





KONANÁ V BERLÍNSKÉM OKRESNÍM SPOLKU OBČANSKÉM 


FERDINANDA l .ASSAí A ,A. 


Poprvé vyšla v Berlino 1862 nákladem G. jansena 



Pánové ! 


Došlo mne vyzvání, abych uspořádal tomuto ctě- 
nému shromáždění přednášku, a já zvolil k ní před- 
mět, který doporučuje se zajisté sám, protože je přede 
všemi časový. Promluvím totiž o ústavnosti. 

Upozorňuji předem, pánové, že moje přednáška 
bude p ř í s n ě v ě d e e k o u. Nicméně, nebo správněji 
právě proto nebude mezi vámi nikoho, kdo nemohl 
by tuto přednášku od počátku až do konce školovali 
a ji zcela pochopili. Neboť pravá vědeckost, pánové — 
je dobře vždy toho vzpomenout! — není právě v ničem 
jiném, než v oné jasnosti myšlení, která, aniž 
činí nějaké předpoklady, odvozuje krok za krokem vše 
ze sebe sama, zmocňuje se ale též právě proto s nut- 
kavou mocí rozumu každého jen pozorného posluchače. 

Tato jasnost myšlení nepotřebuje tudíž u svých 
posluchačů naprosto zvláštního předpokladu, Na- 
opak, jelikož neleží, jak již podotknuto, právě v ničem 
jiném, leč v oné nepředpojatosti myšlení, která vše ze 
sebe sama odvozuje, netrpí ani předpokladů. Netrpí 
a nevyžaduje, leč aby posluchači nepřinášeli s sebou 
žádn ý ch předpokladů jakéhokoliv druhu, žádn ých 
ustálených předsudků, nýbrž zkoumati předmět znovu, 
byť sebe častěji snad o něm přemýšleli nebo mluvili, 
tak jako by o něm nevěděli ještě zcela ničeho urči- 
tého, a vybavili se tak alespoň pro dobu zkoumání ze 
všeho, co byli posud obvykle o předmětů tom za 
pravdu pokládali. 

Začínám tedy svou přednášku otázkou: co je 
ústava? v čem je podstata ústavy? 

Každý člověk, pánové, mluví dnes od rána do 
večera o ústavě. Ve všech novinách, ve všech spo- 
lečnostech, ve všech hostincích jo neustále řeč o ústavě. 



182 


A přece, kladu- li vážně tuto otázku: co je podstata, 
pojem ústavy, tu bojím se, že ze všech těch tak mlu- 
vících bude jich asi velice málo s to, aby podali od- 
pověď uspokojivou. Mnozí pocítí zajisté pokušení sáh- 
nou ti při této otázce po svazku pruské sbírky zákonu 
pro 1850 a odtud vyjmou (i pruskou ústavu. Vy ale 
uzříte ihned, že to není odpovědí na mou otázku. 
Neboť co tam stojí, jo jenom z v lá š t n í o b s a h určité, 
totiž pruské ústavy, a není tudíž nikterak s to, aby 
zodpovědělo otázku : co je podstata, pojem ústavy 
vůbec. 

Položím-li tuto otázku právníkovi, dá mi asi tuto 
odpověď : »Ustava je přísežnou úmluvou mezi králem 
a národem, která stanoví základní zásady zákonodár- 
ství a, vlády v zemi. Nebo řekne snad ještě všeobec- 
něji, protože byly též republikánské ústavy: > Ústava 
je v zemi prohlášený základní zákon, který stanoví 
oryanisaei veřejného práva, v tomto národě. « 

Ale všechny tyto a> podobné formální jurístické 
výměry jsou, právě tak jako odpověď předešlá, daleky 
toho, aby tvořily skutečnou odpověď na, moji otázku. 
Neboť všechny tyto odpovědi obsahují jen vnější po- 
psání, jak ústavní se uskutečňuje a co ústava činí, 
ale neustanovení: co ústava je. Ony stanoví kriteria, 
známky, dle nichž p o z ná se ústava, zevně a juristieky. 
Ale ony nepraví nám nikterak, co jo p o j e m, p o d- 
sta ta. ústavy. Nechávají nás proto také úplně ve 
tmách o tom, zda a. kdy je určitá ústava dobrou nebo 
špatnou, možnou nebo nemožnou, trvalou nebo netrvalou. 
Neboť vše to mohlo by vyplývali teprve z pojmu 
ústavy. Třeba nejprve znáti podstatu ústavy vůbec, 
aby se vědělo, zda určitá ústava jí odpovídá, a 
jak se to s ní má. O tom nechává nás ale naprosto 
ve tmách onen juristieky vnější způsob definování, 
vztahující se na každý libovolný list papíru, který jí 1 
národem, nebo národem a králem podepsán a jako 
ústava prohlášen, nehledíc, jak je obsah tohoto papíru 
uzpůsoben. Teprvé pojem ústavy — přesvědčíte se 
o tom sami, až dospějeme k tomuto pojmu — je pra- 
menem všeho ústavního u m ě n í a ústa vní m o u d ro s 1 i. 



183 


které se pak ale též hravě jako samy sebou % tohoto 
pojmu rozvíjejí. 

Opakuji tedy svou otázku: co je ústava, co je 
podstata, pojem ústavy ? 

Protože toho ještě nevíme — musíme to teprv 
společným vyhledáváním naiéztí. pánové, — chceme 
použit methody, jíž užívali bude vůbec vždy dobře, 
když o to jde, aby dosaženo bylo jasného pojmu 
o některé věci. Tato mcthoda je jednoduchá, pánové. 
Pozůstává v tom, že věc, jejíž pojem hledáme, .srovná- 
váme s jinou stojného druhu a pak hledíme jasně a 
ostře promyslili rozdíl, který obě přece jesle dělí. 

Užívaje nyní této methody, táži se: Jak rozlišují 
se ústava, a zákon V 

Obé, ústava a zákon, má zajisté stejnorodou pod- 
statu. Ústava má mít i platnost zákona.: má býti tedy 
také zákonem. Ale nemá být pouze zákonem, má 
být více ještě než zákon. Je zde tedy také rozdíl. Ze 
takový rozdíl tu je, že ústava nemá býti pouhým zá- 
konem, nýbrž více ještě než to, lze ukázat na steré 
skutečnosti. 

Tak nemáte za zlé, pánové, když vycházejí novo 
zákony. Naopak, vy víte, že je nutno, aby skoro všechna 
léta bylo více nebo rnéně nových zákonů vyhlášeno. 
A přece nemůže být vydán žádný nový zákon, aniž 
se změnil doposud stávající zákonný poměr. Neboť 
kdyby nezpůsobil nový zákon změny v doposud, stá- 
vajícím zákonném stavu, byl by vůbec zbytečný a nebyl 
by vydán. Změnu zákonů nemáte tedy za zlé. po- 
važujete ji spíše za pravidelný úkol vládnoucích sborů. 
Jakmile se vám však sáhne na. ústavu, tu máto to 
za zlé a křičíte: Sahají nám na ústavu. Odkud ten 
rozdíl ? Tento rozdíl je tu lak nepopiratelně, že je ve 
mnohých ústavách dokonce stanoveno : nemá být 

napy os to možno měnit ústavu: v jiných, že může 

být měněna jen 2 /?, hlasů zákonodárného sboru, místo 
prosté většiny; opět v jiných: zákonodárný sbor ne- 
může nikterak, ani ve spolku s jinými vládními moemi, 
pro vésti změnu ústavy, nýbrž usnese-Ii se na změně. 



184 


musí být zvláště ad hoc zvoleno zemí k tomu účelu 
nové shromáždění, aby pak o změně rozhodlo. 

