovaných  tvorfi, 
a  mySténky  tížící  a  znepokojující  jej  dnem  i  nocí  po- 
volovaly. Tak  kráčeli  oba  a  dit&tem  plesajícím  jako  po 
oblacích  Červánkovýcb.  Láska  slavila  své  tiché,  ale 
věčné'  vítězství. 

Oiad  ■nadinf.  17 

D,lz.::,.  Google 


466 

Usmívej  Be  da  né,  zaniměň  se,  zlatoTlasé  sianko, 
TČiný  příteli  v&ebo  ^¥Oucilio  na  zemi!  Prese  véecko 
Vápení  naíe  býrajf  chvíle,  kdy  aa  všecko  zapomínáme, 
a  kdy  i  nejbídnější  mezi  námi  cítí  vřelost  a  svétlo 
lásky,  jižto  jsi  ty  obrazem  i  zřídlem !  — 

XLVI. 
Právě  v  téehto  dnech,  o  nichž  nyní  vypravujeme, 
slavila  Křepinská  svoje  odstoupení  od  divadla.  Hrála 
naposled  v  českém  představení,  a  obecenstvo  jakoby 
nemohlo  s  ní  se  rozlončiti.  Neplýtváno  tenkráte  vénci, 
kyticemi  a  fábory  jako  za  naSich  dn&v ;  přiletěl-li  však 
jediný  skromný  věnec  vavřínový  k  nohoum  umělcovým, 
byl  znakem  nejvyšším  uznáni  obecenstva.  Se  slzemi, 
kterých  ani  na  jevišti  skrýti  nemohla,  loučila  se  uměl- 
kyně se  svými  rodáky,  ale  jakkoliv  kolegové,  přátelé 
i  známí  ji  domlouvali,  aby  se  nevzdávala  tak  záhy, 
posud  kvetoucí,  na  vrcholn  oblíbeností,  své  skvělé  dráhy, 
nedala  se  mýlit  více  ve  svém  úmyslu,  jejž  byla  s  dobron 
rozvahou  pojala.  Necítila  chuti  k  přechodu  z  jedněch 
úkolů  do  druhých  a  nechtěla  omrzeti  obecenstvo,  kdyby 
ji  vidělo  stárnouti  v  úlohách  rekyň  a  milovnic.  Oítí> 
vsla  také  nyní  velké  unavení  duševní,  stálo  ji  Často 
přemáhání  vystoupiti,  kdežto  jindy  každý  večer  se  ji 
zdával  ztraceným,  kdy  na  prknech  se  neobjevila.  Uzná- 
vala nyní,  jak  málo  sama  žila  napodobujíc  žití  jiné. 
Zamilovala  si  plán  žiti  se  svými  rodiči  a  starým  dě- 
dečkem na  venkově,  toužila,  aby  mohla  ve  svém  okolí 
blaze  působiti,  nouzi  ulevovati  a  talenty  podporovati. 

Digtiz^c;,.  Google 


467 
Slibovala  sama  sobě,  že  nebude  nikdy  opatraějM  nelili 
6  porzbuzovánim  k  divadelní  dráze.  Jenom  nejrozhod- 
nější nai^í,  takové,  jež  nikde  jinde  zdomácnétí  nechce, 
minilít  pak  mateřsky  podporovati.  Nalézalaf  tolik  trní 
oa  této  dráze,  ^  se  jí  zdálo  Depfemožitelným  prostřed- 
oosti.  Ostatně  byla  takovou  idealistkou,  žeby  byla  chtěla 
zalidniti  jeviště  toliko  výtečnými  opravdovými  umělci, 
kteři  by  se  dělili  v  uměleckém  zápalu  o  všecky  úlohy, 
provozujíce  vedlejĚí  s  touž  láskou  a  pílí  jako  hlavní. 
Představeni,  jakému  my  jsme  uvykli  i  na  nejlepěfm 
divadle,  podobalo  se  její  vyběraĎnému  Tkusn  obrazu, 
na  kterém  hlavní  osoby  jsou  s  pílí  provedeny,  mezi 
ěímž  ostatní  podrobnosti  na  místě  ruky  mistrovy  ne- 
schopný štětec  žákův  namazal.  Snad  byl  to  také  nmé- 
lecký  vrtoeh,  pro  který  chtěla  Křepinská  zůstati  v  živé 
paměti  současníků  co  krásnáj  prstem  času  dosud  ne- 
dotknutá žena. 

Bájeno  mezi  lidmi,  že  přišla  k  velkému  jměni. 
Jisto  bylo,  že  při  dobrém  hospodaření  vydobyla  si  pro- 
středků dostatečných,  aby  mohla  provésti  záměr  svůj 
odstoupiti  od  divadla.  Byla  každý  rok  procestovala  část 
Evropy  pro  pohostinné  hry,  bývala  zvána  do  šlechti- 
ckých kruhů,  kde  Minkovala  v  soukromých  divadlech, 
kde  tehdáž  umění  vitávali,  jak  na  příklad  v  divadle 
zámku  Eoudniekého  a  mnohých  jiných. 

Ty  časy  také  minuly,  divadlo  odstěhovalo  se  ze  zámku 
Bouďnického  do  středu  města,  a  jinde  dělo  se  podobně. 

Křepinská  ale  mohla  zbohatnout.  Hrabě  Vrbna 
nebyl  se  k  ni  blížil  mnoho  let.  Slyše  o  jejím  odstou- 
* 

D,l,z^:;,.  Google 


pěni  a  zmÍDéD^eh  okolnostAch,  mezitím  co  byl  na  ssr 
mém  sklonku  avého  jméoí  a  spolu  žití  —  paraatiyme 
'  se,  že  hodlal  se  jměním  i  žití  svoje  odhodit  —  apa- 
matoval  se  jaksi  vzdorovíté,  že  jest  jeho  žeoou.  Měl 
ověem  tolik  rozvahy,  že  zároveň  se  npamatoval,  jak  on 
8  ní  byl  zacházel,  když  byl  nenadále  ku  jměni  přišel, 
a  nepochyboval,  že  mu  mehla  spláceti  sttgnou  méron 
tím  více,  že  o  něm  tenkráte  již  slydeti  nechtěla,  když 
ji,  rozmysliv  se,  zas  vyhledával.  Přece  zdálo  se  ma, 
žeby  bylo  velmi  sluSno,  kdyby  nyní  ona  nějaký  krok 
jemu  vstříc  učinila,  mínil  laskavě  prominouti  jí  minulé 
vzdory  a  smířiti  se  e  ni  navždy.  Spínalť  nad  sebou 
race,  že  si  vzal  do  domu  svou  bývalou  Štědrou  ctitelku 
i  B  přívěskem,  nebof  jakmile  mu  byla  Vitrína  s  oěí, 
žasnul  nad  sebou,  co  jej  na  této  ženě  tak  zajímalo. 
Vytýkat  si,  že  není  věru  již  v  těch  okolnosteoh,  aby 
mohl  studovati  zvláštní  povahu  ženskou,  jakou  Virgina 
se  mn  jevila,  že  jest  mu  naopak  pěstovati  známosti 
užitečné.  Ve  kruzích  známých  činilo  ubytování  pani 
Duchoslavové  n  Vrbny  podivný  a  rozdílný  dojem ;  jedni 
divili  se  neslušnosti  „té  staré  kokety",  jak  nyní  Dnoho- 
slavovou  nazývali ;  mnozí  ale  kořili  se  něžnosti  a  velko- 
myslnosti  Vrbnové,  kterou  v  tom  skutku  spatřovali.  On 
doufal,  že  jebo  žena,  kterou  nazýval  Eřepinskou  j<^o 
celý  svět,  bude  dosti  snad  pohnuta  tímto  činem,  až 
o  něm  uslyčí,  neboí  ačkoli  ji  rád  tupíval,  přece  rád 
byl  vždycky  z  její  dobrosrdečnosti  kořistival.  Mínil  se 
k  ni  tedy  blížiti  jen  zdíúeka  a  usnadnit  jí  první  krok 
sblížení,  v  něž  doufá]. 

Digtiz^c;,.  Google 


Ona  TÍdéla  jej  obcházet  a  tušila  jeho  záměry.  Bylo 
jtž  známo  o  něm,  že  opět  zapíná  ve  dluzícli  se  potá- 
pét.  Obdržel  psacíěko  od  dí  asi  dva  dni  po  odjezdu 
Ftrginy  z  Prahy  a  dostavil  se  dle  žádosti  lístku  k  si. 
Ona  mu  vykazovala  doživotní  plat,  který  jej  mohl  sluSně 
uživiti.  Vrbna,  který  byl  přiSel  očekávaje  s  jistotou 
zeels  jiný  aávrh,  hodil  její  smlouvu  na  zem,  šlapal 
ji  nohama  a  odeíel  zuřivé. 

V  předsíni  setkal  se  s  Pavlem  Jarým,  který  trpě- 
livě čekal,  až  slečna  svou  návštěvu  propnstí.  Vrbna 
neznal  Pavla,  nepamatovat  se,  že  by  jej  byl  někdy 
vidal.  Přece  ale  setkav  se  s  jiným  mužem  na  prahu 
své  ženy  a  rozevzteklen,  jak  byl,  zastavil  se  před  nim 
pmdce.  Krev  mn  překypovala,  co  měl  rychle  nejhor- 
šího říci? 

„Co  zde  hledáte,  pane?"  zvolal  hřímavě. 

Jarý  poznávaje  ho  a  domýšleje  se,  že  Eřepinská 
s  idm  jast  za  dobře,  odvěce  zblednuv:  „Pranic,  co  byste 
vědět  nemohl,  přmáĚim  sleěně  zprávy  o  Duchoslavovie 
rodiné." 

Mezitím  vySla  Eřepinská,  a  nenadálé,  podivné  toto 
setkání  těeh  mužů  div  že  smysly  jí  nepomátjo.  Viděla 
Juého  po  mnofaýtih  letech  zas  poprvé  na  blízku,  a  Čím 
více  cítila,  že  má  s  Vrbnou  doúčtováno,  tím  tíže  padala 
jí  eelá  minulost  s  Pavlem  na  srdce.  S  úctou  Sla  mu 
v  ústrety  klaníc  se  na  rozloučenou  Vrbnovi,  tak  že  tento 
musel  odejiti  s  domněním,  že  zanechal  dojem  silence 
u  Pavla,  jehož  kliitný  pohled  jej  byi  pfivodního  podé- 
lní zbavil. 

D,lz.::,C.OOglc 


470 

PaTe)  pozatů  celé  olioli  Křepinské  s  pohoatim.  Ooa 
ničeho  aebjla  měaila  ve  svém  proBtóm  příbytku,  ve 
své  odloupne  samoté.  Vítala  však  ho  e  větál  obavou 
n^i,  Yrbnu,  vedla  jej  dále  aeaméle  a  vážné.  On  sdSlit 
jí,  k  vůli  čemu  k  ni  i^ifiel,  a  ona  obživla  vidonc,  že 
jej  iádný  osobBÍ-zájem  k  ni  nevedl.  Trpce  epozoroval 
on,  jak  se  ji  tím  nlehiilo.  BozlouĚil  se  brso  —  snad 
přiliS  brzo?  Od  obával  se,  ze  ne,  ale  ji  se  to  pozdéjí 
přece  zdálo. 

