text:
– japoński piłkarz występujący na pozycji obrońcy.

Kariera klubowa
Od 1999 do 2004 roku występował w klubach Urawa Reds i Shonan Bellmare.

Bibliografia

Japońscy piłkarze
Urodzeni w 1980
Piłkarze Urawa Red Diamonds
Piłkarze Shonan Bellmare

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Francesc Casanovas i Martí (Barcelona 11 de septiembre de 1938 - Vich 15 de julio del 2002) fue el fundador del Seminario del Pueblo de Dios.

Biografía

Infancia y juventud
Nace el 11 de septiembre de 1938 en Barcelona, siendo el tercer hijo de una familia acomodada. Su padre, Francesc Casanovas Viloca, era ingeniero de caminos, por lo cual la familia cambia a menudo de domicilio y viaja mucho. Siendo adolescente expresa el deseo de llegar a ser millonario o santo.

Experiencia religiosa
En el año 1957, con 19 años, entra en el convento de los Dominicos de Cardedeu y cursa estudios de filosofía y teología. Mientras está en los dominicos vive unas experiencias de oración contemplativa, que marcarán toda su vida. Reflexiona sobre una renovación de la vida religiosa y eclesial. Por este motivo sus superiores deciden invitarlo a marcharse para que pueda encontrar una congregación más adecuada a sus inquietudes.
Hace el servicio militar en Jaén y en Pedralbes (Barcelona) durante los años 1963 y 1964.
En ese tiempo se entrevista diversas veces con el abad de Montserrat, Cassià Just, quien le aconseja considerar el matrimonio como posible vocación. De ese modo conoce a Conxita Torres, con la que salen durante tres meses, como novios, hasta que se da cuenta de que no es su vocación, y se decide a entrar en el convento de los capuchinos en Arenys de Mar. Después de su vestición cambia al convento de Sarrià (Barcelona).

El ideal que cambia su vida
En el año 1967 conoce el Movimiento de los Focolares (Obra de Maria) donde se le invita a participar de la Escuela Sacerdotal en Grottaferrata (Roma). Acepta sin el permiso de los superiores del convento. Haciendo servicios de cocinero y jardinero en el Centro Mariapolis, está cerca de Chiara Lubich.
En el año 1968, Francesc Casanovas es enviado al centro de formación de la Obra en Loppiano.
En el año 1969 comunica sus intuiciones de realizar la vida del Ideal, que conoce en el Movimiento del Focolar, en unidad directa con el obispo de la Iglesia local. Poco después es invitado a dejar la Obra de Maria. A lo largo de su vida siempre buscará la relación con el Movimiento del Focolar, declarando su filiación espiritual con Chiara Lubich. Vuelve a Barcelona.

Fundación del Seminario del Pueblo de Dios
Un conocido suyo, Vicenç Maria Farré, vicario de la Parroquia de Llefiá (Badalona), le acoge en el piso parroquial donde empieza una experiencia de vida comunitaria que pronto atrae a jóvenes del entorno de la parroquia y del barrio. La llegada de un nuevo párroco, que no quiere que su vicario conviva con un laico, les impulsa a dirigirse al arzobispo de Barcelona, D. Marcelo González, la incipiente experiencia. Él le pide a Francesc Casanovas que siga en la formación de jóvenes y autoriza la vida comunitaria. Escuchando las intuiciones del fundador, expresa que esa nueva realidad de vida comunitaria parece un seminario para el pueblo de Dios.
En 1970 se inicia la vida comunitaria masculina en un piso en el Paseo de San Juan de Barcelona. Un año más tarde se abre otro piso, para chicas, en la calle Valencia, también en Barcelona. Las primeras mujeres del Seminario del Pueblo de Dios son Conchita Torres, que había encontrado en Francesc Casanovas al hombre de su vida y Rosa Campi, que también desarrollará un papel importante en la historia de la comunidad.

Durante las décadas siguientes la comunidad va creciendo y se abren nuevos pisos de vida comunitaria en diversas ciudades. Francesc Casanovas sigue muy de cerca a todos los jóvenes y matrimonios que van incorporándose al Seminario del Pueblo de Dios, ofreciéndoles una formación exigente en un espacio de libertad y un ambiente de familia. "No era tarea fácil llevar adelante una comunidad de hombres y mujeres, con la complejidad de todas las vocaciones: presbíteros, matrimonios, célibes, en comunión fraterna y evolución constante. Su creatividad espiritual lo llevó a fundar como una «maqueta» del pueblo de Dios, una pequeña semilla regada día tras día". (Catalunya Cristiana Núm: 1222, p. 20)

Aprobación eclesial
1977 se aprueban los estatutos de la asociación, que es erigida en la Archidiócesis de Barcelona por el Cardenal Narcís Jubany i Arnau. En vida del fundador, el Seminario del Pueblo de Dios fue aprobado en las diócesis de Vich, Urgel, Segorbe-Castellón, Valledupar (Colombia) y Bilbao.