Tím vyslovuje se ve všech těchto případech, že 
dle veškerého citu národů ústava mábýti ještě něčím 
světějším, pevnějším, nezměnitelnějším, nežli pouhý 
zákon. 

Kladu tedy opět svou otázku : v čem liší se ústava 
od obyčejného zákona? 

Na tuto otázku obdržíme zpravidla za odpověď : 
ústava není pouze zákonem, jako také jiný, ona je 
základním zákonem země. A je úplně možno, pá- 
nové, že v této odpovědi je snad nejasným způsobem 
skryto správné. Ale tímto nejasným způsobem, jejž 
odpověď má, je nám poslouženo právě tak málo. Neboť 
nyní opět vzniká otázka: jak liší se zákon od zá~ 
k o n a z á k 1 a d n í h o ? Jsme tedy zase jen tak daleko 
jako dříve. Získali jsme jenom nového jména, zá- 
kladní zákon, které nám však k ničemu nepomáhá, 
pokud zase nedovedeme říci, jaký je rozdíl mezi z á- 
kladní m a jiným zákonem. 

Hleďme se tedy přiblížiti věci tím způsobem, že 
budeme zkoumat, jaké představy jsou asi obsaženy ve 
jméně »základní zákon«, jinými slovy: jak by se 
asi musili od sebe lišit základní a jiný zákon, 
má-li pr vnější vskutku ospravedlnili svého názvu zá- 
kona základního. 

Základní zákon musil by tedy: 

1. být takovým zákonem, který leží hlouběji 
než jiný, obyčejný zákon; to ukazuje jméno základ; 
musil bv ale také, 

2. aby byl zákonem základním, tvořit právě 
základ jiných zákonů, t. j. musil by v jiných obyčej- 
ných zákonech být tvořivě činným, má-li totiž před- 
stavovat jejich z á k 1 a d. Z á k 1 a d n í zákon musí tudíž 
v jiných, obyčejných zákonech d á 1 e p ů s o b i t i, 

3. ale věc, která má základy nemůže být.i již 
libovolná, tak nebo jinak, nýbrž musí být právě tak, 

* Základ, něm. Gřrund; z ák 1 a d n í zákon = Gru n d- 
gesetz. Grand znamená v češtině také důvod, příčina. 



185 


;j a k jest. Její z ák 1 a cl nestrpí, aby byla jiná k. Jen 
nezaložené, a proto také náhodné může být i tak, 
jak jest, a také jinak. Co však má základ, jest 
nutně tak, jak jest. Oběžnice mají na př. jistý pohyb. 
Tento pohyb buď má základ, jímž jest určován, nebo 
nemá ho. Kdyby žádného neměl, pak je tento pohyb 
náhodný a mohl by každým okamžikem být jiný. 
Má-li ale základ, totiž, jak praví přírodozpyte], přitaž- 
livost slunce, je tím již dáno, že tento pohyb oběžnic 
je určen a upraven základem, přitažlivosti slunce t a k, 
že n e m ů ž e být ji n ý nežli j e s t. V představě zá- 
kladu leží tedy myšlenka činné nutnosti, půso- 
bící síly, která s nutností činí to, čeho je zákla- 
dem, t í m. čím právě to j e s t. 

Tvoří-li tedy ústava z á k 1 a cl n í z ák o n země, 
tu byla by — a zde svítá nám prvé světlo, pánové, 
— něčím, co ještě lépe hned třeba určití, nebo, jak 
jsme předběžně vyšetřili , č i n nou sil o u , která 
všechny jiné zákony a právní zařízení, která jsou v této 
zemi vydávána, činí nutně tím, čím právě jsou. 
tak že od nynějška nemohou být v této zemi vy- 
dávány jiné zákony, než právě tyto. 

Je ale v zemi něco, pánové — a při této otázce 
počíná nyní vnikati pozvolna plné světlo — jev zemi 
něco, určující činná síla, která na všechny zákony, 
jež v této zemi jsou vydávány, působí tak, že tyto 
v jistém dosahu j s o u n u t n ě t a k a n e j i n a k , 
jak právě j s o u ? 

Aj, zajisté, pánové, jest něco takového a toto 
něco není nic jiného, leč skutečné poměry moci, 
jež nalézají se v dané společnosti. 

Skutečné poměry moci, které jsou v jedné 
každé společnosti, jsou onou činně působící silou, která 
tak určuje všechny zákony a právní zářízení této spo- 
lečnosti, že n e m o h o u. v podstatě n a prosto ji n a k 
b ýt i, než právě j s o u. 

Spěchám, abych se učinil názorným příkladem 
úplně srozumitelným. Příklad ten nebude sice nikterak 
možný ve formě, ve které jej kladu. Ale nehledě 
k tomu, že se později snad ukáže, jak týž příklad 



186 


v jiné ovšem formě je zcela možný, neběží vůbec ni- 
kterak o to, zda příklad ten může se přihodit, nýbrž 
pouze o to, čemu chceme se na něm naučit, o po- 
vahu věci, jež by se odhalila, kdyby se přihodil 

Víte, pánové, že v Prusku má jen to platnost zá- 
kona, co je publikováno ve sbírce zákonů. Sbírka 
zákonů je tištěna v Deckerově vrchní dvorní tiskárně. 
Originály zákonů samotných jsou zachovány v určitých 
státních archivech, tištěné sbírky zákonů v jiných 
archivech, knihovnách a skladech. 

Dejme tomu nyní, že vznikl by velký požár, asi 
jako požár hamburský a že by shořely všechny tyto státní 
archivy, knihovny, sklady a Deckerova vrchní dvorní ti- 
skárna, a že toto stalo by se podivnou shodou okol- 
ností také v jiných městech monarchie a i vzhledem 
ke knihovnám soukromníků, v nichž nalézají se sbírky 
zákonů, takže by neexistoval v celém Prusku ani je- 
diný zákon v pověřeně formě. 

Země přišla by pak tímto neštěstím o všechny 
svoje zákony a nezbývalo by jí nic jiného, než aby si 
udělala zákony nové. 

Domníváte se tedy nyní, pánové, že by se mohlo 
v tomto případe přikročiti k dílu zcela libovolně, že 
by se mohly udělat zcela libovolné nové zákony, jak 
se komu právě hodí? Podíváme se. 

Předpokládám tedy, že byste řekli: zákony byly 
znicenv. uděláme teď nové zákony a nedopřejeme při 
tom již království onoho postavení,' které posud za- 
ujímalo. nebo dokonce: nedopřejeme mu již žádného 
postavení. 

Tu řekl by král prostě: nechť byly zákony zni- 
čeny; ale ve skutečnosti poslouchá mne vojsko, 
táhne na můj rozkaz, v e s k u t e č n o s t i velitelé zbroj- 
nic a kasáren vydají na můj rozkaz děla a dělostře- 
lectvo vytáhne s nimi na ulici a o tuto skutečnou 
moc opřen, nestrpím, abyste mi utvořili jiné postavení, 
než chci. 

Vidíte, pánové, král, kterého vojsko poslouchá a 
děla to jo kus ústavy! 



187 


Nebo předpokládám, že byste řekli: -Je nás 18 
milionu Prusů. Mezi těmi 18 miliony je jen nepatrně 
malý počet šlechtických velkostatkářů. Nenahlížíme, 
proč má tento nepatrně malý počet velkostatkářů vy- 
konávat takový vliv, jako celých 18 milionů dohro- 
mady, tím, že tvoří ze sebe panskou sněmovnu, která, 
vyrovnává a zavrhuje usnesení sněmovny poslanecké, 
volené celým národem, když jsou tato k čemu. Před- 
pokládám, že byste tak mluvili a řekli: my všichni jsme 
»pány« a. nechceme již naprosto zvláštní panské sně- 
movaly. 