Pak  mela  se  skládáním  véci  co  nnřisovat,  neboC 
stehovala  se  již  k  rodičům.  Tito  ji  sice  namítali,  že 
Devédí,  zůstanou-li  v  myslivnd  své  při  zrněné  panstva 
Libějíckého,  ale  ona  toho  .po  Pavlové  návštévé  Jíž  ne- 
dbala. Dříve  byla  mínila  jenom  na  krátko  k  rodičfrm 
se  podívati,  teď  zdálo  se,  že  se  tam  chystá  nadobro. 
E  večeru  odjela  na  Malou  Stranu,  a  tenkrát  neostýchala 
se  předjeti  před  dům  nám  dobře  známý.  Seskočivši 
byla  mžikem  u  svého  starého  dédečka.  Ten  sedél  v  ko- 
žené lenofice  u  okna  vedle  svých  ptáků,  byl  nápadnS 
už  sešlý.  Vedle  nčho  na  sedadle  spočívala  ženština 
Křepinské  jaksi  povédomá.  UpamatovaU  se  brzo,  byla 
to  společnice  paní  Duchoslavové.  Julinka  předčítala 
starci  sklánéjfc  se  něžně  kjeho  ramenu,  jak  jen  za- 
milovaní délávají. 

„Milý  dédečkn,  můj  dědečku,  jsi  připraven  k  od- 
chodu se  mnou?'  zvolala  Křepinská  plna  lásky  objí- 
majíc starce. 

„Má  milá  holka,"  odvěce  tento  pomalu  třesoucím 
se  hlasem,  ,ta  cesta  je  daleká,  a  jakkoliv  sám  nevíra, 

Digtiz^c;,.  Google 


471 
bndii-lí  moci  umříti  pod  touto  střeehou,  přeee  je  mi 
téř.ko  rozloučit  se  s  mfstem,  kde  jsem  tak  dlouho  žil." 

„Ach  dědefikn,"  řekla  Křepineké  s  přetjkajíeima 
oéima,  „co  mi  to  praviš?  Jak  jsi  se  mohl  jioak  roz- 
myslit? Slibil  jsi  mi,  že  rád  se  mnou  půjdeš,  ty  sám 
sděliVs  mi,  že  neviS  jak  déle  vydržeti  v  tom  zdejMm 
divokém  hospodářství ;  vždyť  tě  nechali  i  nouzi  trpět 
nevSímajlce  si,  co  tí  patři.  Oo  stalo  se,  že  to  více  ne- 
nahližíě?  Vždyť  jsi  mne  měl  tak  rád,  eoí  je  tomu  nyní 
jinak?" 

Stařeéek  zaíervenal  ee,  pokud  jeho  svraštělá  kůže 
toho  byla  schopna,  pak  ohlédl  se  na  Julinkn  usmívaje 
se  bezzubými  zapadlými  ústy. 

„Vidig,  Baruško,  to  je  tak,"  pravil,  „table  dobr& 
panenka,  co  mi  zde  6te,  vidíš,  BaruSko,  ta  je  pravý 
anděl,  eo  ta  je  v  domě,  je  vše  jinaěí.  V  kuchyni  vaři 
nyni,  jak  dávno  nevařili,  a  ona  stará  se  o  mne  ve 
vĚem.  Platu  nedostal  jsem  od  hraběte  dávno,  proto 
měl  jsem  nouzi.  Co  ty  jsi  mi  jednou  dala,  bylo  mnoho 
a  mohlo  mi  stačit  na  kolik  let,  ale  nehněvej  se,  pfijěil 
jsem  to  bez  upsáni  a  nedostal  jsem  to  nazpět ;  nechtěl 
jsem  ti  to  tiei.  Jak  nemám  býti  vdéčen  tuhle  té  dobré 
divee,  že  mne  tak  opatruje.  A  co,  Julinko,  nemrkejte 
na  mne,  netahejte  mne  za  rukáv,  řeknu  BaruŠce  všecko, 
řeknu  jí,  že  si  m&e  chcete  vzít  a  n  mne  zůstat,  dokud 
budu  živ.  Jsem  stařec,  ale  vy  máte  dobré  srdce  a  chcete 
mne  učiniti  Šťastným." 

Julinka  dříve  upojpavá  drze  nyni  se  vztýčila,  chy- 
stajíc se  podstoupiti  boj  na  Život  i  na  smrt  se  svou 
nastávající  nevlastní  vnučkou. 

D,lz.::,C.OOglc 


472 

Eřepinská  courala  úžasem  násad;  aeuohla  si  v;- 
STětlit,  co  80  to  děje,  nesledovalaf  jako  ty,  moje  trpě- 
livá čtenářko,  Julinčinj  šílené  pokusy  dostati  se  pod 
Čepec.  Dědech  byl  chad,  jeho  místo  nebyb  výnosné 
a  k  tomu  byl  ve  ďnžbé  človéka,  který  dnes  nebo  zítra 
musel  v  nouzi  a  bídě  zahynouti.  Co  jen  myslila  Ju- 
linka? 

Fředergim  nevěděla  nebo  neichtěla  věděti  o  úpadku 
Vrboy.  Přesvědčivší  se  konečně,  že  tento  za  blázna  ji 
má,  nebof  pověděl  ji  to  jednou  zřejmě,  aby  se  před 
ní  ubránil,  myslila  si,  žeby  nebylo  zle  žíti  aspoii  pod 
jeho  střechou,  třeba  s  kmetem  osmdesátiletým.  Kdyby 
tento  zemřel,  mohla  doufati  v  nějakou  náhradu  neb 
jinou  službu  T  zámku  a  měla  by  titul  „pani".  Nad 
tuto  ctižádost  nebylo.  Yidéla,  že  nebude  moci  zůstat 
n  Daehoslavů,  a  kde  vzíti  hned  zas  jinou  službu  tak 
výhodnou  a  pohodlnou?  Poěftala-li  dobře  íi  nedobře, 
kdož  to  za  ni  posoudí,  ale  kruté  bylo,  že  když  t^to 
mínila  se  uskromniti,  když  mínila  býti  cíle  tak  blízka, 
že  tu  stála  překážka  hrozná  před  ní  v  podobě  nenár 
viděné  komediantky,  podobající  se  nyní  Nemesidě. 

nSlečno,"  řekla  Křepiuská  po  dlouhé  přestávce, 
„řekněte,  prosím  vás,  mému  dědovi,  že  ae  mýlí,  že  jste 
tak  nemyslila,  jak  on  to  pojímá;  děkuji  vám  vroucně 
za  vaši  laskavost  a  obětivost  k  němí},  budu  vás  milo- 
vat jako  sestru,  ale  smějte  se  tomu,  že  byste  měla 
být  mou  babičkou." 

„Áj,  slečno,"  odvětila  Julinka  pichlavým  hlasem, 
který  se  lišil  od  Kvonkovitého  zvuku  hlasu  Křepinské, 

D.3t,z^=;,.C.OOglc 


478 

„zdali  mám  být  vaái  babi&kou  neb  sestrou,  je  mí  docela 
IhosteJBO,  není  mi  do  vás  pranic ;  doQfám  ale,  is  časy 
j«dté  se  isk  nezménilj,  ačkoliv  strašně  se  méní,  aby 
TBuei  rozkazovali  dédům,  eo  mají  Ěiuiti  a  oo  n^  Dosti 

.  zle  již,  že  se  časy  tak  změnily,  U  si  počíná  komediantka, 
jakoby  byla  velkou  dámou,  a  nad  jínou  poctivou  dívkou 
nosem  krči.  A  ted  řekni  ty  rozhodné  slovo,  můj  debrý 
iDožídku,"  pokračovala  obrátivši  se  ku  starci,  „řekni,  že 
jsme  Již  ohlášeni  a  že  se  dáme  na  druhý  týden  ve  vŠí 
tichosti  oddat.  Jsoie  již  jako  muž  a  žena,  a  ty  dobře 
víĚ,  jak  tě  budu  opatrovati  a  jakou  žena  budeá  miti. 
Ěeknt  jí,  aby  se  klidila,  a  cbee-li  zas  přijíti,  aby  přišla, 
uctivě  a  Ěetmé."' 

Mezi  bout^  řečí  vztý&il  se  stařec  dřiv  dětinský  vážně 
a  brozebně.  Julinka  majíc  to. za  dobré  znamení,  za  vý- 
sledek své  výmluvnosti,  pokračovala  pořád  ostřeji.  Její 
řeč  prodloužila  se  daleko  nad  stručný  tento  výtah  z  ní, 
který  jsem  uznala  za  vhodno  zde  umístit.  Křepiuská 
neměla  slov  k  odpovědi  na  její  sprostotu,  a  starý  ne- 
chával ji  domluviti  beze  zdánlivé  netrpělivosti.  Konečně 
oddyebla  si  slečna  Julie,  a  než  mohla  dále,  vzkřikl 
stařec:  „Dost,  právě  dost,  nešťastná  osobo !  Kdo  by  byl 
hádal  dle  tvého  úlisného  spůsobu,  že  jsi  taková  čaro- 
dějnice? Kam  bych  se  poděl,  co  bych  si  počal  s  tebou? — 

<  Baruško,  cheeč-li,  vezmi  mne  s  sebou  hned;  máě-li 
mne  posud  trochu  ráda,  nevyzraď  na  mne,  jak  jsem 
bláznil." 

Křepinská  objavši  jej  nedala  mu  Času  převlóci  se ; 
□eodmlnvivši  jediným  slůvkem  Julince  znova  se  ozý- 

D,l,z^:;,C.OOglc 


474 

vajici  a  kříSfoi,  jak  je  zrozena,  ošizena,  oloupena,  unesla 
Eřepinská  téměř  srébo  dědonSka  do  Čekajiefho  koMra, 
a  avěřivSi  slovem,  doprovázeným  darem  sméjíeimn  se 
sluiebnictvu  dědečkovo  skromné  vlastnictví,  byla  za 
cbvilku  vzdálena  od  jeviSté  tak  neslýebanábo  divadla. 
Ale  Jnlinka  nepřestala  lát  a  vadit  se.  Celý  dfim  se 
Bbébl.  Hrabe  Yrbna  vcházel  pravé  do  domu,  ptal  se, 
slyšel  eo  se  stalo,  pohlédl  opovrřlivé  na  rozéílenon 
a  ve  hnévn  svém  hnusnou  žengtiuu  a  šel  tile  do  svých 
komnat.  Sklesl  tam  ti3e  na  svfij  mékký  divan  a  v  ti- 
chosti zbnusil  si  celý  život  svůj.  Jako  Julindíno  žiti, 
skládalo  se  též  jeho  ze  samých  chybnýeh  pokusů.  Vy- 
skoĚil  rozbliieje  se  kol  kolem. 