El obispo de Urgel y copríncipe de Andorra, Joan Martí i Alanis, es el primero que ordena como presbítero un miembro del Seminario del Pueblo de Dios, reconociendo la formación que recibió de la comunidad, completada por los estudios en una Facultad de Teología. Los obispos Miquel Moncada i Noguera (Solsona), el cardenal Narcis Jubany i Arnau y el cardenal Ricard Maria Carles i Gordó (Barcelona), Agustín Valbuena Jáuregui (Valledupar-Colombia), Josep Maria Guix i Ferreres (Vich), Ramon Malla i Call (Lérida) y Josep Maria Cases (Segorbe-Castellón) también ordenaron presbíteros para sus diócesis.

La relación hombre-mujer
A partir de 1984, Francesc profundiza en la relación hombre-mujer, como base antropológica de la espiritualidad y experiencia cristiana. Hace unas reflexiones carismáticas sobre la identidad del Seminario del Pueblo de Dios en el contexto de la Iglesia local.
El mismo año, entra en la comunidad el matrimonio Roig-Campi. A Lourdes Campi Sirvent, la hermana menor de la segunda mujer de la comunidad, la reconocerá más adelante como fundadora junto con él. Su marido, Joan Roig, siendo miembro de la comunidad, se convierte en un buen amigo del fundador.

Al servicio del pensamiento y la cultura

En 1991 Francesc Casanovas inaugura el  como un espacio de pensamiento cristiano, en Camprodon y constituye un claustro de profesores para la profundización y la docencia de un pensamiento, fruto de la mentalidad nueva del Evangelio.

En 1994 asiste junto con el Presidente de la Generalidad de Cataluña, Jordi Pujol, y el arzobispo Joan Martí Alanis a la inauguración del Casal Sant Martí en Campelles (Ripollés), Casa de Espiritualidad y Cultura.

Fallecimiento
El 2 de julio de 2002, Francesc Casanovas ingresa en un hospital en Vich donde le es diagnosticado un cáncer. Muere el 15 de julio de 2002.

Las exequias se celebran al día siguiente en la iglesia de las Carmelitas Descalzas de Vich, presidida por Josep M. Guix, obispo de Vich, concelebrada por el arzobispo Joan Martí, obispo de Urgell y diversos presbíteros de las diócesis catalanas.

El pensamiento de Francesc Casanovas

Francesc Casanovas elabora y expresa su pensamiento a menudo en relación directa con las experiencias, dificultades y gracias que vive la comunidad. La experiencia del ideal de la Unidad, que conoce en el Movimiento del Focolar, le ayuda a comprender y transformar la realidad con una espiritualidad de comunión.
Su reflexión se basa en la tradición cristiana, transmitida por las familias religiosas de las que ha participado: dominicana y franciscana. La mística carmelita, con las obras de San Juan de la Cruz y Santa Teresa de Ávila constituye otra fuente de su pensamiento. Entre los teólogos del siglo XX, dedica una atención especial a H. U. von Balthasar.

Francesc Casanovas ha querido reflexionar la fe y la tradición cristiana a partir del Concilio Vaticano II, encarnadas en una vida comunitaria radical, exigente y generosa. Ha engendrado ambientes de caridad cristiana, que fomentan el cultivo de una humanidad profunda y libre. En este nuevo ambiente de familia el Obispo de la Iglesia local es el punto de la unidad y comunión de todos los carismas. Así descubría la luz y la base teológica, humana y cultural para regenerar la vida de la Iglesia.