Teď ovšem, pánové, nemohli by šlechtičtí velko- 
statkáři věsti proti vám sedláky. 1 plně naopak, měli 
by asi plné ruce práce, aby se zachránili nejdříve 
před svými sedláky. 

Ale šlechtičtí velkostatkáři měli vždy veliký vliv 
u dvora a krále a tímto vlivem mohou teď uvésíi pro 
sebe. v pohyb vojsko a děla právě tak dobře, jako 
kdyby tyto prostředky moci byly k be z p y o s 1 ř od- 
ři í m s i j e j to li p o u ž í vání . 

Vidíte tedy, pánové, šlechta, která má vliv u dvora 
a krále — to je kus ústavy. 

Nebo předpokládám obráceně, že by se král a 
šlechta sjednotili, a chtěli opět zavěsti středověké ce- 
chovní zřízení a to nejen pro malé řemeslo, jak o to 
bylo se před několika lety skutečně z části pokou- 
šeno, nýbrž chtěli zavěsti je tím způsobem, jak bylo 
ve středověku, totiž pro veškeru výtoku ve společ- 
nosti, tedy také pro velkopodniky a podniky 1 o vární 
a pro výrob i strojní. Bude vám známo, pánové, že bylo 
by velkému kapitálu nemožno vyráběli za středo- 
věkého cechovního systému, že vlastní velkopodnik a 
podnik tovární, výroba strojní, nemohla by nijak před 
se jiti za středověkého systému cechovního. Neboť dle 
tohoto cechovního systému existovala na př. všude 
zákonná omezení různých, i nejblíže spolu příbuzných 
odvětví pracovních, a žádný provozovatel živnosti ne- 
směl dvě spojili. Natěrač nesměl by zamazali díru, mez! 
evočkáři a zámečníky byly tehdy nekonečné spory 
o hranice jejich oboustranné živnosti, i iskař kartounu 



188 


nemohl by zaměstnávati barvíře. Právě tak bylo přesně 
upraveno za cechovního systému množství, které mohl 
provozovatel vyráběti, ježto Směl totiž ve všech od- 
větvích na všech místech každý mistr zaměstnávati 
jen stejný, zákonně stanovený počet pracovních sil. 

Vidíte, že již z obou těchto důvodů nemohla by 
velká výroba, výroba stroji a systémem strojů za ce- 
chovního zřízení ani den pokračcvati. Neboť tato velká 
výroba vyžaduje jako životního vzduchu nejprvé spo- 
jení nejrůznějších pracovních odvětví v rukou téhož 
velkého kapitálu; za druhé hromadnou výrobu a 
svobodnou soutěž, to jest n e o m e z e n é h o libovol- 
ného použití pracovních sil. 

Co stalo by se, kdyby se přece chtělo dnes za- 
věsti zřízení cechovní? 

Pánové Borsig, Egels atd., velcí továrníci kartounu, 
hedvábí atd. zavřeli by své továrny a propustili děl- 
níky, ano i řiditelstva drah musila by tak učiniti, ob- 
chod a průmysl by se zastavily, velký počet mistrů 
řemeslnických propustil by proto opět z části nucené, 
z části dobrovolně své tovaryše, tato celá nekonečná 
massa lidu vlnila by se po ulicích, volajíc po chlebě a 
práci, za ní stála by velká buržoasie rozohnujíc svým 
vlivem, povzbuzujíc svou vážností, podporu skytajíc 
svými peněžními prostředky, a vypukl by boj, ve kte- 
rém nemohlo by vítězství nijak zůstati vojsku. 

Vidíte tedy, pánové, páni Borsig a Egels, velcí 
průmyslníci vůbec — ti jsou kusem ústavy. 

Nebo předpokládám, že by vláda chtěla se chopiti 
jednoho z oněch nařízení, která by rozhodně poško- 
dila zájem velkých bankéřů. Vláda řekla by na př., 
že královská banka nemá být k tomu, jako nyní, aby 
činila úvěr ještě levnějším velkým bankéřům a 
kapitalistům, kteří beztoho již vládnou všemi penězi 
a veškerým úvěrem, a kteří dnes jedině mohou na své 
podpisy u banky diskontovati, to jest obdržeti úvěr, 
n} T brž že má banka býti k tomu právě, aby učinila 
úvěr přístupným m a 1 é m u a stře d n í m u m u ž i — 
a kdyby se dala královské bance taková organisace, 
která by tento výsledek přivodila — šlo by to. pánové? 



189 


To by, pánové, ovšem nepřivodilo povstání. Ale 
pro dnešní vládu by to také nešlo. 

Neboť, pánové, čas od času přichází vláda v po- 
stavení, že potřebuje takových prostředků peněžních, 
takového množství peněžních prostředků, že se ne- 
odvažuje sehnati je ve formě daní. V tomto případě 
sahá k tomu východisku, že vyjídá peníze budouc- 
nosti, to jest dělá výpůjčky a vydává za ně státní 
papíry. K tomu potřebuje bankéřů. Během doby přijde 
sice větší část státních papírů opět v ruce veškeré 
majetné třídy národa a malých rentýřů. Ale k tomu 
je třeba času, mnohdy hodně času. Vláda však po- 
třebuje peněz rychle a na jeden stůl, nebo v málo 
ihůtách, k tomu potřebuje prostředníků, kteří jí zatím 
dají všechny peníze a vezmou na sebe, že odbudou 
státní papíry během doby u širokého obecenstva, 
k tomu ještě se ziskem kursového stoupnutí, které bude 
uměle papírům na burse dáno. Tito prostředníci jsou 
velcí bankéři, a proto si to nesmí dnes vláda s nimi 
zkaziti. 

Vidíte tedy, pánové, bankéři Mendelssohn, Schickler, 
bursa vůbec — to je kus ústavy. 

Nebo předpokládám, že by vláda chtěla na př. 
vydat trestní zákon, který, jak je tomu v čině, spáchá-li 
někdo krádež, trestá za to jeho otce. To by šlo právě 
tak málo, neboť by se tomu mocně vzepřelo všeobecné 
vzdělání, všeobecné vědomí. Ano i všichni státní úřed- 
níci a tajní radové spínali by ruce nad hlavou, ano 
i. členové panské sněmovny činili by proti tomu ná- 
mitky a vidíte tedy, pánové, všeobecné vědomí, vše- 
obecné vzdělání jsou rovněž v jistých m o z í c h 
kusem ústavy. 

Nebo předpokládám, že by se vláda sice rozhodla 
uspokojiti šlechtu, bankéře, velké průmyslníky a velké 
kapitalisty vůbec, vzala ale naproti tomu maloměšťáku 
a dělníku jejich politickou svobodu. Šlo by to, 
pánové? Aj, ovšem, pánové, to jde po nějakou dobu: 
ukázalo se již, že to jde, a budeme mít ještě příleži- 
tost přihlédnout k tomu. 



1 ( J0 


Nyní však předpokládáni takto: chtěli by vžiti 
maloměšťáku a dělníku nejen politickou, nýbrž i osobní 
jeho svobodu, to jest, chtěli by ho prohlásit osobně 
nesvobodným, nevolníkem nebo poddaným, jak tomu 
skutečně bylo v dávném, dávném století středověku 
ve mnohých zemích. Šlo by to, pánové? Ne, a kdyby 
se sjednotili třeba král, šlechta, a celá buržoasie — 
to by přece nešlo! Neboť v tomto případě byste řekli: 
chceme se nechat raději zabít, než toto strpěl, i. Děl- 
níci, aniž snad Borsig a Kgels zavřeli své továrny, 
spěchali by na ulice, jim na pomoc všechen stav 
maloměšťácký, a tu spojený jejich odpor mohl by být 
velmi těžce přemožen, vidíte tedy. pánové, že v ně- 
kterých nej kr a j n ějš í e h případech jste vy všichni 
kusem ústavy. 