^Již  to  jde  ke  konci,  jen  ať  je  konec  dobrý!" 
zvolal.  flCi  mám  přijniboti  ženinu  pensi  jako  žebrák?" 
tázal  se  váhavě  a  sklesl  zas  nazpét  do  podnSek.  Pomalu 
zapálil  si  svou  nejmilejší  dýmku  a  zahaluje  se  v  její 
vonný  dým  ro^imal  dále.  Julinka  však  dole  omdlela 
a  v  kuchyni  ji  se  smíchem  vzkřísili. 

XLVn. 

„Moje  matka,  moje  matka  Že  je  v  dome  Vrboově? 
Nedávno  po  hrozné  otcově  smrti,  ve  svých  ctihodných 
letech,  nyní,  když  je  mi  třeba,  abych  vás  všecky  sto- 
násobně miloval?'  vzkřikl  Vilítorin  dověděv  se  o  tom. 

Minulo  několik  dní  po  příjezdu  Virginy,  a  změna, 
která  se  s  Yiktorínem  udala  od  té  chvíle,  byla  tak 
Štastná,  že  se  všickni  nemohli  vynadivit  ůčink&m  TŠiné, 

Digtiz^c;,.  Google 


475 
blažené  láeky.  Virgina  byla  a  nim  ale  také  opatrná 
a  sdělovala  mu  Šetmé  jedno  za  drultjFni ;  nezoajie  eiee 
pravon  příčinu  Bemilého  dojmu  náTŠtévy  Dnchoslavové 
B  Vrbny  přece  tuSila  nějakou  nepříjemnost  ťUe  vlasti 
BÍho  nemilého  podtu;  vyznala  se  z  tsho  teď,  když 
musela  poToliti  doléhavym  otázkám  Viktorinovým,  a  bylo 
opét  po  dobrém  účinku  a  znora  byl  nemocný  roaJíilen. 
Brzo  chtěl  dtyeti  okamžitě  do  Prahy  a  matku  z  toho 
domu  unésti,  pak  zase  chtěl  psáti  Vrbnovi  nějaký  rj- 
střední  list,  koneěoě  spolil  ponechati  věc  do  svého  ná- 
vratu do  Prahy,  nebof  siffávee  jej  upozorňoval  na  blížící 
sa  dražbu,  při  níž  musel  býti  v  Libějicích.  8  kniíoa 
rychlostí  blížil  se  ten  den,  a  vSem  v  zámku  zdálo  se 
více  méně,  jakoby  očekávali,  že  se  nad  nimi  sesuje  ta 
milá  domácí  střecha,  která  je  tak  dlouho  hostila. 

■  Nejíice  byli  Holých  dojmuti;  bylať  to  první  rána, 
jež  se  jich  osobně  dotýkala,  co  byli  svoji  a  nezkaleného 
štěstí  požívali.  Tulili  se  k  sobě  jako  dva  přestrašení 
holubi  a  nemohli  beze  slz  na  kvetoucí  sré  dítky  se 
podívati.  Přece  bylo  jich  neštěstí  poměrně  nejmenší. 
Solý  byl  v  okolí  znám  a  oblíben,  nešlo  skoro  o  nic 
jiného  u  něho  než  o  přesídlení  třebas  do  Ylnotína, 
a  Dít  praxi  nemohlo  Holému  pak  scházeti.  Ale  tyto 
děti  Štěstěny  tvářily  se,  jakoby  byl  právě  jim  nejkru- 
tější los  připadl.  Emilka  plakala  celé  noci,  že  nikde 
nezvykne  než  v  Libějickém  zámku,  kde  byla  zrozena, 
a  Holý  nebral  tenkráte  zlehka  tyto  ženské  slzy,  byltě 
vtecflk  zdrcen. 


;,■  Google 


470 

Správce  a  ^wáreoTi  byli  odd&ni  v  omd,  jak^kolir 
ae  jim  etiystM,  a  Tirgina  milá  neustále  vlidaon  tvář, 
ač  stála  na  pokraji  zonUstrí ;  ale  ona  poBad  doufala, 
že  TČci  k  dobrénm  se  obrati, .  zdálo  se  ji,  když  -tak 
mnoho  predrítela.  Že  dále  jedtd  více  výdrži.  Gitila  v  sobe 
jakousi  sílu  a  pevnost  nevýsloTnon,  bylo  jí,  jakoby 
mohla  ženskou  paži  svon  vSe  to  neštésti  konečné  za- 
staviti a  bořicí  se  dtěstí  své  po  spůsobo  Ailantové  na 
bedrách  onésti. 

Byla  to  žena  povolná  a  jemná,  vždy  byla  povolo- 
vala  pomérfim  a  rodinným  požadavkflm,  nikdy  nestavěla 
se  na  odpor  rodíoé  a  svétu,  a  přece  povznášela  ji  síla 
vice  než  mužská.  Viktorin  Btával  se  pH  blížícím  se  rot- 
hodném  okamžiku  také  klidnéjfiim  a  jaksi  priSetnéjSim. 
Večer  před  určitým  ku  dražbé  dnem  byla  celá  rodina 
jako  naposled  ve  známé  nám  jizbé  shromáždčna.  Tir- 
gina starala  se  jako  za  svobodna  o  potřeby  véeeh,  ne- 
chávajíc svou  dcerufikn  v  babiččině  ochraně,  a  kdykoli 
vySla,  bylo  trapné  ticho  kolem  stolu,  nikomu  nebylo 
do  řeči.  Jen  dšti  na  štěstí  nesdílely  všeobecné  ustra- 
šení výsadou  svého  dětství. 

Kdykoli  Virgina  vkročila,  oživnul  rodinný  obraz 
poněkud.  Posud  jí  neklesala  mysl. 

„Co  jen  budou  ti  dva  dělat?"  byla  řekla  doma 
jeétě  Mařinská  svému  manželu ;  myslila  Viktorina  aTir- 
ginu.  „Neponeehalit  si  ani  groáe,  nemají  {hhqíc  vy- 
hlídnuto, matku  na  starosti,  nepochopuju  Virginu,  že 
dávno  se  neusmrtila." 

Digtiz^c;,.  Google 


477 

Kyni  myslila  Lina  totéž,  úzkost  stohorala  ji  srdoe, 
kdykoli  zavadila  pohledem  o  neáCastoou  aestrn. 

Tato  m£lA  vSak  hlavu  plnu  plánů,  a  nie  nezdálo 
se  jí  BnadnĚjSíra  nad  provedení  nékterého  z  nich.  Ne- 
ostýchala se  myslit  na  práei  rukou  svýeh,  na  nějaký 
obchod  nebo  kterékoliv  byl  sebe  sprostSí  zaměstnání, 
jen  kdyby  jím  mohla  rodinu  uživiti,  než  by  Viktorin 
se  uzdravil,  svoje  dílo  dohotovil  a  koneĚně  snad  na 
základě  jeho  k  néjaké  profesuře  přišel.  Tak  otáčela  se 
nejvřelejší  snaha  její  jen  o  zdar  jeho  ducha,  a  ve  hlu- 
binách neitěsti  držela  neustále  mySIénku  na  jeho  vývoj, 
na  jeho  vzlet;  na  Svého  ducha,  na  svoje  schopnosti 
byla  již  zapomněla,  byla  vSe  zakopala  po  příkladu 
množství  sester  ženského  pokolení  pod  oltář  rodinné 
lásky,  na  němž  nejlepěí  ducha  dary  eo  žertvu  bohyni 
lásky  zapálila.  Mínila  používat,  co  ze  vSecb  schopnosti 
zbývalo,  své  pružnosti,  snadné  chápavosti,  vytrvalosti 
a  dobré  vůle  ve  službě  zájmů  své  lásky.  Žádala  si  pra- 
covati, třeba  nádenniěit,  vše  jedno. 

Hle,  tak  vypadá  ženský  Pegasus !  Dává  se  uchvátit, 
jsa  krotký  a  povolný,  a  s  úsměvem  bere  jařmo  m» 
Čelo,  podvoluje  se  samovolně  službě  nejnižší,  ba  vděčně 
bere  svůj  úkol  na  sebe,  může-li  za  lásku  sloužit,  ne- 
musí-li  to  býti  za  marnivou  tyranii.  Jakmile  však  za- 
hlédne svého  osvoboditele  se  zlatou  lyrou  po  oblacích 
se  vznášejícího  —  —  — 

Za  Tšeobecnéto  ticha  skUčené  rodiny,  za  marných 
pokusů  Virginy,  aby  druhé  vyjasnila,  tak  ie  ji  Mařinská 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


478 

proto  za  dítinBkon  a  trestahodoé  lehkomjBl&on  pora- 

žovals,  zaklepáno  na  dvéře  jisby. 

Do  rodinného  ehromážděsj,  jakoby  byla  vjela  elek- 
trická rána.  Kdo,  eo  přicházelo?  Co8  dobrého  sotva, 
bezpochyby  kupec  Libéjic,  a  poslední  veSer  nemohl  klidni 
se  skončit.  Tirgína  zvolala  zvučné:  „Dál!"  Vstoupila 
Křepinská.  Virgina  vykřikla  radostí  spěchajíc  jí  v  ústrety. 

Co  bylá  86  natoužila  s  proslavenou  umělkyní  setkati 
se,  a  ni  promluvit  a  zblízka  ji  pozorovat,  ale  nebývalo 
to  možno-  pro  nemilé  upomínky  mezi  ní  a  Viktorínem, 
týkající  se  Jarého.  Co  vSak  jí  sem  vedlo  v  tento  den? 
Tuto  otázku  vyStla  Křepínská  z  tváře  všech  přítomných 
kromé  Yirgiuy,  která  pro  přítomnost  její  na  možnou 
příčinu  její  se  netázala. 

„Přicházím  za  obchodní  záležitosti,"  řekla  obracejíc 
se  ku  správcovi.  „Jedná  se  o  koupi Libéjie.  Odstupujíc  od 
divadla  mínila  jsem  v  této  krajiné  se  zakoupiti ;  tu  přišel 
ke  mně  váš  přítel  Jarý  a  návrhem,  abych  koupila  Lilijice 
a  otci  jeho  i  oékolika  jiným  statkářům  polnosti  odstou- 
pila, tak  aby  mně  zbyl  zámek  s  parkem,  se  dvorem 
a  B  části  pozemků,  nebof  na  celé  panství  moje  jmění 
nestačí.  Cheete-li  mně  raději  než  cizinci  Libějiee  ode- 
vzdati, prosím  vás,  byste  je  považovali  za  domov  svůj. 
Prosila  bych  pana  správce,  pana  doktora,  aby  svá  místa 
podrželi,  a  pana  Ducfaoslava,  aby  mne  poctil  s  rodinou 
svojí  návštěvou  Čím  déle  tím  lip." 

Tiktorin  vstav  přikročil  kní:  „Nikdo  nezasluhaje 
méně  va^  Stechetnost,"  pravil,  „odměňujete  se  mi  do- 
brým za  zlé." 

Digtiz^c;,.  Google  ' 


479 

„Ten  YiktOfín,'eo  zas  mluvil"  ^ptaia  správcová 
uiirajic  si  slzy  radosti.  „Zdá  se,  že  si  vztil  eo  vidiou  do 
hlapy,  že  on,  ten  anděl  mezi  lidmi,  jest  jiph  zboubceoi.'' 

