Der er et yndigt land
# Der er et yndigt land

Der er et yndigt land ist der Titel der dänischen Nationalhymne.

## Geschichte

Der Text wurde 1819 von Adam Oehlenschläger geschrieben, Hans Ernst Krøyer vertonte es um 1835. Die Hymne wurde populär, nachdem sie auf einem Volksfest in Skamlingsbanken am 4. Juli 1844 von Studenten gesungen worden war.

Im Königreich Dänemark findet außerdem die Königshymne Kong Kristian stod ved højen mast Verwendung. Die Königshymne wird bei offiziellen Anlässen gespielt, wenn der Monarch oder Angehörige des dänischen Königshauses anwesend sind. Auch bei Flottenbesuchen und Militärsport-Veranstaltungen wird die Königshymne gespielt. Bei allen sonstigen zivilen Anlässen, z. B. Sportveranstaltungen, wird „Der er et yndigt land“ gespielt.

## Texte

Dänisch

Der er et yndigt land, det står med brede bøge

Det bugter sig i bakke, dal, det hedder gamle Danmark

Der sad i fordums tid de harniskklædte kæmper,

Så drog de frem til fjenders mén, nu hvile deres bene

Det land endnu er skønt, thi blå sig søen bælter,

Og ædle kvinder, skønne møer og mænd og raske svende

Hil drot og fædreland! Hil hver en danneborger,

Vort gamle Danmark skal bestå, så længe bøgen spejler

Übertragung ins Deutsche

Es liegt ein lieblich Land Im Schatten breiter Buchen

An Hügelwellen träumt's, im Tal, Alt-Dänemark, so heißt es

Dort saßen in alter Zeit Die harnischbewehrten Hünen

Sie zogen aus, dem Feind zum Schaden, Nun ruhen ihre Gebeine

Das Land ist noch immer schön! Denn blau umgürtet es die See,

Und edle Frauen, schöne Mädchen, Männer und flinke Knaben

Heil Fürst und Vaterland! Heil jedem Dänenbürger,

Unser altes Dänemark wird bestehen, Solang die Buche spiegelt

## Oehlenschlägers Vaterlandslied

Der er et yndigt land beruht auf folgendem Gedicht von Adam Oehlenschläger. Es wurden die ersten drei und die letzte Strophe für die Hymne übernommen.

Fædrelands-Sang »Ille terrarum mihi praeter omnes Angulus ridet.« Horatius

Der er et yndigt Land, Det staaer med brede Bøge Nær salten Østerstrand; Det bugter sig i Bakke, Dal, Det hedder gamle Danmark, Og det er Freias Sal.

Der sad i fordums Tid De harniskklædte Kæmper, Udhvilede fra Strid; Saa drog de frem til Fienders Meen, Nu hvile deres Bene Bag Høiens Bautasteen.

Det Land endnu er skiønt, Thi blaa sig Søen belter, Og Løvet staaer saa grønt; Og ædle Qvinder, skiønne Møer, Og Mænd og raske Svende Beboe de Danske Øer.

Vort Sprog er stærkt og blødt, Vor Tro er reen og luttret Og Modet er ei dødt. Og hver en Dansk er lige fri, Hver lyder tro sin Konge, Men Trældom er forbi.

Et venligt Syd i Nord Er, grønne Danarige, Din axbeklædte Jord. Og Snekken gaaer sin stolte Vei. Hvor Ploug og Kiølen furer, Der svigter Haabet ei.

Vort Dannebrog er smukt, Det vifter hen ad Havet Med Flagets røde Bugt. Og stedse har sin Farve hvid Dit hellige Kors i Blodet, O Dannebrog, i Strid.

Karsk er den Danskes Aand, Den hader Fordoms Lænker, Og Sværmeriets Baand. For Venskab aaben, kold for Spot, Slaaer ærlig Jydes Hierte, For Pige, Land og Drot.

Jeg bytter Danmark ei, For Ruslands Vinterørkner, For Sydens Blomstermai. Ei Pest og Slanger kiende vi, Ei Vesterlandets Tungsind, Ei Østens Raseri.

Vor Tid ei staaer i Dunst, Den hævet har sin Stemme For Videnskab og Kunst. Ei Bragis og ei Mimers Raab Har vakt i lige Strækning Et bedre Fremtids Haab.

Ei stor, vor Fødestavn, Dog hæver sig blandt Stæder Dit stolte Kiøbenhavn. Til bedre By ei Havet kom, Ja ingen Flod i Dalen, Fra Trondhiem og til Rom.

Med hellig Varetægt Bevare du, Alfader! Vor gamle Kongeslægt. Kong Fredrik ligner Fredegod; Hvor er en bedre Fyrste, Af bedre Helteblod?

Hil Drot og Fædreland! Hil hver en Danneborger, Som virker hvad han kan. Vort gamle Danmark skal bestaae, Saalænge Bøgen speiler Sin Top i Bølgen blaa.

Das Motto von Horaz lautet übersetzt: Dieser Winkel der Erde lacht mich mehr als jeder andere an.