Viděli jsme tedy nyní, pánové, co jest ústava země, 
totiž: v zemi nalézající se skutečné poměry moci. 

Jak má se to teď ale s tím, co se ústavou oby- 
čejně jmenuje, s ústavou právní? Nuž, pánové, uvi- 
díte ihned beze všeho, jak to je. 

Tyto skutečné poměry moci napíší se na list 
papíru, dá se jim písemný výraz, a jsou-li už so- 
p s án y. nejsou již jenom s k u t e ě ným i -poměry moci. 
nýbrž staly se teď i právem, právními zařízeními, 
a kdo proti nim jedná, je trestán! 

Stejně bude vám nyní beze všeho jasno, jak se 
přistupuje k práci při spisování oněch skutečných 
poměrů moci, jímž stávají se tyto i poměry právní mi. 
Nevpíše se tam : pan Rorsig jo kusem ústa vy , pan 
Mendelssohn jo kusem ústavy atd., nýbrž vyjádří se to 
způsobem mnohem v z d ě I a n ě j š í m. 

Chtěj í-li tedy na příklad ustáno viti: nečetní velcí’ 
průmyslníci a kapitalisté v monarchii mají míli tolik 
moci a více než všichni občané, dělníci a sedláci do- 
hromady. tu střeží se napsali to v té otevřené a ne- 
zahalené formě. Ale vydá se zákon, jako na př. oktro- 
jovaný trojtřídní volební zákon z r. 1849, kterým se 
rozděluje země ve tři třídy voličů, dle výše daně, již 
voliči odvádějí a jež stanovena je ovšem dle jejich 
maj et k u ka p i tálo vého. 



191 


Dle úředních Jistin, pánové, které byly vládou 
sestaveny po vydání tohoto trojtřídního volebního zá- 
kona., bylo tehdy v celém Prusku 3, 255.600 voličů, 
kteří rozdělovali se takto na tři volební třídy : 
k první třídě náleželo v celém Prusku 153.808 voličů 

k druhé 400.945 » 

k třetí 2,691.950 » 

Opakuji vám, pánové, že tato čísla jsou vyňata 
z úředních listím 

Z toho vidíme, že 153.808 velmi bohatých lidí 
má v Prusku tolik politické moci jako 2,691.950 občanů, 
sedláků a dělníků dohromady, že dále těchto 153.808 
velmi bohatých lidí a 409.945 zámožných lidí, kteří 
tvoří druhou třídu voličskou, má právě dvakrát 
tolik politické moci jako celý ostatní národ dohro- 
mady, ba že 153.808 velmi bohatých lidí a pouhá po- 
lovina 409.935 voličů druhé třídy má již více politické 
moci než -druhá, polovina zámožných z druhé třídy a 
1,691.950 z třetí dohromady. 

Z toho vidíte, pánové, že se tímto způsobem do- 
sáhne- přesně týž výsledek, jako kdyby se napsalo do 
ústavy neotesanými slovy: bohatý má míti sedmnáctkrát 
tolik politické moci jako jiný občan, nebo zrovna tolik 
jako sedmnáct jiných. 

Než byl vydán tento trojtřídní volební zákon, 
trvalo již zákonně, zákonem z 8. dubna, 1848 vše- 
obecné právo hlasovací, které přiznávalo každému 
občanu ať chudému ať bohatému to té ž volební právo 
a tedy tutéž politickou moc v účasti na určování 
státní vůle a státního účelu. Vidíte tedy, pánové, že 
dokladem tím opravňuje se, co jsem před tím řekl, že 
je totiž, žel, dosti lehkým vžiti vám. maloměšťáku a 
dělníku, Vaši politickou svobodu, když vás ne- 
zbaví r a d i k á 1 n ě a b o z p r o s t ř e d n ě vašich o s o b- 
ních statků, těla a vlastnictví. Neboť tehdy nechali 
jste si s malou námahou vžiti volební právo, a až 
posud ještě není mi ničeho známo o agitaci pro znovu- 
dosažení téhož. 

Chtčjí-li dále v ústavě stanovití : malý počet 
šlechtických statkářů má opět míti pro sobe sama 



tolik moci jako bohatí, zámožní a nemajetní, jako 
voliči všech tří tříd, celý národ dohromady, tu budou 
se opět chrániti, aby to řekli nevzdělanými slovy — 
neboť, všimněte si dobře, pánové, jednou pro vždy. 
vše zřetelné je nevzdělaným — nýbrž do ústavy se 
vloží : má býti s několika nepodstatnými přídavky 
utvořena ze zástupců starého a upevněného m a j e t k u 
p o z e m k o v é h o panská sněmovna , jejíž souhlas 
s usneseními sněmovny poslanecké, zastupující celý 
národ, je nutný, a tím dá se hrstce starých statkářů 
politická moc, aby vyvážila i jednohlasnou vůli 
národa a všech jeho tříd. 

A chce-li se dále, že král pro sebe sama míti 
má zase právě tolik a ještě daleko více politické 
moci než všechny tři voličské třídy, než celý národ, 
šlechtické statkáře ještě k tomu počítajíc, učiní se 
to tak : 

V 47. článek ústavy se vloží: »Král obsazuje 

všechna místa ve vojště« a v článku 108. se řekne: 
» Přísahy vojska na ústavu ne ní.« A po bok tomu 
článku postaví se theorie, která v něm má opravdu 
zásadní půdu, totiž theorie, že král zaujímá k vojsku 
zcela jiné postavení než ku každé jiné státní insti- 
tuci, že vzhledem k vojsku není jen králem, nýbrž 
i ještě něčím zcela jiným, zcela zvláštním, tajemným 
a neznámým, pro co vynalezeno slovo »válečný 
pán«, a že následkem toho nemá se sněmovna nebo 
národ o vojsko nikterak starati, v jeho záležitosti a 
organisaci co mluviti, nýbrž jen pro ně peníze odhla- 
sovat i. A jak řečeno, třeba přiznati — pravda nade 
vše — že tato theorie má jistý základ v 108. článku 
ústavy. Neboť když jednou ústava určí, že vojsko nemá 
přísahat i na ústavu, jak činí přece všichni státní slu- 
žebníci a sám král, je tím ovšem pro h 1 á š e n o v z á- 
sadě, že vojsko má státi mimo ústavu a nemá 
s ní co činit, že má míti pouze a výhradně poměr 
k osobě králově a ne k zemi. 

Jakmile je dosaženo, že král obsazuje všechna 
místa ve vojště a vojsko k němu zaujímá zvláštní 
postavení, tu má král sám nejen právě tolik, nýbrž 



193 


desetkrát více politické moci než celá země dohro- 
mady, a sice i pak, když by byla v pravdě skutečná 
moc země desetkrát, dvacetkrát a padesátkrát větší 
než moc vojska. Základ tohoto zdánlivého rozporu 
je velmi jednoduchý. 