Tenkráte  sšak  mluvil  Viktorin  s  dobrým  rozumem, 
připomínaje  ei  trpká  a  urážlivá  slova,  jeí  bjl  kdysi 
svému  příteli  o  Křepinské  napsal.  Ona  ale  řekla: 
„Mýlíte  se,  učinil  jste  mi  dobře,  udržel  jste  mě  v  rovno- 
_íáze,  nauÉiv  mne,  abyeh  poznala  sebe.  Později  bylo  mi 
popřáno  vystoupiti  a  přednáSeti  zde,  v  técbto  síních,  to 
z  vaĚeho  rozkazu,  z  vaĚí  dobré  vůle,  a  ten  veĚer  mé 
umělecké  dráhy  zůstane  mi  nejmilejší  upomínkou.  Mám 
tedy  přiĚínu  k  samé  vděčnosti  k  vám.  Však  o  tom  víee 
promluvíme,  nyní  o  záležitostech  hmotných,  je-lí  vám 
libo." 

Usadila  se  mezí  rodinu,  a  když  hlavni  věei  umlu- 
veny byly,  žádala,  aby  byla  zpráva  o  Šťastném  vyřízení 
k  Jarým  donesena.  „Neb  tak  slíbila  jsem  Pavlu  Jarému, 
když  jsem  sním  v  té  záležitosti'  rozmlouvala,  vidouc  ho 
poprvé  po  dlouhých  letech, "  dodala  bývalá  herečka.  Za 
málo  okamžiků  zas  odjela.  Po  ní  zbyl  rozhodující  dojem  co 
čitelná  ta  nesmrtelnost,  která  po  člověku  v  účincích  slov 
a  skutků  jeho  zmizení  z  naSich  kruhů  přetrvává.  Tento 
dojem  odráží  se  v  myslích  více  méně  blahodějné,  a  známo, 
že  mívají -i  nejšlechetnější  mezi  námi  svoje  nepřátele. 
Mařinská  zdvihla  se  hned   po  odchodu  Křepinské. 

„Smlouva  není  aleje&tě  uzavřena?"  tázala  se  pří- 
tomných. „Radím  vám,  abyste  si  dobře  rozmyslili,  co 
činíte.  Krásné  to  panství  chcete  rozdělit,  aby  v  něm 
mohla  herečka  sídlit?  Kdoví,  jak  ona  to  bude  spravovat, 

D.3t,z^=;,.C.OOglc 


480 

Libéjíce  nehodou  Ic  posnáni  za  krátký  £ai.  Tebe,  ta- 
tínka, snaíné  prosfm,  abys  přijmul  odpoéínek  v  mém 
dome  raději  než  službu  od  této  íenStiny.  Keystoiipím 
vfce  přeB  práh  Libějického  zámka,  jak  bude  jejít" 

„Pro  boha  tě  prosím,  ženo,  mlč,"  zvolal  Mafinský. 
„Co  ti  ta  výtečná  ženská  udolala,  že  se  ani  neznáS  zlostí, 
zavftdíš-Ii  o  ni  zdaleka?  Eodiče  budou  mi  vítáni,  chtějí-4i 
ke  mně  se  stěhovat,  ale  abychom  nepřiSli  sem,  kde 
jsme  jako  domovem,  rád-lí  nás  tady  kdo  uvidí,  na  to 
bych  se  podíval.  Jsem  ještě  pánem  v  domě!  Pojď  domů 
ted!"  Tak  vystupoval  Mařinský  někdy,  a  Lina  mlčivala 
na  takové  výbuchy  jeho.  Odjela  rozloučivši  ee  mlĚky, 
ach,  9  jakým  trnem  v  srdci! 

Již  zapomněla  na  Křepinskou  pro  hroznou  tu 
hanbu,  že  viděl  Viktorin  její  otroctví. 

Mařinský,  tento  Člověk,  který  nikdy  v  její  iití  ne- 
vylákal  jiskry  blaha,  ten  byl  její  pánem.  Tak  jej  byla 
mínila  opanovat,  že  si  slova  proti  ní  nedovolil,  a  přece 
naň  nedozrála.  On  dobře  věděl  po  poslední  vslké  mrzu- 
tosti, jakým  zbraBÍm  Lina  neodolá;  věděl,  že  na 
surovost  nemá  nikdy  odpovědi,  tu  raději  ie  tiše  trpí, 
než  by  se  snížila  ku  sprosteté.  Ač  podruhé  skroeen, 
zneužíval  tohoto  nálezu,  kdy  věděl,  že  chci  svoa  nej- 
citlivěji raní.  Litoval  toho  později,  protože  jej  znala 
trestat  za  jeho  přečin,  ale  v  okamžení  zápalu  byla  mu 
ta  pomsta  sladkou. 

Holý,  který  obitivl  SCastnou  změnou  událostí,  nej- 
prve radil  po  odchodu  Hařinské,  aby  si  nikdo  jeji 

D,lz.::,C.OOglc 


481 
rozčileni  nevšímal,  to  íe  jsou  n  ni  vrtochy  a  před- 
sudky, hlayiié  pak  rozmary  a  žárlivosti  Ženště. 

Ve  vší  tichosti,  v  pořádku  a  ku  vSeobecnéma  uspo- 
kojeni přejmala  Libějice  Křepiuaká;  tak  přecházely 
z  ruky  do  niky.  Byly  nyní  zmenšeny  ve  statek,  Čehož 
mnoho  v  okolí  Seleno,  park  musel  dílem  k  užitku  slou- 
žiti, co  bývalo  jindy  pouhou  okrasou,  změnilo  svou 
tvárnost,  a  praktický  Holý  byl  v  tomto  ohledu  pilným 
rádcem. 

Správce,  ač  nerad  své  dceři  bolest  působil,  přece 
nemohl  své  dlouholeté  působiště  opustit.  Byl  tak  srostlý 
s  Libějicemi,  mnohem  více  než  kterýkoliv  jich  vlastník. 

Když  trpce  si  stěžovala  Mařlnská  matce,  že  radéji 
žije  ve  služloě  herečky  než  u  své  dcery,  promluvila 
tato  k  ní  dfttklivěji,  neŽ  kdy  byla  učinila. 

„Vidím  teprva  nyní,"  pravila,  „jak  by  byl  býval 
tvtij  otec  zničen,  kdyby  byl  musel  opustit  Libujíce. 
Z  jeto  radosti  nyní  vidím,  jaký  by  byl  býval  jeho  bol, 
kdyby  se  byly  uskutečnily  naše  obavy." 

Také  rozstonal  se  statečný  muž  teprva  po  pře- 
stálém nebezpečí  dosti  povážlivě,  přešlo  to  ale  brzo  zas 
na  dfikaz,  žo  tó  platilo  ze^iiějším 'okolnostem,  a  Ma- 
řinská  jsouc  překonána  tou  chorobou  a  matčinou  do- 
mluvou nevyplnila  svou  hrozbu.  Přicházela  do  Libějíc, 
a  když  tam  poprvé  zase  vkročila,  co  věděla,  že  je  opět 
tento  domov  rodičů  jim  pojištěn,  musela  přiznati  se 
sama  sobe  přes  všecky  své  předsudky,  žeby  byla  í  ona 
těžce  nesla  být  navždy  odtamtud  vyhoštěnou. 

D,l,z^:;,.  Google 


XLVIU. 

Což  se  Vrboa  nehnul  se  svého  dtvanu,  což  té 
Aitaky  neodložil,  že  jej  nalézáme  za  několik  dni  na 
témž  místě  při  témž  znmSstnáDÍ?  On  měl  Bpieen. 
Jakživ  ho  neměl,  ale  nyní  nebylo  divu.  Postavem  jeho 
bylo  již  beze  vší  pochybnosti  beznadějné.  Dlouho  si 
toho  nebyl  všímal  jak  se  patří,  nyni  to  bylo  nezbytné. 
I  tento  dům,  ačkoli  naň  sáhnouti  se  nesmělo,  chytrým 
apůsobem  byl  zadlužil,  a  přece  vedl  nyní  znova  dle 
stavu  svého  hospodářství  k  vůli  svým  hostem.  To  vše 
bylo  až  směšné,  jeho  však  nic- více  nerozesmálo,  ani 
pense,  kterou  mu  jeho  žena  byla  nabídla.  Co  počíti 
8  touto?  Byla  by  staéila  sotva  do  jednoho  jícnu  stohlavé 
té  nestvůry  v  podobě  rozlieených,  neodsíupnýeh  věři- 
telů, o  nižto  se  bájí,  že  ufata  hlava  její  hned  zase 
naroste. 

Nebylo  mu  tedy  nic  více  k  smíchu  a  nic  více  zá- 
bavou. Pani  Duchoslavová  ani  Julinka  nepřekážely  mu, 
nestaral  se  o  nic,  co  se  děje  v  jeho  domě.  Divil  se 
sice  trochu,  odkud  kuchař  a  komorník  peníze  berou, 
pak  ale  pomyslil  si,  že  z  milého  paláců  asi  ku  konci  • 
rozkrádají,  kde  co  mohou,  nebránil  jim  v  tomto  .šle- 
chetném zaměstnání.  Díval  se  v  duchu  lhostejně  na 
vzrůstám  povodně,  přál  si  toliko  jedno,  aby  se  naskytla 
nějaká  pořádná  příležitost  přes  tu  řeku  Styx.  Bylo  tak 
smutno  sliasiti  ten  kahánek  života  ve  vlastní  toliko 
spoleůnosti;  k  takovému  Činu  je  bojÍŠtě*něco  krásného, 
neb  aspoň  rvaěka  nebo  neštěstí  na  železnici. 

Ale  sám  a  sám,  toť  jako  když  se  kdo  opije  při 
zavřených  dveřích. 

Zazvoněno  silně  dole  u  vrat.  On  si  toho  nepo- 
všimnul; odloživ  vyhaslou  dýmku  obrátil  se  ke  zdi 
doufaje,  že  usne. 


;,C.poglc 


Viktorín  stoupal  mezitím  na  schody  ku  své  matee. 
Medusiny  hlayy  nemohla  tato  leknouti  se  více  než  po- 
hledu na  syna.  Ji  netĚSilo  ani  trochu  'viděti  ho,  býti 
mu  na  blízku.  Nic  neuvádělo  ji  na  paměť  jeho  zjeveul 
než  malinký  nuzný  ten  pokoj,  v  němž  měla  nyní  pře- 
bývat. Seděla  právě  u  mramorového  krbu  na  křesle 
trochu  vybledlém  sice,  ale  měkkém  a  příjemném,  rů- 
žemi vyšívaném  něžnou  někdy  rukou  Vrbnovy  dobré " 
matky. 

Aí  do  její  komnaty  nebyla  posud  vnikla  loupe- 
živost  služebnictva.  Mělaf  tu  kolem  sebe  zrcadla,  ko- 
berce, malby,  sochy  a  příjemné  pohodlí,  dýchala  v  pro- 
storu vysokém,  vzdušném.  Řemeslný  hluk,  pokřikování 
děti  chudiny  nevnikalo  až  sem.  V  tichých  zaekleněných 
chodbách  rozléhal  se  každý  krok. 