Unas frases del pensamiento de Francesc Casanovas i Martí

. Fiarnos de la sabiduría divina hace que nos lo pasemos bien, ya que encontramos bienestar y paz en los pequeños detalles de cada día, fuente de la ternura, del sacrificio y de la alegría. Seguir a Jesús y practicar el Evangelio no es fruto del cumplimiento de unas leyes para salvar el alma, sino una respuesta de amor. (UDA 99 BD)

. Los discípulos de Jesús y bautizados en su nombre, formamos un solo cuerpo, el cuerpo de Cristo resucitado. Somos, pues, una sola cosa: somos uno en el Misterio trinitario. Es con esta unidad que hay que interpretar los signos de los tiempos y ofrecer un remedio, de acuerdo con el apostolado universal discernido por la Iglesia, unida a sus obispos en comunión con el obispo de Roma. (UDA 297 BD)

. Hay que recuperar, en el ámbito de la fe, el sentido de la existencia hombre-mujer, hace falta iluminar y humanizar la condición sexuada humana en medio de un mundo que fácilmente la manipula y "cosifica". El ser humano completo, revestido de luz pascual, es quien da testimonio de Cristo.

. El encanto que ejercemos ante los más pobres es ser personas normales, que se toman la vida como un juego, con responsabilidad e interés, llevando en su cuerpo la misericordia divina. Jugar supone dejarlo todo en manos del Padre y dedicarse sólo a disfrutar de lo que él nos regala en Cristo. (UDA 60 BD)

Publicaciones
 Mentalitat Nova, Déu és Vida, , 1980.
 Obrim les finestres, Reflexió contemplativa sobre l'Església a la llum de la Constitució "Lumen Gentium" del Concili Vaticà II, Editorial Claret, Barcelona, 1987.
 Trilogía: La Pascua cristiana, El Paso - La Alegria - La Paz, Editorial Claret, Barcelona, 1990 - 2005.
 Articolos diversos en Cambio de Mentalidad, revista trimestral editada por el SPD, Barcelona.

Referencias

Casanovas i
Nacidos en Barcelona


text:
La comunità amministrativa di Mittleres Nordfriesland (Amt Mittleres Nordfriesland) si trova nel circondario della Frisia Settentrionale nello Schleswig-Holstein, in Germania.

Suddivisione
Comprende 19 comuni:
 Ahrenshöft ()
 Almdorf ()
 Bargum ()
 Bohmstedt ()
 Bordelum ()
 Bredstedt, città ()
 Breklum ()
 Drelsdorf ()
 Goldebek ()
 Goldelund ()
 Högel ()
 Joldelund ()
 Kolkerheide ()
 Langenhorn ()
 Lütjenholm ()
 Ockholm ()
 Sönnebüll ()
 Struckum ()
 Vollstedt ()

Il capoluogo è Bredstedt.

(Tra parentesi i dati della popolazione al )

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Mittleres Nordfriesland


text:
Eudistoma pratulum är en sjöpungsart som beskrevs av Kott 1990. Eudistoma pratulum ingår i släktet Eudistoma och familjen Polycitoridae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Sjöpungar
pratulum


text:
La Resolució 1040 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 29 de gener de 1996. Després de considerar les cartes del secretari general Boutros Boutros-Ghali i les declaracions del President del Consell de Seguretat, el Consell va abordar la guerra civil a Burundi i els esforços per al diàleg polític.

Al Consell de Seguretat li preocupava que la situació a Burundi s'hagués deteriorat i amenacés l'estabilitat a la regió. S'havia incrementat la violència, particularment contra refugiats i treballadors internacionals d'ajuda humanitària, i es va posar èmfasi en la importància de seguir assistint als refugiats. L'Alt Comissionat de les Nacions Unides per als Refugiats va visitar recentment el país i es van elaborar plans de seguretat.

La resolució exigia que totes les parts de Burundi s'abstinguessin de la violència i l'ús de la força, i que es persegueixi el diàleg. Els Estats membres i altres interessades foren instades a cooperar amb el desmantellament d'estacions de ràdio que incitin l'odi i la violència. Es consideraren altres mesures en consulta amb l'Organització de la Unitat Africana i altres països. El secretari general havia enviat una missió tècnica a Burundi per examinar la manera de protegir el personal de les Nacions Unides i les agències d'ajuda i se li va demanar el 20 de febrer de 1996 i l'informe sobre la missió, la situació general i el progrés del diàleg. Sobre la base de l'informe, el Consell consideraria mesures addicionals, inclòs un embargament d'armes i restriccions de viatge contra els líders a Burundi.