Politický prostředek moci královy, vojsko, je orga- 
niso váno, je v každé hodině pohromadě, je výborně 
disciplinováno a v každém okamžiku hotovo vytáh- 
nouti; v národě odpočívající síla proti tomu. pánové, 
i když je ve skutečnosti nekonečně větší, není orga- 
nisována; vůle národa a zvláště stupeň rozhodnosti, 
kterého tato vůle již dosáhla či nedosáhla, není jeho 
členům vždy lehce poznatelným; žádný neví tedy 
přesně, kolik mužů najde po svém boku. K tomu ne- 
dostává se národu oněch nástrojů organisované moci, 
oněch tak důležitých základů ústavních, o nichž jsme 
mluvili; děl. Tato jsou sice opatřována za občan- 
ské peníze; jsou sice zhotovována a stále zlepšována 
jen pomocí věd, které občanská společnost v sobě 
rozvinula, fysiky, techniky atd. Jejich pouhé bytí je 
tudíž samo důkazem, jak daleko to již přivedla moc 
občanské společnosti, pokroky věd, technických umění, 
továrních a pracovních odvětví všeho druhu. Ale zde 
hodí se verš Virgilův: sic vos non vobis! Vyrábíš to, 
ne však pro sebe ! Protože jsou děla zhotovována 
vždy jen pro moc organiso vanou, ví země, že tyto 
děti a svědci její moci budou se v konfliktu nalézati 
proti ní. To jsou základy, které způsobují, že menší, 
ale organisovaná moc často po delší dobu může pře- 
važovali třeba daleko větší, ale neorganiso vanou moc 
národa, až se pak, při trvalém vedení a správě ná- 
rodních záležitostí ve směru opáčném vůli a zájmu 
národa, tato rozhodne postaviti proti organisované 
moci neorganiso vanou přemoc. 

Až posud jsme viděli, pánové, jak se to má 
s oběma ústavami země, s ústavou skutečnou, 
reálními danými poměry moci, které ve společnosti 
jsou, a s ústavou psanou, kterou můžeme narozdíl 
od prvé zváti třeba kusem papíru. 


13 



194 


Každá země a za každé doby měla tedy, jak 
vám ihned beze všeho bude jasno, skutečnou 
ústavu a s k utecnou konstituci, a nic není ne- 
správnějšího a k zvrácenějším důsledkům vedoucího, 
jako daleko rozšířený, panující náhled, že prý je zvlášt- 
ností nové doby, že má ústavy či konstituce. Máť 
spíše nutně, a právě tak nutně jako každé tělo má 
nějakou konstituci dobrou nebo špatnou, tak nebo 
onak uzpůsobenou, i každá země reální ústavu nebo 
konstituci. Neboť v každé zemi musí dojista býti n ě- 
jakých skutečných poměrů moci. 

Když za absolutní legitimní monarchie ve Francii, 
dlouho před francouzskou revolucí předešlého století, 
zrušil Ludvík XVI. dekretem z 3. února 1776 roboty 
při stavbě silnic, jimiž byli sedláci zavázáni, aby bez- 
platně vykonávali stavbu cest a silnic, a místo toho 
k uhrazení výloh na stavbu silnic zavedl daň, která 
měla postihnouti také pozemky šlechticů, tu zvolal 
francouzský parlament* stavě se proti tomu: Le 
peuple de France est taillable et corvéable 
á volonté, e’ est une partie de la eonsti- 
t u t i o n q u e 1 e r o i n e p eut, o h a n g e r ; ] i d fran- 
couzský, totiž neprivilegovaný, nižší lid lze libovolně 
obtížiti daněmi a robotami ; to je část konstituce, 
kterou král nemůže měnit. 

Vidíte, pánové, tehdy se mluvilo o ústavě a do- 
konce o takové, kterou král nemůže měnit, tak dobře 
jako dnes. Co zde bylo uplatňováno jako ústava, že 
totiž %může být nižší lid libovolně obtížen daněmi a 
robotami, to ovšem nestálo tehdy ve zvláštní listině, 
ve které byla by sestavena všechna práva země a 
všechny nejdůležitější zásady vlády, nýbrž byl to 
nejprv prostě výraz s k u t e d% ý c h p o m ě r ů m o c i 
ve středověké Francii. Nižší lid byl skutečně ve středo- 
věku tak bezmocný, že mohl býti zcela libovolně ob- 
tížen daněmi a robotami ; dle tohoto skutečného po- 
měru moci bylo stále jednáno, lid byl vždy tak 
obtížen. Tento skutečný postup podávaly tak zvané 

* Tehdy soudní dvůr. (Pozn. pfekl.) 



195 


případy přece den ční, které ještě dnes v Anglii 
a ve středověku všude hrají tak velkou úlohu. Při 
tomto skutečném zatížení byla nyní také hojně, jak 
jinak nemohlo být, vyslovena skutečnost, že lid 
tak zatížen být může. Toto vyslovení dalo státo- 
právní zásadu, na niž se pak v podobných pří- 
padech odvolávali. Hojně byl také dáván zvláštní 
nějaké okolnosti, která kořenila ve skutečných po- 
měrech moci, zvláštní výraz a uznání na pergamene. 
To tvořilo t. zv. franchises, svobody, práva, výsady, 
řády stavu, živnosti, místa atd. 

Všechny tyto skutečnosti, případy precedenční, 
státoprávní zásady, pergameny, franchises, řády, vý- 
sady, tvořily dohromady konstituci země a všechny 
dohromady nebyly zase ničím jiným, leč jednoduchým, 
nepředpojatým výrazem reálných poměrů moci, které 
v zemi existovaly. 

Skutečnou ústavu nebo konstituci má tedy a, měla 
vždy každá země. Co je tedy moderním dobám sku- 
tečně vlastním, jsou — je velice důležité toho stále 
co nejpřesněji pamatovati — ne skutečné ústavy, 
nýbrž ústavy p s a n é, nebo k u s p a p í r u. 

V moderní době vidíme totiž vznikati ve většině 
států snahu, aby si daly ústavu psanou, která 
v jedné listině, na jednom listě papíru má shrnout! a 
stanovití všechny instituce a vládní zásady země. 

Odkud vzniká tato zvláštní snaha moderních dob V 

To jest opět otázka velice důležitá a jen z jejího 
zodpovědění může vyplynouti, jak třeba si počínali 
při tomto díle, hotovení ústavy, jak třeba myslili 
vzhledem na ústavy již zhotovené a jak . se k nim 
chovati, krátce z něho jen vyplývá všechno ústavní 
umění a ústavní moudrost. 

Táži se tedy, z čeho vzniká zvláštní snaha mo- 
derní doby, aby zavedeny byly ústavy psané? 

Nuž, pánové, z čeho to může vzniknout? 

Zajisté jen z toho, že nastoupila změna ve sku- 
tečný e h p o m ě r e c h m o c i, které jsou uvnitř do- 
tyčných zemí. Kdyby taková změna ve skutečných 
poměrech moci v dané společnosti nenastoupila, kdyby 



198 


vůči knížeti a že byl jí rovným, odebrala se z dří- 
vějších svých hradů, po většině do residence, berouc 
tam pense a rozmnožujíc lesk a vážnost knížete. 

Průmysl a živnosti rozvíjejí se však stále víc a 
víc; s tímto rozkvětem stoupá a stoupá zalidnění. 

Zdá se, že tento pokrok musí být stále jen na 
prospěch knížeti, který může tím stále zvětšovat své 
stálé vojsko a spěje k zaujetí postavení světe- 

V é li O. 

Ale konečně nastoupí tak ohromný, tak obrovitý 
rozvoj společnosti měštáckó, že kníže již nemůže ani 
pomocí stálého vojska s ů ča s tn i ti se v stejném po- 
měru na tomto pokroku moci občanstva. 

Několik málo čísel, pánové, znázorní vám to jasně. 

V roce 11)57 měl Berlín 20.000 obyvatel. Asi v téže 
době při smrti velkého kurfiřta čítalo vojsko 24 a 

40.000 mužů. 

V roce 1804 měl Berlín již 154.070 obyvatel. 

V roce 1819, o šestnáct let později, měl Berlín již 
192.646 obyvatel. V témže roce 1819 čítalo stálé 
vojsko — víte, že dle zákona, posud trvajícího ze září 
1814, který nám chtějí teď urvat, nenáleží zemská 
obrana k vojsku, — tedy v r. 1819 čítalo stálé vojsko 
147.639 mužů. 