Posud  neviděla  stará  rozmazlená  pani.  Že  p&da  i 
tohoto  bohatství  již  se  řítí,  že  i  tomuto  zvoní  umíráSkem. 
ííevyeházelaC  ze  své  komnaty,  milkovala  ae  s  ní  a  se 
vším  její  přepychem.  A  hle,  tu  stál  ten  neúprosný 
syn  a  chtěl  ji  odvésti  z  ráje  ven  na  strniště  těžké 
práee  a  trpké  pro  ni  nouze. 

„O  naĚ  jsem  jej  porodila!"  pomyslila  si  tato  hrozná 
sobkyně.  On  pravil  nevyěítaje,  nepřipomínaje  nižeho: 
„Přicházím  pro  tebe,  matko;  pojď,  přeju  ši,  abych  se 
zde  nemusel  zdržeti." 

„Nyní,  okamžitě?  Toho  si  nežádej,  Viktoríne,  nejsem 
připravena.  Musím  nejdříve  zpraviti  Vrhnu  o  svém  od- 
chodu, pak  složí  Julinka  moje  věci.  Pozejtří  tou  dobou 
přijeJ  pro  mne,  budu  tě  oěekávat." 

Viktorín  sáhl  si  na  horoucí  Ěolo:  „Matko,  prosím 
tě,  pojď  se  mnou  hned,"   řekl  po  dlouhém  pomlíení. 

Tu  vyletěla  Julinka  z  vedlejšího  pokoje  jako  had. 
„Což  neslyĚite,  že  milostivá  paní  nyní  nemůže,  ■*  vy- 
jela naň.    Viktorín  pokládal  si  právem  tento  okamžik 


;,■  Google 


484 

za  aejt^í&f  svého  SÍJotA.  Tnal  ve  straíném  mlSení, 

ale  pristoupÍT  zvolna  k  mstce  vzal  ji  néžně  za  ruka 
a  p<^  p&li.  „Pojď  se  mnou,"  řekl  ěeptem,  ale  nnělo 
to  Týznamné.  Obrátiv  se  pak  k  Jnlii  kriÚ  tim  hla- 
sitéji:  „Podejte  klobonk!"  Pani  Bnchoslavová polekána 
jeho  počináium  poslechla  ho  a  vstala. 

„F^deme  péSky,  ježdění  jií  přestalo,"  řekl  jí  Tik- 
torín, 

Jnlinka  ale,  jako  pro  klobouk,  odskočila  zadními 
dveřmi  k  Trbnovi  volníc :  „Je  zde  Viktorin,  chce  nás 
snésti  odtnd,  nepusfte  nás!" 

Tu  musel  'Vrbna  při  všem  spleenu  přece  usmáti  se. 
Vstav  rychle  zamySlené  se  zastavil. 

„Tedy  Viktorin,  ten  Viktorin?"  tázal  se  a  saaiil 
se  pHjfti  do  hněvu.  Bozpomennl  se,  jak  vítězně  byla 
Virgina  řekla:  „Nyní  jedu  ke  svému  Viktorinovi," 
právě  když  on  byl  myslil,  ie  n  ní  nad  ním  zvítězil.  Na 
včecko  si  zpomněl  schválné,  co  bo  kdy  mrzelo,  na  peosi, 
kterou  mu  Křepineká  nabízela  tak  žebrácky,  zatím  co 
Virgioa  za  svého  muže  ohněm  a  vodou  kráčela.  ,Ano. 
je  mska,  a  ti  dva  ji  k  sobě  mají,"  řekl  si  v  duchu,  jen 
aby  se  jeStě  víee  rozzlobil.  „Ty  ale,  Vrbno,  tys  lásky  ne- 
poznal." 

Dobře  tak,  oheň  vzrůstal. 

„Tedy  je  tam  teo  pan  Viktorin,  žádá  si  svou  matku 
ode  mne.  Ha,  ba,  ha!  Předce  jednou  jsem  nad  ním 
zvítězil,  jeho  matka  mě  stokrát  více  miluje  než  jeho. 
Bez  rozmýĚlenf  obětovala  by  jeho  mně.  Ale  co  je  to 
plátno  ?  Ano,  kdyby  byla  bohatá,  nyní  co  je  vdovou  — " 

Spleen  ee  ho  znova  chápal. 

„Pojíte,  Julinko,  řekneme  Viktorinovi  svoje  mí- 
něni." Vzal  dvě  bambitky  pod  kabát. 

Julie  zhlednuvši  naň  vytřeStila  zrak.  „Pane  hrabe, 
nechtě  těeh  zbrani  zde!"  zkřikla,  ale  on  byl  napřed 


;,■  Google 


485  , 

již  ze  dveří.  Jako  znřivee  vrazil  do  komnaty  paní  Du- 
choBlavové.  EoaečDě  našel  tu  žádanou  příležitost  do- 
stati se  přes  moře  víčnosti,  a  bez  rozumu,  bez  roz- 
vahy, maje  toliko  jediný  litnyBl  svŮj  na  zřeteli,  zaĚal 
B  Vibtorinem  hádku.  Tento  drže  svou  matku  v  náručí 
bránil  se  mu  chladnokrevně,  považuje  ho  za  opilého. 
Mezitím  Julie  ve  svém  strachu,  no  o  Tiktoriua,  ani 
právě  o  Vrhnu,  ale  vůbec  z  krve  a  vraždy,  celý  dfim 
svolala.  Kdo  kde  byl,  přiběhl  zabránit  neštěstí.  Již 
byl  ale  Vrbna  paní  Duehoalavovou  synovi  její  z  náruče 
vyrval  vtisknuv  mn  do  ruky  bambitku.  Namířil  na  něj, 
Víktorin  nevěda  co  Činí,  v  bezděčné  obraně  spustil  také, 
a  oba  mužové  sklesli  v  krvi  své  na  zem.  Ž  enské  kři- 
čely pronikavě,  zmatek  byl  hrozný. 

Virgina  netušíc  ani  zdáli  nové  neštěstí  studovala 
ve  svém  malém  příbytečku,  při  čemž  vjĚivala  na  ba- 
tistu  něžná  kvítečka.  Toto  vyšíváni  bylo  zaměstnáním 
prozatímním,  co  dále  přijíti  mělo,  bylo  její  a  Křepiuské 
tajemstvím. 

Než  do  Prahy  z  Lihějic  odjeli,  našly  Krepinská 
i  Virgina  dosti  času  k  výměně  důvěry,  Virgina  jsoue 
vyzvána  zpívala  před  umělkyni,  zkoušela  přednášeti 
nějakou  deklamaci. 

„Ne,  Virginko,"  pravila  k  ní  Eřepinská,  „vy  ne- 
budete prodávat  nitě  neb  vyučovat  děvčata  pletení 
punčoch,  vy  budete  za  krátko  hrát  na  místě  mne. 
Posud  nikdo  není  na  mém  místě,  a  já  vám  je  za- 
chovám." 

Tak  jsou  ženské  vrtkavý.  Krepinská  oznámila  ře- 
ditelstvu divadla,  že  cítíc  se  náhle  zotavenou,  jeŠtě 
několik  měsíců  hráti  míní,  až  by  za  ni  našli  náhradu. 

Již  to  věděli  v  Praze,  jen  Vrbna  nestaraje  se 
mnoho  dní  o  nic  nedověděl  se  toho ;  snad  byl  by  ještě 
zastavil  svůj  spleen  na  nějaký  čas.  Vědéi  jen,  že  jeho 


;,■  Google 


486 

Libéjiee  náleží  Jeho  zené,  aniž  by  m£l  on  sám  přístapa 
do  bývalého  dooiova. 

virgjna  níjla  se  t«dj  tajně  a  horliré,  nžívajíc 
každé  chvíle.  Nemusela  se  mnoho  nčit.  Nalézala  na 
dráze  evého  zasTĚcování  so  v  umSni  při  každém  kroku 
drahou  vypltikanou  perlu  z  opravdovosti  lidského  žití 
a  utrpení  To  obětované,  zakopané  nadání  vystoupilo 
z  plamenů  žertvy  co  íenix  nedotknutfiiný.  Zdálo  se, 
jakoby  nebyla  ničeho  promeškala,  posud  byla  mladá 
a  všecky  vlohy  jeji  byly  v  plném  rozkvětu.  Jen  prosto- 
duchá, posvátná  ta  radost,  která  by  ji  byla  zahřívala, 
kdyby  byla  mohla  v  mladistvém  zápalu  oddati  se  uměui 
bez  překážky  a  starosti  o  vezdejší  chléb,  ta  byla  na 
vříné  Easy  ta  tam,  o  tu  byla  ošizena. 

VSak  ona  ani  nato  nevzpomněla,  neúčtovala  s  ra- 
dostí a  žalostí,  a  třebas  uřila  se  nyní  jen  pro  vezdejší 
chléb  a  k  vůli  výživě,  předee  nebyl  setřen  pel  sjeji 
nadání,  a  cvičeno,  voláno,  nepotlačováno  jsouc  vyěle- 
hávalo  z  její  ňader  velkými  zářícími  plameny. 

Pod  jeji  oknem  zastavit  se  v&z,  ona  si  toho  ne- 
všimla, až  slyšela  kroky  po  schodech.  Napřed  vešla 
paní  Diiehoslavová,  podporována  Julinkou,  pak  vrávoral 
do  dveří  Víktorín  na  smrt  bledý,  veden  komorníkem 
hrabete  Vrbny. 

Ještě  nebyla  míra  naplněna.'  Neštěstí  ještě  kráčelo 
T  zápětí  milujících  se  těchto  manželQ,  nenasytné  a  krve- 
žíznivé. Zděšeni  Virginino  bylo  mlÉenlivé,  jen  v  prsou 
vířilo  jako  bésfiv  rej,  když  dílem  komorník,  dílem  Julie 
a  zoufalá  matka  událost  vypravovali. 

Viktorinova  rána  byla  nepatrná,  ale  Vrbna  byl 
mrtev  a  vesloval  jíž  na  moři  věěnosti,  jak  tomu  byl 
chtěl. 

Co  je  Brdci  nejblíže,  to  pociťujeme  nejdříve  a 
skoro  jedině.  Virgině  padlo  na  srdce  jen  jedno,  jak 


;,■  Google 


487 

snese  Viktoria  nový  bezděSný  zločin  avĎj.  On,  jenž  si 
nebyl  měl,  jalt  myslila,  s  otcem  éeho  vyžítat,  cÉuravěl 
na  duchu  výÉitkami  přeútlého  svědomí.  Tirgina  oče- 
kávala 8  jistotou,  že  od  té  chvíle  nastane  v  něm  úplná 
Šílenost.  Neodpovídala  ani  slova  na  celé  stranné  vy- 
pravování, prosila  temným  hlasem  Julii,  by  připravila 
pani  svou  do  postele,  uěiniia  totéž  s  Víktorínera,  vyslavĚi 
někoho  pro  lékaře.  Když  to  '  ale  zařídila  a  komorník 
také  se  vzdálil,  nemohla  více  se  udržet  a  sprásknuvši 
ruce  přede  tváří  sklesla  vedle  jeho  lože  na  kolena. 