Referències

Vegeu també
 Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1001 a la 1100 (1995 - 1997)
 Guerra Civil de Burundi
 Història de Burundi

Enllaços externs
  Text de la Resolució a UN.org

Resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides de 1996
Resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides sobre Burundi


text:
Nadační kapitál (dříve nadační jmění) je peněžní vyjádření (pasivum) nadační jistiny, tj. majetku (aktiv) nadace coby souboru peněžitých i nepeněžitých vkladů a nadačních darů do nadace. Nadační kapitál se zapisuje do nadačního rejstříku a je jednou ze složek, které musí obsahovat nadační listina, ve které musí být údaj o jeho výši. Celková hodnota nadačního kapitálu musí odpovídat alespoň 500 000 Kč. Nadační kapitál má trvalý charakter, je určeno ke generování trvalých výnosů, které jsou následně využívány k dosahování účelu, pro který byla nadace zřízena. Nadační jistina nemůže být zastavena, nebo použita k zajištění dluhu.

Slangově se v Česku pojem nadační kapitál též nahrazuje anglikanismem Endowment, který však má v anglicky mluvících zemích širší význam.

Zvýšení nadačního kapitálu
Ke zvýšení nadačního kapitálu může dojít po schválení účetní uzávěrky, a to správní radou do jednoho roku ode dne, kdy byly zjištěny údaje ohledně výše kapitálu. Správní rada pak rozhodne o případném zvýšení nadačního kapitálu a o rozmnožení nadační jistiny.

Do nadační listiny se uvede výše částky, o kterou se nadační kapitál navyšuje, a také zdroj, ze kterého bylo jmění získáno. Pokud se nadační kapitál navýšil darem, jehož předmětem je věc, pak navýšení nemůže být vyšší, než je hodnota této věci. V nadační listině pak je uveden popis věci a způsob, jakým byla stanovena její hodnota.

Snížení nadačního kapitálu
Pokud to není zakázáno nadační listinou a pokud to vyžaduje zájem na hospodárnějším naplňování účelu nadace, je možné snížit nadační kapitál zkrácením nadační jistiny. Nadační kapitál se smí snížit nanejvýš o pětinu nadačního kapitálu v poledních pěti letech, nikdy však pod částku 500 000 Kč.

V případě, že dojde ke snížení hodnoty nadačního jmění pod hodnotu zapsanou nadačním rejstříkem (například poklesem tržní hodnoty investičních instrumentů pod pořizovací cenu), provede nadace do dvou let doplnění nadačního jmění na takto zapsanou hodnotu. Pokud tak není  schopna učinit, je povinna rozhodnout o snížení nadačního jmění v souladu se skutečným stavem.

Zrušení nadace
Výše nadačního kapitálu může mít i vliv na předčasné zrušení nadace. Minimální nadační jmění pro založení nadace v České republice činí 500 000 Kč. Pokud v průběhu trvání nadace dojde ke snížení hodnoty nadačního jmění pod tuto hranici a nebude-li do jednoho roka na tuto hranici doplněno, pak je správní rada nadace povinna rozhodnout o návrhu na sloučení nadace s jinou nadací nebo podat soudu návrh na zrušení nadace.

Reference

Soukromé právo


text:
Уоллес Уитни Трипп (; 26 июня 1940 — 9 сентября 2018) — американский художник, писатель и иллюстратор. Известен как детский иллюстратор, часто использовавший в своих работах антропоморфных животных, как правило, мышей, кроликов, и кошек.

Биография
Родился 26 июня 1940 года в Бостоне, детство провёл в штате Нью-Гэмпшир. Посещал школу при Бостонском музее изящных искусств, где занимался графикой и рисунком. Окончил колледж гуманитарных наук Кин, затем учился в Нью-Гэмпширском университете, получил степень бакалавра, и прежде, чем посвятить свою жизнь иллюстрации, три года преподавал английский язык. Во время работы преподавателем увлёкся рисованием, и в 1968 проиллюстрировал кавказскую народную сказку про свинью, которая стала его первой проиллюстрированной книгой.

Последние годы жил в Питерсборо в штате Нью-Гэмпшир. Из-за проявлявшейся у него с 1982 года болезни Паркинсона он перестал рисовать. 9 сентября 2018 года Уоллес Трипп скончался.

Семья
Был женат (Марси Трипп), имел трёх детей — два сына и дочь, все — художники, а также трёх внуков, двое из них музыканты, а один — биолог.

Хобби
Любил слушать классическую музыку, а также увлекался авиацией, одно время в течение нескольких лет он создавал радиоуправляемые модели самолетов.