Jak vidíte, bylo nyní stálé vojsko čtyřikrát větší 
než za časů velkého kurfiřta. Ale počet obyvatelstva 
v Berlíně stal se více než devětkrát větší tehdejšího. 
Zcela jiný ještě rozvoj počíná však nyní. 

V roce 1839 — čísla jsou vzata všude z listin 
úředních — čítá obyvatelstvo Berlína 489.408 oby- 
vatel, tedy skoro 400.000, tudíž dvakrát tolik jako 
v roce 1819. V dvaceti se dmi letech se počet obyva- 
telstva v městě — dnes %bnáší, jak víte, již asi 

550.000 obyvatel — v í c e n e ž z d v o j n á s o b i 1. 
Stálé vojsko čítalo ale roku 1846 opět jen 138.810 

mužů oproti 147.639 roku 1819. Zůstalo tedy stát, da- 
leko toho. aby spolu prodělalo obrovský vývoj nič— 
šťáctva. 

Tak obrovským rozvojem počíná se měšťáctvo 
cítit samostatnou politickou mocí. Ruku v ruce 



m 


s tímto rozvojem obyvatelstva kráčí ještě velkolepější 
rozvoj společenského bohatství, pokračuje dále právě 
tak velkolepý rozvoj věd a všeobecného vzdělání, vše- 
obecného vědomí, tohoto jiného kusu ústavy, o němž 
jsme rovněž již mluvili. Měšťáci praví si nyní : ne- 
chceme býti déle bezvolně ovládaným množstvím ; 
chceme sami vládnouti a kníže sám má nás ovládati 
jen dle naší vůle a říditi naše záležitosti. 

Krátce, pánové, reální skutečně poměry moci, 
které v této zemi stávají, změnily se opět. Nebo 
jinými slovy: v takové společnosti nastane, — 18. 
1 mezen 1848 ! 

Vidíte, pánové, že se tím vskutku přihodilo úplně 
to, co jsme pokládali s počátku za nemožný příklad. 
Předpokládali jsme, že by společnost ztratila své zá- 
kony požárem. Nuž, nezašly-li požárem, zašly vichřicí. 
»Lid se pozdvihl, 
bouře vypukla. « 

Když nastala v nějaké společnosti vítězná revo- 
luce, trvá sice soukromé právo dále. ale všechny zá- 
kony veřejného práva leží na zemi, nebo mají 
jen prozatímní význam, a třeba, udělat je znovu. 

Teď nastala tedy nutnost zhotoviti n o v o u p s a- 
ii o u ústavu a král sám svolal do Berlína národní 
shromáždění, aby ustanovilo, jak se zprvu pravilo, 
nebo jak se říkalo později, s ním se sjednotilo 
na nové psané ústavě. 

Kdy je p s a n a ústava d o b r o u a t r v a 1 o u V 

Zajisté jen v jednom případě, jak teď z celého 
našeho rozvinutí samo sebou vyplývá, když o d p o- 
v í d á s k u t e č n ó ú s t a v ě, reálním, v zemi j s o u e í m 
poměrům moci. Kde ústava psaná neodpovídá 
skutečné, tam je konflikt, jemuž nelze odpomoci 
a při němž psaná ústava, pouhý list papíru, musí 
bezpodmínečně po čase p o d 1 e h n o u t i skutečné 
ústavě, skutečným v zemi jsoucím poměrům moci. 

Co bylo by se mělo tehdy státi? 

Především měla se dělati ne psaná, nýbrž sku- 
tečná ústava, to jest, měly býti na prospěch ob- 
čanů změněny reálné poměry moci. 



196 


poměry moci byly ještě staré, nebylo by naprosto 
myslitelno a možno, aby tato společnost měla potřebí 
nové ústavy. Zůstala by při staré, nejvýše by se- 
stavila rozptýlené díly téže v jednu jedinou listinu. 

Jak stává se změna ve skutečných poměrech 
moci společnosti ? 

Myslete si na příklad řídce obydlený stát ve 
středověku, jak byly tehdy skoro všechny státy, stojící 
pod knížetem a se šlechtou, které náleží větší díl 
půdy. Následkem řídkosti obyvatelstva lze jen velice 
nepatrný díl obyvatelstva užiti k průmyslu a obchodu, 
daleko větší část obyvatelstva je potřebná ku vzdě- 
lání půdy, aby vyrobila nutné zemědělské výrobky. 
Protože je půda z většího dílu v rukou šlechty, na- 
lézá tam toto obyvatelstvo v mnohotvárných stup- 
ních a poměrech, z části jako lenníci, osadníci, dědiční 
nájemci této šlechty atd., užití a zaměstnání; ale 
všechny tyto poměry scházejí se v jednom, že činí 
toto obyvatelstvo od šlechty odvislým a nutí je, aby 
tvořilo lenní její družinu a bilo se spolu v jejích 
bitkách. Z přebytku zemědělských výrobků, které ze 
svých statků získává, drží si šlechta na svých hra- 
dech ještě jezdce a panoše, válečníky všeho druhu.' 

Kníže nemá se své strany proti této moci šlechty 
jiné skutečné moci, leč přispění oněch šlechticů, kteří 
mají dobrou vůli — neboť přinutit může je těžko — 
vyhověli jeho vyzvání k vojenské hotovosti a za řeč 
nestojící pomoc mála měst, nejvýš řídce obydlených. 

Jak, pánové, bude dojista uzpůsobena ústava ta- 
kového státu? 

To vyplývá ovšem nutně z reálných poměrů 
moci této země, jak jsme jo právě pozorovali. 

Ústava bude stavovská, šlechta prvým a v kaž- 
dém ohledu vládnoucím stavem. Kníže nebude moci vy- 
psat! bez jejího souhlasu jediný krejcar daní, ano neza- 
ujme k šlechticům jiného postavení, leč jako primus 
inter pares, první mezi sobě rovnými. 

A, pánové, právě takovou byla ve středověku 
ústava Pruska a většiny jiných států. 



Nyní ale předpokládejte: Obyvatelstvo se 

stále více, průmysl a živnosti počínají zkvétltt J\i'ydá^ 
vají tím nové životní prostředky pro nové 
obyvatelstva, které počíná plniti města. Kapitár^^d- 
nožní bohatství počínají se rozvíjeti v rukou měšťan- 
stva a městských cechů. Co nyní nastane? 

Nuže, vzrůst městského obyvatelstva, které není 
odvislo od šlechty, jehož zájmy stojí spíše proti ní, 
prospěje nejprve knížeti; rozmnožuje zbraně schopná 
mužstva, která jsou jemu k službám; kníže může 
teď se subsidiemi řemesel a občanů, kteří mnoho trpí 
při stálých půtkách šlechtických a musí si přáti ob- 
čanský pokoj a bezpečnost a uspořádanou justici, tedy 
také rádi podporují knížete penězi i mužstvem, kdy- 
koliv toho má potřebí, najmout! nyní slušnou moc 
vojenskou, převyšující daleko onu odporujících mu 
šlechticů. Tato knížata budou nyní omeze váti stále 
více moc šlechty, bráti jí právo k půtkám; poruší-li 
tato zákony země, bořiti její hrady, a když se konečně 
během doby vyvinulo . postačitelně peněžní bohatství 
a obyvatelstvo, aby kníže byl s to utvořili s t á 1 ó 
v o j s k o, pak dá kníže plukům vytáhnout proti sta- 
vovskému sněmu, jako velký kurfiřt nebo Bedřich 
Vilém 1. s výkřikem: je stabilirai suverenitu jako 
r o e h e r d e b r o n z e, * aby zrušil poplatní svobody 
šlechty a učinil konec právu šlechty k povolování daní. 

Vidíte, pánové, jak zde opět změnou reálných 
p o m. ě r ů m o c i nastoupila změna ú s t a v y; teď 
vzniklo a b s o 1 u t n í knížectví nebo království. 