Viktoria  na  ni  hleděl  láskyplnými  pohledy  při  vSem 
její  poĚínání  a  nyní  řekl  svým  zvuěným  bývalým  hlasem, 
jejž  dávno  od  něho  slyšeti  nebylo:  „Virgino,  bud  zmu- 
žilou. Jsme  svoji  a  musíme  platit  velkou  daň  za  lásku 
svou.   ítyli  bychom  příliš  šťastnými." 

„Viktorine,  takovou  myšlénku  máš  nyní?"  ona  na 
to  nevedouc,  jak  se  jí  děje,  a  vyčítajíc  mu  skoro  to 
co  řek!.  Pohleděla  na  něj  s  úzkosti  obávajíc  se,  že 
blouzní,  on  však  byl  pokojný,  určitý  a  při  dobré  paměti. 

Uzdravil  se  brzo.  Byl  povolán  před  soud,  který 
jej  uznal  nevinným  dle  výroku  svědkův.  Virgina  byla 
tenkrát  malomyslnější  než  on.  Že  byla  ta  jeho  milo- 
.  váná  ruka  byť  nucené  vraždila,  bylo  nrozno.  Jiný,  ješté 
hroznější  výjev  připravila  rodině  této  matka  Viktori- 
nova.  Leželaf  od  svého  návratu  z  paláců  Vrbnova  ne- 
ustále v  posteli,  nemluvíc  ničeho,'  ač  lékař  tvrdil,  žeby 
mohla  vstáti.  Když  pak  doslechla,  že  Viktorin  se  do- 
stavuje k  sondu,  náhle  se  objevila  na  prahu  svého  ma- 
linkého pokoje  jako  zjevení. 

„Jdu  8  tebou  k  soudu,"  pravila  k  Viktorinovi ;  „budu 
svědčiti,  íe  jsi  vrahem  dvojnásobným  jak  svého  otce, 
tak  Vrbnovým.  Již  vím,  proč  jsi  div  nešílel  po  smrti 
otcově,  imám  tě,  jak  jsi  k  otci  býval,  nechtěl  jsi  asi 
povoliti,  nevím  z  jakých  vrtoehů  tomu,  co  by  bylo  otce 


;,■  Google 


spasilo.  Ano,  jen  Be  dírej,  otec  mi  nic  nevypravoval, 
ale  je  mi  to  jasno,  že  to  jinak  nebylo.  S  otcem  jsi 
zafiai  a  u  Trbny  ti  bylo  již  snadno  pokračovati.  Jsi 
líjevičen  ve  avém  vražednickém  řemesle." 

Při  těchto  sloveeli  byla  Virgina  tak  bez  sebe,  jak 
tomn  nikdo  od  ní  zvyklý  nebyl.  Její  žai  byl  tak  prudký, 
že  se  zdálo,  jakoby  vSeeky  hráze  až  potnd  s  rozvahou 
kladené  byl  přetrhal.  Vášeň  tato  měla  na  starou  paní 
více  účinkn,  než  by  byly  měly  rozamnó  důvody. 

Bázlivé  pohlédla  na  mladou  ženu,  která  roztahovala 
před  manželem  ruce  jako  na  obranu  proti  matce  jeho, 
a  když  Virgina  zvolala:  „Jen  přes  mou  mrtvolu  pšjdeĚ 
synu  svému  ublížit ;  kdyby  celý  svět  a  sama  matka 
jej  obviňovala,  ano  kdyby  i  vinen  byl,  zůstanu  mu  já, 
a  já  dovedu  zastati  se  ho,"  vrátila  se  do  postele  své. 

Viktorin  byl  ale  méně  pohnut  obviňováním  mat- 
éiným,  než  Virgina  se  obávala. 

„Poprvé,"  řekl,  „pozoruji  pH  své  matce  bystrozrak. 
Pronikla  dobře,  jak  se  věci  mají."  S  tím  odeSel  klidně 
2  domova. 

Stará  Dachoslavová  nevstala  již  z  postele.  Byla 
to  táž  postel,  kterou  doma  mívala,  nechali  ji  poduSky- 
její  [a  hedvábné  pokrývky,  kromě  toho  bylo  věak  ve 
světničce  chudobné  nářadí.  Nikde  nemohla  tedy  zdo- 
mácněti než  ve  svém  lůžku. 

Virgina  nemohla  dočkati  se  návratu  Viktorinova, 
a  byla  by  spěchala  za  nim,  kdyby  nebyla  myslila,  že 
musí  střežiti  svou  tchýni.  Viktorin  byl  vĚak  jako  znova 
vyléčen  po  tomto  hrozném  skutku,  Soud  ukončil  se, 
a  starosti  života  otvíraly  se  před  manžele. 

»MÍlá  Virgino,"  řekl  Viktorin  své  ženě  tiskna  ji 
k  srdci,  .jsme  u  začátku,  ale  jsme  svobodni." 


;,■  Google 


XLIX. 

Eřepinská  náhle  vdovon,  Virgiain  manžel  vrahem 
její  ch<)tě,  smntek  a  zděSení,  starosti  a  obtíže,  jak 
srovnávalo  se  to  s  uměním  divadelním,  v  něž  Virgina 
byla  doufala  ne  více  eo  v  povoláni  své,  ale  eo  v  užitek 
své  rodiny.  Netroufala  si  navĚtíviti  Eřepinskon  a  sly- 
šela, že  tato  se  vrátila  před  počátkem  pohostinských 
her  zas  do  Libějic.  Znova  bylo  lze  diviti  se  vrtkavosti 
ženské  a  rozmarnosti  velké  umělkyně. 

Virgininy  uplakané  oi5i  nořily  se  celé  dni  a  Ěást 
nocí  do  pracného  vyšívání.  Byl  to  smutný  zaěátek,  ale 
Viktorin  byl  nyní  zde  v  piné  síle  a  s  pevným  úmyslem 
nesklesnouti.  Měl  svou  studovnu  nyní  v  jizbé,  která 
bjla  zároveň  ložnicí  a  dětským  pokojem.  Knihy  jeho 
padly  v  obět  tak  dobře  jako  všecko  jiné;  musel  si  ty, 
které  potřeboval,  pracně  shledávati  po  veřejných  kni- 
hovnách. Ale  práce  jeho  vzrůstala.  Duch  jeho  byl  jako 
znova  přetvořen  a  jako  v  ocel  ukován.  Byl  konečně 
vymanén  .z  pochybností  a  uznai,  že  člověk  náleží  pří- 
tomnosti a  budoucnosti  více  než  minulosti,  že  lítost 
minulých  skutků  jen  tolik  eeny  má,  eo  povzbuzuje  ke 
skutkům  lepším,  člověk  nemůže'3e  sprostiti  této  lítosti, 
jakby  chtěl,  protože  se  považuje  za  stvoření  nadané 
svobodnou  vůlí.  Zatím  jest  doháněn  celkem  událostí 
eo  odvislý  člen  svého  pokolení  a  tohoto  pokolení  proměn, 
zápasů  a  pokroků.  Tato  odvislost  někdy  nás  děsívá, 
zdá  se  nám,  že  můžeme  ruce  vložiti  ve  klín  a  čekati 
ve  všem,  jak  osud  rozhodne.  A  přece  skládá  se  teu' 
osud  toliko  z  působení  naSeho,  řídí  se  myšlénkami  na^ 
Ělmi,  jen  že  ne  jednotlivců,  ale  z  kombinace  všeho 
myšlení.  Jsme  tedy  přece  svobodni,  vySineme-li  se  na 
výši  rozvahy,  ale  jen  tenkráte  a  s  touto  výminkou. 
Nemůžeme  předvídati  osud  ani  osudy,  ale  volno  jest 
nám  pronikati  je,  vyznati  se  ve  zdánlivé  matenici  udá- 

Digtiz^c;,.  Google 


490 

lostí,  a  volno  jest  nám  státi  se  uvaitř  nezávislými  na 
vlivu  Štěstí  a  neStěstí  opanováním  sebe.  uspokojením 
se  a  uznáním,  že  v  pravé  vyzIcouSené  obětivé  lásce  pře- 
bohatá náhrada  za  všecky  svízely  se  skrývá.  Proto 
miisime  umět  myslit,  žit  a  chtít  milovat,  ař  již  teo 
predm<^t  je  muž  nebo  žena,  dítě  neb  stařec,  národ 
nebo  ělověřenstvo,  veleduch  nebo  snad  jen  věrné,  němé, 
ubohé  zvíře. 

Tedle  své  hlavní  práce  napsal  Ylktorín  tenkráte 
pojednáni  o  trestech,  ve  kterém  snažil  se  prohloubati 
problém  "o  svobodné  vůli,  pokud  jeho  zkušenost  a  roz- 
mýšleni staěilo.  Vyplývalo  z  toho,  že  trest  každý,  po- 
čínaje od  malého  dítěte  až  k  zatvrzelému  zločinci,  jest 
pouhou  pomstou  těch,  kteří  se  cítí  slabými  změniti, 
jakby  se  jim  zdálo  záhodno,  celou  od  přírody  aoaudu 
ukovanou  nepoddajnou  bytost  lidskou.  Na  místě  trestft 
navrhoval  samé  a  pouhé  poučování,  při  řemž  uváděl 
příklady,  jak  to  počíti  zas  od  malého  nevinúátka  až  ku 
prohnanému  lotru. 

Jeho  spis  byl  vydán  a  za  utopii  prohlášen ;  jeden 
duchaplný  kritik  ale  pravil,  že  z  utopií  myslitelů  prak- 
tické zákonodárství  odjakživa  se  učilo. 

Některé  hodiny  vyněování  nyní  šfastněji  než  před 
lety  se  hodiei  pomáhaly  mezí  pracemi  těmito,  aby  po- 
někud uhradily  domáci  potřeby  skromnou  ženou  ob- 
starávané až  do  nejhrubší  práce,  a  byl  to  pravý  div. 
Že  ubohé  ty  ruce  po  takové  práci  zas  nejjemnější  jehlou 
vládnouti  dovedly.  Viktorina  soužil  nyní  jediné  los  jeho 
ženy.  Nedovolila  si  více  ani  čísti,  aby  se  všecka  du- 
chem i  tělem  jemu  a  rodině  obětovala. 

Staral  a  tázal  se  jí  neustále  na  její  plány,  které 
ještě  nedávno  tak  nadějně  byla  projevovala;  an  sám 
byl  posud  chorým,  vyzradila  mu  své  pokusy  v  diva- 
delním uměni,  a  kterak  posledním  neštěstím  věc  se 


;,■  Google 


491 

fitala  nemoiínoB.  Nyní  záleiíelo  na  néva.  aby  ji  splatil 
její  uznáni  schopnosti  jeho  uznáním  a  povzbuzovánim ; 
aby  ji  vrátil  d&věFQ  a  neodvielost  úsudku,  Ěím  se  byla 
vyznačila,  když  jej  sama  matka  vraždou  vinila.  Bylo 
mu  odhoditi  k  vůli  ni  poslední  zbytek  předsudku  a  sám 
jí  kkstit  dráhu  uméleckou.  Vyměnil  s  Křepinskou 
mnoho  lístťiv,  v  niehž  jí  odproSoval  za  mnohé  provi- 
něni na  ni  a  za  provinění  poslední.  Divným  řizenim 
byly  to  skutky  nepřátelské  a  v  úCinku  přeee  blahé. 
Rozmlouvali  o  tom  písemně  tak  dlouho,  až  přemohli 
-všecky  útlocitné  námitky  a  bolestné  rány  tak,  že  uznali 
se  stanoviska  samé  mravnosti,  že  jim  nestojí  nic  v  cesté, 
aby  si  byli  vzájemně  prospěšnými. 