Библиография
 Reginald B. Hegarty, Rope's End (1965).
 Ильзе Клебенгер, Grandmother Oma, (1967);
 The Tale of a Pig: A Caucasian Folktale (1968);
 Джеральд Дюма, Rabbits Rafferty (1968);
 Западногерманское издание — «Kaninchen Kasimir» (1971);
 Пегги Пэриш, Возвращайся, Амелия Беделия () (1971);
 A Great Big Ugly Man (сборник английских народных песен, 1971);
 Патриша Томас, ""Stand Back, « Said the Elephant, "I'm Going to Sneeze!"» (1971);
 Тони Джонстон, Приключения крота и тролля (1972);
 Борис Заходер, Птичка Тари (1973)
 ;
 Эрнест Тейер, Кейси у биты () (1978);
 Уоллес Трипп, Wurst Seller (1981);
 Хилэр Бэллок, The Bad Child's Book of Beasts (1982);
 Уоллес Трипп, Marguerite, go wash your feet (1985);
 Уоллес Трипп, Rose's Are Red, Violet's Are Blue and Other Silly Poems (1999).

Всего Уоллес Трипп проиллюстрировал около сорока книг, однако в России ни одна из них не публиковалась. Кроме того, с 1978-го по 1992-й годы он нарисовал серию открыток Pawprints (букв. , игра слов — «print» значит не только «след», но и «гравюра» (в этой технике работал Трипп)). Издательством занималась его жена, Марси Трипп.

Примечания

Ссылки
 Сайт Уоллеса
 Cтраница Уоллеса в Facebook
 Wallace_Tripp: on Zazzle
 Книги Триппа в блоге chesswanks.com:
 Granfa Grig Had a Pig
 A Great Big Ugly Man

Детские писатели по алфавиту
Детские писатели США
Английские писатели
Художники США
Художники-иллюстраторы США


text:
10 Items or Less is a 2006 American comedy-drama film written and directed by Brad Silberling and starring Morgan Freeman and Paz Vega. Shot in fifteen days, 10 Items or Less made its release as a digital download – the first such release via the Internet – while it was still in theaters.

ClickStar, founded by Morgan Freeman and Lori McCreary, made the film available digitally on December 15, 2006, fourteen days after its theatrical debut. This event was highlighted by the American Film Institute in their AFI Awards 2006 "Moments of Significance".

Plot
Through circumstance, two strangers—an actor preparing for an upcoming role and a cashier—drive around Los Angeles together, having a number of conversations about life and exploring the differences and similarities between their worlds.

Cast
 Morgan Freeman as himself
 Paz Vega as Scarlet
 Kumar Pallana as Lee
 Jonah Hill as Packy
 Anne Dudek as Lorraine
 Bobby Cannavale as Bobby
 Jim Parsons as Receptionist at Construction Company

Production
Revelation Entertainment produced the film, and Morgan Freeman served as executive producer. The film was shot in fifteen days,  entirely in Carson and Brentwood.

Reception

Box office
The film was released in only fifteen theaters, taking in $35,929 in its first weekend. The total domestic box-office take was $83,291. The film was more successful internationally, grossing $1,315,931 at the international box office, with $486,895 grossed in Vega's home country of Spain.

Critical response
Jonathan Rosenbaum of the Chicago Reader, called the film "A friendly demonstration of how two actors with charisma and a relaxed writer-director (Brad Silberling) can make a nice movie for practically nothing." In contrast, Desson Thomson of The Washington Postwrote the film is "a good-natured but failed experiment in meeting cute -- indie-movie style". Robert Koehler of Variety wrote: "
Interplay between a jaunty Freeman as an unemployed movie star and the magnetic Paz Vega as a no-nonsense grocery store checker gives pic humanity and lift."

Critical reaction to the film was mixed, with general praise for the work of the two main actors. On Rotten Tomatoes, the film had a 63% approval rating based on 60 reviews, with an average rating of 6.2/10. The critics consensus reads: "A small film that relies too heavily on the charm of big actors." On Metacritic it has a score of 54% based on reviews from 20 critics.

Accolades
The film was named one of the "Top Independent Films of 2006" by the National Board of Review.

Home media
The DVD was released in the U.S. on April 24, 2007. It includes audio commentary by Silberling, a featurette on 'the making of', and 6 deleted scenes.