Kníže nepotřebuje teď psáti novou ústavu: 
k tomu je knížectví příliš praktické. Kníže má v ru- 
kou reálii} 7 skutečný prostředek moci, stálé vojsko, 
které tvoří s k u t e č n o u ú s t a v u této společnosti, 
a kníže a jeho družina vyslovují to sami během doby 
jmenujíce zemi »s t á t e m v o j e n s k ý m«. 

Šlechta, která není dávno již s to konkurovati 
s králem, musila se již ode dávna vzdáti vlastního 
ozbrojeného průvodu. Zapomněla na svůj starý odpor 


* Upevním svrchovanost jako skálu bronzovou. 



200 


Ukázalo se sice již 18. března, že moc národa je 
ovšem již teď větší než moc stálého vojska. Po dlou- 
hém a krvavém boji musily čety usto upiti. 

Avšak upozornil jsem vás již dříve na důležitý 
rozdíl, který jo mezi mocí národa a mocí stálého 
vojska, a který má za následek, že moc stálého vojska, 
třeba v pravdě menší, je na dlouho přece působivější, 
než třeba v pravdě větší moc národa. 

Rozdíl ten je, jak se pamatujete, že moc národa 
je n e o r g a n i s o v a n á, moc stálého vojska však o r- 
g a n i s o v a n á, jež je d e n n ě h o t o v a znovu zahájiti 
boj a je tudíž na d 1 o u h o ú č i n n ě j š í a m u s í u h á- 
jiti pole proti třeba větší, ale neorganizované moci 
národa, která se srazí jen v řídkých okamžicích vel- 
kého vzrušení. 

Nemělo-li tedy vítězství vybojované 18. března 
státi se nutně zase pro národ bezvýsledné, musil 
býti vítězný okamžik použit ku přetvoření orga- 
nisované moci vojska tím způsobem, aby tato n o- 
m o hl a býti opět použita jako pouhý prostředek 
moci knížecí p r o t i n á r o d u. 

Musila bj 7 t na př. služební doba vojáků omezena 
na (> měsíců, na dobu, která jednak dostačí dle vý- 
roků největších vojenských autorit úplně, aby vojáku 
se poskytl nej úplnější vojenský výcvik, a která je 
z druhé strany příliš krátká, aby se mohl vojákům 
vliti zvláštní kastovní duch; doba, jejíž krátkost nese 
s sebou spíše stálé takové obnovování vojska z lidu, 
že vojsko t í m teprve stává se z v o j s k a k n í ž e c í h o 
v o j s k e m lidový m. 

Musilo se dále stáno viti, že všichni nižší důstoj- 
níci, aspoň majora v to zahrnuje, nebyli by jmenováni 
shora, nýbrž voleni četami samotnými, aby také místa 
důstojnická nebyla obsazována ve smyslu lidu nepřá- 
telském a nepřispívala tím ku proměně vojska ve slepý 
nástroj moci knížecí. 

Vojsko musilo být dále postaveno před obyčejné 
občanské soudy pro všechny ne výhradně vojenské 
přečiny. aby se i tím učilo považovati sebe za spo- 



201 


léčné s lidem a ne za něco zvláštního, za zvláštní 
kastu. 

Musily se dále všechny střelné zbraně, děla, která 
mají přece sloužiti jen k obraně země, a pokud nejsou 
nevyhnutelně nutná k vojenským cvičením, dáti v opa- 
trování městským, lidem voleným úřadům. S částí to- 
hoto dělostřelectva měly se dále utvořit dělostřelecké 
sekce občanské obrany, aby tak i děla, tento 
tak důležitý kus ústavy, přivedena byla v moc lidu. 

Ze všeho toho nestalo se, pánové, na jaře, v létě 
r. 1848 praničeho, a možno se tedy divit, že březnová 
revoluce r. 1848 byla opět zvrácena a zůstala bez- 
výsledná? Zajisté ne, byl to právě nutný toho dů- 
sledek, že byla zanedbána každá změna reálných sku- 
tečných poměrů moci. 

Knížata, pánové, jsou mnohem lépe obsluhována 
než vy! Služebníci knížat nejsou krasořečníky, jako 
jsou často služebníci lidu. Ale jsou to lidé praktičtí, 
kteří mají instinkt, čeho třeba. Pan z Manteuffelů nebyl 
jistě velkým řečníkem. Ale byl praktickým mužem ! 
Čím začal, když v listopadu r. 1848 bylo národní 
shromáždění rozpuštěno a děla vyjela na ulice? Snad 
psaním nějaké zpátečnické ústavy? O chraň* bůh, na 
to měl dost času! Dal vám dokonce v prosinci r. 1848 
ústavu psanou značně liberálně, čím však začal tehdy 
v listopadu ihned, jaké bylo první jeho nařízení? Nu, 
pánové, pamatujete se přec na to; počal s odzbro- 
jováním občanů, odebíráním jim zbraní. Vidíte, 
pánové, o d z b r o jiti p ř e m o ž e n é h o je pro vítěze 
věcí hlavní, nechce-li, aby se boj zase každým oka- 
mžikem obnovil. 

Na začátku našeho zkoumání, pánové, šli jsme 
s počátku velmi zvolna k dílu, abychom měli nejprve 
pojem ústavy. Snad se to tehdy zdálo mnohému i zdlou- 
havým. Za to jste však již dlouho poznali, jakmile 
jsme tento pojem měli, jak se ráz na ráz rozvíjely 
nejvíce překvapující důsledky, a že víme teď věci 
mnohem lépe,' mnohem jasněji a zcela jinak než druzí, 
ba že jsme vlastně přišli k důsledkům, které jsou 



202 


z většiny protichůdný tomu, co veřejné mínění za 
pravdu má. 

Pozorujme rychle ještě několik těch důsledků. 

Ukázal jsem právě, že r. 1848 nebylo se chopeno 
žádného z těch zařízení, která byla nutná, aby změ- 
nila stávající skutečné poměry moci, učinila vojsko 
z vojska knížecího vojskem lidovým. 

-J e d e n návrh k tomu směřující a představující 
první krok na té dráze byl postaven, návrh Steinův, 
jenž směřoval k tomu, by ministerstvo bylo přinuceno 
k vydání armádního rozkazu, který měl za účel, aby 
všichni zpátečničtí důstojníci byli propuštěni. 

Ale pamatujete se, pánové, sotva že národní shro» 
máždění v Berlíně přijalo tento návrh, tu křičela celá 
buržoasie a polovice země: národní shromáždění má 
dělat ústavu, ne týrati ministerstvo, ne ztrácet! čas 
interpellacemi, ne ‘ věcmi, které týkají se moci vý- 
konné; ústavu dělat, jen ústavu dělat, křičelo se, ja- 
koby hořelo! 

Vidíte, pánové, celá buržoasie, polovina země. 
která tak křičela, nerozuměla naprosto podstatě 
ústavy ! 

Dělat jásanou ústavu, to bylo nejmenší, to je, 
musí-li to být, hotovo ve třikrát čtyřiadvaceti hodi- 
nách, to bylo poslední ze všeho; tím nebylo učiněno, 
přišla-li předčasně, ani toho nejmenší ho. 

P ře t v o řiti o p r a v d o v é, s k u t e č né p o m ěry 
moci v zemi, zasáhnouti v exekutivu, tolik za- 
sálmouti a ji ve skutečnosti tolik přetvořit], aby nikdy 
již se nemohla postavit! proti vůli národa — to bylo, 
oč se tehdy jednalo, a co musilo jiti napřed, aby psaná 
ústava mohla býii trvalou. 

Protože se to nestalo dosti včasně, nebyl po- 
nechán národnímu shromáždění ani čas, aby dělalo 
ústavu, bylo zahnáno neochromenými prostředky moci 
oné exekutivy. 