Krepinská  konečně  dostála  slovu  a  nastoupila  řadu 
pohostinských  her  po  svém  odstoupeni.  Při  tom  byla 
učitelkou  Virgininou.  Při  posledním  vystoupeni  jeji  bylo 
ohláSeno  první  vystoupeni  její  žákyně.  Byla  to  Vir- 
gina,  hotová  koneéně  se  školou  života.  Byla  to  perná, 
nesmiřitelná  škola,  běhy  křivolaké  a  unavující,  ale  žačka 
přemohla  vře  bez  unavení.  Jeji  síta  zas  vypučela,  umě- 
lecké nadání  znova  vykvetlo,  jeji  hlas,  vzezřeni  i  prav- 
divost činily  z  ni  velký  zjev  hned  pří  prvním  vystoupení. 
Když  ale  po  představeni  odstoupila,  vrhla  seKrepínské 
kolem  šije  řkoue:  „Málem  bylo  by  bývalo  pozdě!" 

Byli  každý  ve  svém  proudu,  jak  Viktorin,  tak  jeho 
žena.  Tak  o  tom  byli  blouznili  v  sadech  Vlnotínských. 
Podporovali  se,  rozuměli  si  jeden  druhému,  a  čim  více 
na  ty  dva  ěfastné  lidi  myslím,  tim  neodbytnějl  tane 
mi  na  mysli  porovnání  s  manželi,  jak  vesměs  je  spa- 
třujeme: tu  zdá  se,  že  tito  uiní  pravidlem  opak  toho, 
co  mladí  Duehoslavovie  manželé. 

Při  vší  lásce  brání  jeden  druhému,  aby  každý 
zvlásf  se  nevyvinul;  jeden  drubého  chce  obětovat 
úzkým  mezem  domácím;  nejen  muž  ženu,  i  žena  muže 

D.3t,z^=;,C.OOglc 


493 

zdržuje  při  duievnim  rzletn.  On  poatá  jí  v  obmezeQost 
domácí  a  udržuje  ji  v  ní;  ona,  jemu  za  to  nedá,  aby 
se  TySiniil  nad  vSedni  kruh  erébo  z&městnáni.  Žárlí 
8  každou  snahou,  která  neěelí  k  uíitku  zájmů  rodin- 
ných, a  povzbuzování,  které  muž  od  ženy  tak  rád  při- 
jímá, jako  ona  od  něho  utvrzování  a  posilnění,  nepři- 
chází se  žádné  strany. 

Zalefmd  k  Hol^m.  Byli  znova  Šťastni  s  z&stanou 
Šťastnými,  nestihne-li  je  nikdy  opravdová  pohroma. 
Při  takové  t^žko  Be  zpamatují. 

Holý  býval  nadějný,  duchaplný  mladík,  nyní  byl 
člověkem  jak  lékařem  praktickým,  rozumným,  ale  o 
vyĚĚích  zájmech,  vědeckých  prácech  již  nikdy  nesnil. 
To  byly  pro  něj  upomínky  jako  na  dětské  hry.  Výměna 
myšlének  nestala  se  zvykem  mezi  ním  ajeho  ženou,  pfítel 
nebýval  mu  po  ruce,  a  byl-lí  na  blízku,  měl  jiných  svých 
zájmů  dost.  Byla  to  pak  jenom  náhoda,  naSel-li  koho, 
8  kým  mohl  rozmlouvat  o  tom,  co  jej  nejhloub  zajímalo, 
a  když_se  mu  to  hodilo  vždy  řiděejí,  odvykl  tomu  do- 
eeta.  Žena,  s  tou  rovnoběžnou,  věrnou  drahou  podle 
dráhy  jeho,  s  tím  společným  zájmem,  b  tou  láskou 
k  němu  bez  vytáčky,  jaké  přátelství  mívá,  byla  by 
bývala  přece  osobou  nejvhodiějSí,  aby  vzala  i  povin- 
nosti přátelství  duševního  na  sebe.  Snad  byla  by  se 
dala  Émilka  k  tomu  aspoň  z  Části  odchovat,  on  ale 
nechtěl,  nebyla  mn  sonrodá.  Nuže,  z&stalo  to,  jak 
sám  chtěl. 

Držíe  se  pravdy,  jak  ji  v  žití  vidím,  nehodlám  vy- 
loupatí  odstrašující  příklad  z  tohoto  manželství,  aby 
86  mí  snad  do  mé  tendence  hodil.  Keehám  ten  obraz 
ze  života,  jen  jaký  je  dle  přirody. 

Holých  byli  a  zůstali  šťastnými,  vychovali  krásné, 
zdárné  děti,  dosáhli  vysokého  stáří  etěni  jsouce  v  celém 
okolí.    A  nepřipouštím  ti  ani,  mladá  přítelkyně,  že 


;,■  Google 


niikáj  potajmá  vzdychl  Holý:  „Kéi  jsem  ns  miste 
Vilttorinově  1 "  —  Holá:  „Aeh,  jak  je  Virgina  šíastná!" 
Ani  pomyĚleni  o  tom,  ti  by  se  ti  vysmáli  za  takovou 
.domndnku.  Jako  zlého  ducha  byli  b;  se  zhrozili  po- 
dobných osudů.  Co  jen  od  nich  žádáš?  Byli  úplně 
spokojeni. 

Zvykej,  moje  drahá,  myšlénce,  že  prostřednost 
pluje  nejpohodloéji  k  cíli,  a  odnauč  se  divit  se  tomu 
a  jí  toho  závidšt.  Vždyf  nemá  nad  své  pohodli  jiií 
ničeho,  coby  ji  nadchlo,  slzy  nadšení  vylákalo,  ku  předu 
pudilo  a  na  výše  mySlének  vynášelo.  Proč  nebyla  by 
šíastna  v  tomto  měkkém  pohodli  ? 

Láká-li  tě  při  všem  neštěstí  a  starostech  dopro- 
vázejicich  je  do  starých  let  osud  Suehoslavců,  rozluSti 
si  sama  tu  hádanku. 

L. 

Nemohu  se  domysliti,  jak  by  byla  Mařinská  sná- 
šela všecky  ty  hrozné  věei,  jež  v  rodině  se  udávaly, 
s  nebyla-li  by  ji  ranila  nuiviee  při  doslechu,  že  se 
stala  Virgina  přece,  a  to  teprva  nyní,  vdaná  s  dítětem, 
druhdy  kláštemice,  herečkou,  kdyby  se  nebyla  posta- 
rala mrtvice  o  jinou  obět.  Stihla  Mařinskeho  v  plné 
sílo  mužné,  ptávě  kdyŽ  byl  nedávno  jmenován  radním. 
Byl  jako  dítě,  nemoha  rukou  uživati,  ani  bez  vůdce 
choditi. 

Povýšení  jeho  na  radního  bylo  cti^dosti  Mařinské 
nemalým  triumfem.  Naléhala  nyní  usilovně,  aby  rodiče 
přece  jen  Libějice  opustili  a  k  ní  se  přestěhovali. 

Nyní  vypadalo  vše  jinak.  Mařinský  musel  jíti  na 
odpočinek,  a  jeho  čilá,  duchaplná  žena  stala  se  jeho 
ošetřovatelkou,  to  bez  lásky,  z  pouhé  povinnosti,  ale 
ona  jednala  tak,  žehy  nebyla  mohla  z  lásky  nejvrouc- 
nější lépe  svůj  úkol  plniti.  Ještě  nedala  se  zlomiti  a 


;,■  Google 


494 

zůstsla  vzpřímena  i  krá8na  do  pozdních  let.  Dríela 
se  pořád  Bvých  zásad,  nt^upouštéla  za  mák  od  srých 
ůaudků,  ale  dceruška  její  vSe  bořila  a  vŠemu  odporo- 
vala, co  maminka  co  zákon  tvrdila. 

Bylo  to  děvče  těkavé,  živé,  svéhlavé,  ale  ku  podivn, 
matka  nechávala  Jí  platit  více  než  ona  matce. 

Jak  mohlo  to  býti  při  Linině  povaze  a  zásadách? 

Zabíhala  daleko  na  suchoparné  cestě  holjeh  po- 
vinnosti, příroda  volala  ji  nazpět  jménem  dítěte.  Jenom 
nezbloudí-li  dítě  v  opačnou  protivu„  Není  nemožno, 
protivy  se  sbíhají.  Tak  říkávala  matka  Marioce :  ^Ne, 
zapovídám  ti  to,  ty  nesmíš  do  Prahy  se  slečnou  Eře- 
pinskou,  tím  méně  viděti  svou  tetinku  na  divadle  vy- 
stupovat. Jaký  to  skandál,  můj  bože,  nevídělas,  co  jsem 
8G  kvůli  tomu  naplakala?"  Když  ale  viděla  pak  dce-  ' 
ruSku  nékolik  dní  smutnou,  netečnou,  jako  ztracenou 
v  tom  tichém  domově  pří  churavém  otci,  neodolala, 
a  Marinka  jela  s  Křepinskou  a  viděla  umění  tety  Vir- 
giny.  Smířilať  Marinka  svou  matku  s  Křepinskou,  smi- 
řovala ji  dále.  Snad  nabude  Časem  matka  smířena  se 
životem  opravdového  vlivu  na  divokou  povahu  dítěte. 

Marinskou  smiřovala  dále  s  Křepinskou  jistá  po- 
věst, že  totiž  jest  zasnoubena  s  Pavlem  Jarým.  Tak 
nabyta  by  hodnosti  v  očích  Mařínské,  a  tato  vážila  si 
také  nemálo,  že  sňatkem  tímto  část  Libějického  území 
se  opět  spojí. 

PovĚst  se  potvrdila.  Pavel  zůstal  si  stejným;  ona 
byla  nyní  volna,  její  srdce  nebylo  již  stísněno  a  dě- 
leno, jeho  rány  nebyly  více  obnovovány,  již  léčil  je  čas. 
.  Poznala  a&  pozdě  přece  konečné  lásku. 

V  Libějicích  zalidňuje  se  v  zámku  každým  rokem 
více.  Manželé  Jaří  netrpí  žádných  aristokraticky  prá- 
zdných prostorů.  Vnitřek  přestavují  v  pohodlné  pří- 
bytky, a  toliko  knihovna  a  divadelní  sifi  ve  vrchním 


;,■  Google 


495 

patře  mají  svoje  právo,  aváak  jen  b  výminkou  tou,  aby 
ani  ony  v  prázdnotě  a  prachu  Be  nepohřbívaly.  V  nich 
Je  Btáiý  ruch  a  návĚteva. 