Soundtrack
Although a soundtrack was not officially released, the following songs were included in the film:

 "Rose" – Martin Blasick
 "Latin Thugs" – Cypress Hill
 "Las Isabeles" – Mariachi Sol de Mexico
 "Cancion Villista" – Ixya Herrera and Xocoyotzin Herrera
 "Colorin Colorao" – Jesus Alejandro "El Niño"
 "Las Perlitas" – Mariachi Aguila Real
 "Con Tu Amor Y Pasion" – Sergio Cardenas
 "I've Got The World On A String" – Martin Blasick
 "La Receta" – Kemo the Blaxican  (song at car wash)
 "It's Me Jody" – Herbert Stothart
 "En Este Varrio" – Delinquent Habits featuring Ozomatli
 "Al Pasar la Barca" – Paz Vega and Morgan Freeman
 "Duncan" – Paul Simon
 "Let The Horn Blow" – Delinquent Habits

See also
 List of American films of 2006

References

External links

2006 films
2006 independent films
2006 comedy-drama films
American comedy-drama films
2000s English-language films
Films directed by Brad Silberling
Films with screenplays by Brad Silberling
Films set in Los Angeles
Films about actors
Films scored by Antônio Pinto
2000s American films
English-language comedy-drama films


text:
La communauté de communes des Portes sud du Morvan est une ancienne communauté de communes française, située dans le département de la Nièvre et la région Bourgogne-Franche-Comté.

Cette communauté de communes fait également partie du Pays Nivernais-Morvan.

Historique
La communauté de communes est créée par arrêté préfectoral le , pour une prise d'effet officielle au , sous le nom de communauté de communes entre l'Alène et la Roche, du nom des rivières qui la traversent, l'Alène et son affluent la Roche. Onze communes la composent alors : Avrée, Chiddes, Fléty, Lanty, Larochemillay, Luzy, Millay, Poil, Rémilly, Savigny-Poil-Fol et Tazilly.

Au , les communes de Saint-Honoré-les-Bains et de Sémelay intègrent l'intercommunalité.

Elle change de nom pour devenir communauté de communes des Portes sud du Morvan quelques mois après.

Par arrêté préfectoral du 17 novembre 2016, elle fusionne le  avec d'autres communautés de communes pour former la nouvelle intercommunalité du Bazois Loire Morvan.

Composition
Elle était composée des communes suivantes :

Compétences

Administration

Siège
Le siège de la communauté de communes est situé à Luzy.

Les élus

La communauté de communes est gérée par un conseil communautaire composé de 28 membres représentant chacune des communes membres et élus pour une durée de six ans. Leur nombre dépend de la population de la commune au moment du renouvellement des conseillers.

Ils sont répartis comme suit :

Présidence
Le conseil communautaire du 14 avril 2014 a élu son président, Jean-Claude Desrayaud , adjoint au maire de Luzy, et désigné ses 5 vice-présidents qui sont :
 Bernard Leblanc, délégué de Savigny-Poil-Fol ;
 François Grandjean, délégué de Saint-Honoré-les-Bains ;
 Henri Marcel, délégué de Fléty ;
 Jean-Paul Margerin, délégué de Rémilly ;
 Christian Pouchelet, délégué de Millay.

Ils forment ensemble l'exécutif de l'intercommunalité pour le mandat 2014-2020.

Paysages

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Intercommunalités de la Nièvre
 Pays Nivernais-Morvan

Liens externes

 Le SPLAF (site sur la Population et les Limites Administratives de la France)
 La fiche BANATIC de l'intercommunalité

Portes sud du Morvan
Portes sud du Morvan


text:
Johan Lars Olof Lyander, född 7 mars 1967 i Roma på Gotland, är en svensk musiker, låtskrivare och musikproducent. Bror till Micke Lyander.

Johan Lyander är numera bosatt i Stockholm.

Johan Lyander har spelat och turnerat med artister som Ulf Lundell, Blacknuss, Andreas Johnson, E-type, Carola Häggkvist, Sanne Salomonsen, Pugh Rogefeldt, Eric Bazilian, Thomas di Leva, Mats Ronander, Louise Hoffsten, Rongedal, Meja, Jonas Gardell med flera.

Förutom turnerande som musiker i Skandinavien har Johan Lyander medverkat som låtskrivare och musikproducent på ett stort antal skivor.

Johan Lyander kan också kännas igen som frontfiguren i det gotländska bandet Gaston som bland annat var husband i TV-programmet Direkt från Berns.