Druhý důsledek. Předpokládejte, že by nebylo 
bývalo národní shromáždění tehdy rozehnáno, a že 
by bylo skutečně dospělo k vypracování a usnesení 
ústavy. 



203 


Změnilo by to něco podstatného na běhu věcí? 

Chraň bůh, pánové, a důkaz pro to je v samot- 
ných faktech. Národní shromáždění bylo sice rozehnáno, 
ale král sám proklamoval ze zanechaných papírů ná- 
rodního shromáždění dne o. prosince 1848 ústavu, 
která odpovídala vskutku ve většině bodů ústavě, 
kterou bylo lze očekávati od národního shromáždění. 

Nyní byla tedy ústava králem samotným prokla- 
mována, ne vnucena mu, nýbrž dobrovolně jím, jenž 
stál tu jako vítěz, vydána. Nyní měla by tedy ústava, 
zdá se, tím spíše počítat na schopnost k životu! 

Chraň bůh, pánové! Naprosto nemožno! Máte-li 
ve své zahradě jabloň a zavěsíte-li na ní lístek, na 
nějž napíšete: toto je fík, stal-li se pak tím strom 
fíkem? Ne, i kdybyste shromáždili kolem všechnu 
svoji čeleď, ba všechny obyvatele země a nechali je 
hlasitě a slavnostně odpřisáhnout: toto je fík — strom 
zůstane čím byl, a v nejbližším roce se to ukáže, pro- 
tože ponese opět j a b 1 k a a ne fíky! 

Právě tak s ústavou, jak jsme viděli. Je zcela 
lhostejno, co stojí psáno na listě papíru, odporu- 
je-li to reálnímu stavu věcí, skutečným poměrům moci. 

Král přiznal se sám na listě papíru z 5. prosince 
1848 k velkému počtu ústupků, které však odporovaly 
skutečné ústavě, totiž reálným skutečným poměrům 
moci, které král podržel neoslabeně ve své ruce. S k u- 
tečná ústava musila tudíž krok za krokem proniknout i 
nad ústavu psanou s touže nutností, která je v zá- 
koně tíže. 

Tak musil král, ačkoliv ústava z 5. prosince 1848 
byla revisním shromážděním přijata, učiniti ihned prvou 
změnu, oktrojovaný, trojtřídní zákon volební z r. 1849. 
Za pomoci komory utvořené tímto zákonem musily být 
dále předsevzaty nejpodstatnější změny ústavy, 
jen aby mohlo být na ni králem r. 1850 přísaháno, 
a když bylo přísaháno, počalo měnění teprve! 
Každý rok od r. 1850 je označen takovými změ- 
nami. Žádný prapor, který prodělal 100 bitev, ne- 
může být tak roztrhán a provrtán jako naše ústava! 



204 


Třetí důsledek. Víte. pánové, že je v našem mostě 
strana, jejímž orgánem je »Volkszeitung« — strana, pra- 
vím, která se přece kupí se zimničnou úzkostí kolem 
tohoto cáru praporu, kolem naší děravé ústavy, strana, 
která se proto nazývá » ústavo věrnou « a jejíž bojovné 
heslo je: »Ponechte nás stati na ústavě, pro bůh, ústava, 
ústava, pomoc, záchranu, hoří, hoří ! « 

Pánové, jakmile vidíte, lhostejno kdy a kde, že 
vystupuje strana, která činí heslem boje úzkostný vý- 
křik »skupiti se kol ú stavy « — co můžete z toho 
usuzovali. ? Netáži se vás, pánové, jako lidí chtějí- 
cích; nesměřuji svojí otázkou k vaší vůli. Táži se 
vás pouze jako lidí myslících: nač musíte soudili 
z tohoto zjevu? 

Nuže, pánové, v případě takovém můžete říci, 
aniž byste byli proroky, vždy s největší jistotou: tato 
ústava leží v posledním tažení; je již tak dobře, jako 
mrtva; ještě několik let a více neexistuje. 

Příčiny jsou jednoduché. O d p o v í d á-1 i psaná 
ústava skutečným v zemi jsoucím poměrům moci, tu 
ne vyrazí se n i k d y tento výkřik. Takové ústavě zů- 
stane každý bezfíirvšeho na tři kroky vzdálen a chrání 
se, aby se jí příliš přiblížil. Žádnému nenapadne za- 
čínali si s takovou ústavou; v případě tom pochodil 
by velmi špatně. Kde psaná ústava odpovídá reálným, 
skutečným poměrům moci, tam nemůže dojiti ke zjevu, 
aby strana učinila setrvání na ústavě svým zvláštním 
bojovným heslem. Když toto heslo je vykřikováno, je 
to jistým a neklamným znamením, že je křikem 
úzkostným; jinými slovy: že je ve psané ústavě 
stále ještě něco, co o d p o r u j e skutečné ústavě, sku- 
tečným poměrům moci. A když tento rozpor jednou 
tu je, je psaná ústava vždy — bůh ani křik nemůže 
jí pomoci — vždy bez záchrany ztracena! 

Může býti změněna tak nebo onak, na právo 
či na levo, ale zůstali nemůže. Pro jasně myslícího 
člověka dokazuje to právě volání, aby byla udržena. 
Může býti změněna směrem v právo, podnikne-li 
vláda tuto změnu, aby uvedla ústavu v souhlas se 
skutečnými poměry o r g a n i s o v a n é moci společnosti. 



2(35 


Nebo vystoupí neorganisovaná moc společnosti 
a dokáže znovu, že je větší organisované. V případě 
tom bude ústava změněna a zrušena zase směrem na 
levo jako před tím na právo. Ale ztracena je 
v každém případě. 

Když, pánové, přednášku, kterou měl jsem čest 
konati, nejen si zapamatujete a pečlivě promyslíte, 
nýbrž, dále přemýšlejíce ji ku všem jejím důsledkům 
rozvinete, tak osvojíte si všechno ústavní umění a 
veškeru ústavní moudrost. Otázky ústavní nejsou 
původně o tázky právní, nýbrž otázky moci; sku- 
t e č n á ústava země existuje jen v reálných sku- 
tečných poměrech moci, které v zemi jsou; psané 
ústavy jsou jen tehdy cenné a trvalé, jsou-li přesným 
výrazem skutečných ve společnosti jsoucích poměrů 
moci — to jsou zásady, které si zapamatujte. Roz- 
vinul jsem dnes před vámi zásady ty jen se zvláštním 
osvětlením moci vojska — jednak, protože krátká 
doba nedovolovala více, za druhé, protože vojsko je 
nejvíce rozhodující a nejdůležitější ze všech organiso- 
vaných prostředků moci. Pochopujete však sami. že 
podobně má se věc s organ isací úředníků soudních, 
správních atd. ; tito jsou rovněž organisovanými pro- 
středky moci ve společnosti. Zapamatujete-li si tuto 
přednášku, budete věděti, pánové, kdykoliv přijdete 
opět do postavení, že sobě sami budete dávali ústavu, 
jak při' tom jednati a jak ne popsáním listu papíru, 
nýbrž jen tím něco se dokáže, zruění-li se skutečné 
poměry moci. 

Do té doby a prozatím, k denní potřebě, seznáte 
však, pánové, sami z této přednášky, aniž zmínil jsem 
se o tom jediným slovem, z jaké potřeby vzešly nové 
předlohy vojenské, rozmnožení vojska, které se na vás 
žádá. Dospějete sami k tomu, že položíte prst na nej- 
vniternější bod pramene, z něhož předlohy ty vznikly. 

Knížectví, pánové, má praktické služebníky, ne 
krasořečníky, ale praktické služebníky, jakých bylo 
by vám přát i. 

Přeložil Karel Beránek . 