Mařinskýeh  pÍRstěhovali  se  z  Vlnotina  do  jednoho 
z  těchto  příbytků.  Že  pak  si  dala  Mařinská  říci  ?  Inu, 
Marinka  tomu  chtěla.  Ubohé  ošetřovatelce  muže  zpola 
jen  živoucího  je  tam  volnéji  a  veseleji. 

Jednoho  léta  očekávali  na  Libějice  vzácné,  přemilé 
hosti,  rodinu  to  Duehoslavovic. 

Tito  byli  ve  smutku,  jeěto  stará  pani  Duehoslavová 
zemřela,  aniž  by  po  kolik  let  ze  své  postele  byla  vstala. 
Nemluvívala  s  nikým  a  přijímala  jen  jednu  návštěvu, 
a  to  Julinku.  Tato  sedíc  u  ni  vypravovávala  ji  všelijaké 
novinky,  načež  odcházejíc  zadávala  od  Viktorina  neb 
od  Virginy  nijaký  dárek.  Chodila  takto  od  známých 
ke  známým,  a  zdálo  se,  že  při  té  žebrotě  nouzi  netrpí. 
Byla  ve  svém  zašlém  podivném  obleku,  se  žlutým  klo- 
boukem na  jednu  stranu  skrouceným  na  posměch  po- 
uliční mládeži;  brala  pokřiky  tohoto  posměchu  za 
známky  obdivu  a  povidávala  posud  o  svých  ženiších 
a  milencích.  Často  zpomínajíc  na  krásného  Srdinka 
a  litujíc,  že  nikdy  se  nedověděla,  kam  se  poděl.  Nosila 
jeho  prstýnek  kolem  krku  na  ěhůree;  byla  by  jej  sice 
kdysi  prodala,  ale  tu  se  dověděla,  že  není  z  dobrého 
zlata. 

Duchoslavovie  přijeli  tedy  do  Libějie,  a  z  daleka 
kynul  jim  starý  zámek,  jenž  lhostejně  po  krajině  již  se 
nerozhlížel.  Vypadal  živě  a  vesele. 

„Vidíš,  vidíš  jej?"  volala  Virgina  ukazujíc  jej 
Blaženě. 

Přijeli  a  ubytovali  se  v  pokojích  s  vyhlídkou  do 
lesa,  s  východem  do  zahrady.  Bylí  jako  ve  přístave  po 
mnohých  bouřích.  Věděli,  že  nikdy  není  konce  Život- 
nímu  vlnobití,  že  není  kmeta  dosti  starého,  aby  jej 


;,■  Google 


ženská  bibliotéka. 

VyeMzf  re  tmtkk  skn^á  wjáuá   p*  3i  kr.  r.  lE. 

Ka  6  ivuka  přt~:ici  K  1  d.  7»  kr.  ip-<ieHL  a  xl.)  ÍU  12 
■vaskA  přťdpláťi  se  3  iL  20  kr.  iji»<i»a  3  zl.  CO  kr.) 

SríUfk  1.  a  2.  nbeabaje  TTlen}íiDaié  aíl>>: 

zvláště  r  áDgiii  a  v  Americe. 

Od  JCorio  JbíMiár. 

>-'ťiíi(  í^  K  3..  9.  a  li.  jíijtiae\i  líAZeiitř  «  \xÍMa^  spi*: 

.-   ^la    aFdúiuJť  ťň  knihr.  a  scv^ 

*  ■     ■  i    ■r-vu     sT.3.a4/.:  Ptm^H  ahorrrspondence 

'..   ..-..-    ■;    .,{-    Antonie  C*f'.ih>v<k^ I  sM  1S39— 1844. 

i       -■;  :  ^  isv.  .■*.  a  ?-  :    íisnf  FmnfiSka  Lad, 

r- .       sv.  14.^:    ViáifWMé  áopisy  Antonie 
'■  ■  i.^^L-.-t  Ríijskř)  a  B-yšfity  Ňémeové  z  let 
■-        _~-.'        -tiiTr   ioirisy  s r.  1S4S. 

>..  -I     ..     ^   '..    '''.,  llv.  13.  a  IS.  obsahy  nov^  pftTodni 


:)n>.  Joa.  IfiurUia. 


'>n>i.,ii|,  tm  -4  >i|iuaurttiCi,  ie  pusuuall  jsme  se  o 

>kvinitiiť,  vkrnuié  desk;  i  lipsko) 

iWÉif   'ui  „'uuaidy  5(,is  ,ži.ii»  ve  -iiíuliíťtnistí  tiiíske"'  la  ÍO  kr. 

'Žt^nskua   btbliorřbll-'  Izo  di'"!.-!!!  ve  vSwh  knibkopectvícb, 
>«jmena  THak  q  putiep&anélH)  naklaiiatťle: 

1.011* 

»  Prám.  V.i.U.-kě  ninl.  í.  84. 


.,i,z^:;,.  Google 


vlna  Ddálosti  plná  ze  zátigi  někd;  zsova  nevyburcovala 
do  véiaé  neukončeného  románn,  jímž  je  žiti. 

Nadarmo  domníváme  se  v  živote  svém,  že  jsme 
a  eile  a  bo  váim  hotovi.  Co  nevidět  zapomíná  nové 
jednání  pokračujícího  dramatu. 

My  ale,  jež  vkládáme  v  rámec  románu  kus  toho  pe- 
strého žiti,  odstupujeme  rádi  ve  chvíli,  kdy  odo  vlnobití 
životni  na  <^as  se  stiSilo,  kdy  životní  lodi  do  přístavu 
vpluly  a  příměří  nastalo  v  zápaších  o  vezdejší  pobyti, 
o  povzneseni  tohoto  postavení,  o  dosaženi  nejvyŠSích 
pokladů  lásky  a  osvěty. 


;,■  Google 


Pozvání  ku  předplacení 

novy  nepoliticky  obrázkový  časopía  humoristický: 

PALEČEK. 

Redaktor:  JtTC.  Jo8.  ^tolbS. 

Požal  vycházeti  zaéátkem  října  1873, 

„Paleéek"  přináíí  neseli,  sajlmavé  étení  pro  kaídého,  Aw- 
moresfty,  básni,  anekdolif,  íerty,  vtipy,  rébasj/,  Hádtmiet/  atd.  atd. 
e  vétíi  éáítí  íUvetrované. 

Pro  Část  obrázkovou  zisMnyjsou  n^lepH  naSe  sily  umélecki. 

„Paleček"  vychází  každý  týden  o  Jednom  archa  1* 
na  pčkném  papim,  vždy  s  Četnými  obr&Ekf . 

MŮDO  to  vjcbázl  každé  3  neáSle  v  sedltech  o'  S  ííbIscIi 
týdeaniho  vrdtlal.  Se^ty  prodávajt  se  po  30  kr. 

Na  „Palečka"  předplácí  se 
na  čtvrt  roka  1  zl.  25  kr.,  spoSt.  zásjlkou  1  zl.  46  kr. 
„  p6I       „     2  „  50  „        ,  ,      2  „   90  „ 

„  celý  rok    5  B  —  „        „  „      5  „    80  , 

, Paleček',  navy  nepolitický  obrázkový  týdenník  humoriatic^, 
Tyniká,  jalt  z  dosud  vySlých  řige]  souditi  možno,  bohatým  obsahem 
a  velmi  pSknou  úpravou.  Obřízky  JBOQ  veBmSs  velmi  idařílé,  bu- 
tnoresby  a  kratSi  terty  i  vtipj'  vjbraní,  tak  že  redakci  i  uaklada- 
teli  jen  gratulovati  m&žeme  k  péknému  podniku  tomnto.  Jak  ee 
doTidime,  těií  se  též  „Paleček"  le  laíloužené  přiznř  apřibývA  mu 
co  den  odbSratel&v.  „PaleSek*  přinii^i  jen  čUnky  i  obrázky  nepoli- 
tické, tak  £e  má  cena  trvalou,  oož  oviem  velikou  jest  výhodon  pro 
odběratele.  Co  le  obrázkfl.  týká,  ridastuí  se  nejprvnSjií  bíIj  lunSlecké 
podniku  tohoto.  „Paleíek"  jest  pH  pěkné  Úpravě  a  bohatim  obsahá. 
ivém  též  velmi  laciný  a  předplácí  se  i  s  poítovni  záaylkou  na  ítvrt 
roku  pouze  1  zl.  50  kr.  lajeme  „Paleáku"  hojnýcb  odberatelAT 
a  itejlepiiho  ídaru.  (_„Paeor^  6.  *4.) 

Předplatné  zasýlá  se  s  nadpisem: 

Administrace  „Palečka" 

{knihtiskárna:  J.  Otto)  v  Praze 
Václavské  nám.  č.  34.       , 


Ked»ktorka:  Žofie  Podlípiká. 
Vychází  ve  svazcích  (skvostné  vydáni;  po  30  kr.  r.  2. 

Na  6  BvazkB  pfedpUet  se  1  il.  70  kr.  (poStou  2  zl.)   Na  12 
avaiků  předplácí  ee  3  zL  20  kr.  (poitoa  3  zl.  60  kr.) 
Dosud  vySlo; 
Svaeek  1.  a  2.  obuhaje  veleiajimaTé  dilo: 

Evlí^tě  V  Anglii  A  v  Americe. 

Od  Karla  Jonáše. 

Svoiky  3.,  4.,  3.,  9.  a  14.  přinASeji  dfileíitý  a  krásný  spis: 

Celý  8pÍB  obeBhuje  tři  knih^,  a  8ic«: 
Kniha  první  (8v.3,a4.):  PamSH a korrespondence 
Bohuslavy  Rajské  (Antonie  Úelákůvské)  z  let  1839 — 1844. 
Koiha  druhá  (sv.  8.  a  9.):   lAsty  Františka  Lad. 
Celakovslcého  a  Bohuslavy  Bajské  z  let  1844^1845. 

Kniha  třetí  (sv.  14.):     Vzájemné  dopisy  Antonie 
čelakovské  (Bohuslavy  Bajské)  a  Boženy  Němcové  z  let 
.  1844—1849  a  některé  dopisy  s  r.  1848. 

Svasky  5.,  6.,  7.,  10.,  11.,  13.  a  16.  obwOraji  noTý  pŮTodní 


od  Žofie  Podlipaké. 


Básní  Elišky  Krásnohoríki. 
DovoInjemB  ti  uposorniti,  íe  postarali  jeme  Be  o 

skvostné,  vka§né  desky  (lipské) 

k  raibS   jednotlivých   episů   „Aenské   biblioték;".     Na  skladě  json 
desky  na  Jontí&v  spis  „Žena  ve  společnosti  lidské"  aa  70  kr. 

„Ženskou   bibliotéku"  bc  dostati  ve  vSeoh  knihkupectvích, 
nejmena  yjafc  n  podepsaného  nakladatele: 

J.  Otto 

T  Praze,  Václavské  náni.  í.  24. 


.,i,z^:;,.  Google 


HP 


.3 tíz^c;,.  Google 


1 


;,■  Google 