Musik (i urval)
 Night of Passion –The Poodles
 To the end –Yohio
 Carry On–Jakob Samuel
 Who do you think you're fooling–Rongedal
 Tick Tock–Nina Söderquist
 Ringing Bells–Jill Johnson
 Cannonball– Nakanomori band
 Mats–Mats Ronander

Svenska musiker
Svenska musikproducenter
Födda 1967
Män
Levande personer
Personer från Roma socken


text:
La missa és un dels noms amb què hom es refereix al sagrament de l'eucaristia a l'Església Catòlica Romana. També se l'anomena "eucaristia", "sopar del Senyor", "fracció del pa", "trobada eucarística (synaxis)", el "Memorial de la Passió i de la Resurrecció del Senyor", el "Sant Sacrifici", la "Santa i Divina Litúrgia" o la "Sagrada Comunió". El terme "missa" és un dels més habituals en connexió amb els ritus litúrgics llatins. És emprat també en celebracions semblants de l'Església Catòlica Antiga, a la tradició catòlica de l'anglicanisme, a les esglésies ortodoxes de ritu occidental i en algunes esglésies luteranes. Per a la celebració de l'Eucaristia a les esglésies orientals, incloses aquelles en comunió completa amb la Santa Seu, els termes com "litúrgia divina", "santa qurbana" o "badarak" són habituals. Les denominacions occidentals que no es troben en comunió plena amb l'Església Romana també prefereixen emprar habitualment altres termes que no pas "missa".

El terme missa deriva del mot llatí missa, un dels usos del qual és en el la fórmula de comiat en acabar la reunió: "Ite, missa est" («Marxeu, és acabada (l'acció litúrgica)»). A l'antiguitat, "missa" simplement volia dir «comiat»; en l'àmbit cristià, però, gradualment va prendre un significat més profund. El terme "comiat" implicava una missió: aquestes breus paraules suscitaven expressament la naturalesa missionera de l'Església.

Missa a l'Església Catòlica Romana

El Concili de Trento reafirmà la doctrina tradicional cristiana segons la qual la Missa és el mateix Sacrifici del Gòlgota ofert en forma incruenta:
«La víctima és una i la mateixa: el que ara s'ofereix pel ministeri dels sacerdots és el mateix que s'oferí a la creu; només la manera d'oferir-se és diferent. I ja que aquest sacrifici diví, que té lloc en la missa, el mateix Crist que s'oferí una vegada de manera cruenta a l'altar de la creu és contingut i immolat de manera incruenta... aquest sacrifici és veritablement propiciatori». El Consell declarà que Jesús instituí la missa al seu darrer sopar:
«Oferí a Déu Pare el seu propi cos i sang sota les espècies del pa i del vi; i, sota aquests mateixos símbols, es lliurà a si mateix (el seu propi cos i sang) per ser rebut pels seus apòstols, als qui Ell havia instituït sacerdots del Nou Testament; i amb aquestes paraules "Feu això en commemoració meva", els ordenà a ells i als seus successors en l'apostolat, oferir-lo; així com l'Església sempre ho ha entès i ensenyat.»

L'Església Catòlica veu la missa com la forma més perfecta que té per oferir adoració (latria) a Déu. L'Església creu que: «Els altres sagraments, així com tots els ministeris eclesials i les tasques apostòliques, estan vinculats a l'eucaristia i ordenats a ella. Perquè l'Eucaristia conté tot el tresor espiritual de l'Església, que és el Crist mateix.» L'Església Catòlica també creu en una realitat objectiva, i no merament simbòlica, que el pa i el vi es converteixen en el Cos i la Sang de Crist, una conversió referida com la transsubstanciació: «En el santíssim sagrament de l'eucaristia es contenen veritablement, realment i substancialment el Cos i la Sang juntament amb l'ànima i la divinitat de nostre Senyor Jesucrist.»

Texts emprats en el ritu romà de la missa
El Missal Romà és el text que conté les pregàries, antífones i rúbriques de la missa. Les edicions anteriors també contenien les lectures bíbliques, les quals eren molt menors. La darrera edició del Missal Romà té la forma ordinària del ritu romà. Però, d'acord amb les condicions del motu proprio, Summorum Pontificum del 7 de juliol del 2007, l'edició del 1962 del Missal Romà, la darrera de les edicions que es publicà com a Missa Tridentina pot emprar-se com a forma extraordinària de celebrar la Missa de ritu romà.

El Leccionari és un altre llibre que presenta els passatges de la Bíblia arranjats en ordre per les lectures de la missa de cada dia. Comparats amb les lectures de les escriptures del Missal anterior al 1970, el Leccionari actual conté una varietat molt més àmplia de passatges, massa per a ser inclosos al Missal. Es recomana que per a la lectura dels Evangelis hi hagi un Evangeliari. Quan no es disposa d'aquest, s'usa el Leccionari al seu lloc.

Estructura de la missa de ritu romà
 Per a formes anteriors, veure Missa Pre-Tridentina i Missa Tridentina
Dins de l'estructura fixada que es descriu a continuació, les lectures de l'Escriptura, les antífones cantades o recitades durant la processó d'entrada o de comunió, i els texts de les 3 pregàries com la col·lecta, la pregària sobre les ofrenes i la pregària de postcomunió varien diàriament d'acord amb el temps litúrgic, la festivitat del dia pels successos a la vida de Crist, les festivitats i commemoracions dels sants o les misses per a circumstàncies particulars (misses de funerals, misses de confirmació, misses per la pau, d'inici de l'any acadèmic, etc.).

Ritus Introductoris
El prevere entra, amb un diaca -si n'hi ha-, i els acòlits. El diaca pot portar l'Evangeliari, el qual és situat sobre l'altar; i els acòlits poden portar una creu processional, candeles i encens. Durant aquesta processó, ordinàriament, es canta el Cant d'Entrada. Si no hi ha cant, es recita una antífona, sigui un lector, tot el poble o el mateix sacerdot. Aquest ritu se suprimeix a la Vigília Pasqual i al Divendres Sant.

Quan el sacerdot arriba a la seva cadira, es dirigeix a l'assemblea amb el senyal de la Creu, tot dient: "En el nom del Pare, del Fill i de l'Esperit Sant", i el poble respon "Amén". Tot seguit, el sacerdot manifesta la presència del Senyor a la comunitat reunida per la seva Gràcia. Acabada la salutació, el sacerdot, el diaca o un lector laic poden introduir a la missa mitjançant la Monició d'Entrada.

Acte Penitencial / Kyrie
El qui presideix la missa convida els presents a prendre part a l'acte penitencial, recitant el Kyrie ("Senyor Tingueu Pietat"), a vegades precedit del Confiteor ("Jo Pecador"). Llavors, el president fa la pregària de l'absolució, tot i que no té l'eficàcia del Sagrament de la Penitència. Els diumenges, especialment durant el temps de Pasqua, en lloc de l'Acte Penitencial habitual, pot realitzar-se la benedicció i l'aspersió de l'aigua com a recordatori del baptisme.

El Kyrie pot ser cantat o recitat, tant en la llengua vernacla o en la seva forma original grega.

Glòria
El Gloria in Excelsis Deo (glòria a Déu a dalt del cel) és un dels himnes més antics i venerables de l'Església, reunida en l'Esperit Sant, que glorifica a Déu Pare i a l'Anyell. És cantat o recitat els diumenges, llevat dels d'Advent o de la Quaresma, així com a les solemnitats i festes i en les celebracions particulars de caràcter solemne. D'acord amb aquest manament, s'omet als funerals, a les festes ordinàries dels sants, durant els dies de la setmana i en les misses votives. És opcional en misses rituals com les de matrimoni, confirmació o de professió. A la missa de la Vigília Pasqual mentre que s'entona el Glòria es produeix un repic de campanes i s'encenen els llums del temple.

Col·lecta
A continuació, el prevere convida a tothom a pregar i tots, conjuntament amb el prevere, observen un breu silenci per fer-se conscients que estan en presència de Déu i poden formular les seves pregàries. Llavors, el prevere pronuncia la pregària anomenada "Col·lecta" per la que s'expressa el caràcter de la celebració. Seguint una antiga tradició de l'Església, la Col·lecta es dirigeix a Déu Pare, mitjançant Crist i amb l'Esperit Sant.

La Litúrgia de la Paraula
La Litúrgia de la Paraula comprèn les lectures preses de les Sagrades Escriptures, que són desenvolupades per l'homilia; la professió de fe, el Credo i l'Oració dels Fidels. A les lectures, Déu parla al seu poble descobrint el misteri de la redempció i la salvació. Després, el mateix Crist, mitjançant la seva paraula, es fa present enmig dels fidels.

Els diumenges i solemnitats es llegeixen 3 lectures de lEscriptura, mentre que la resta de dies només se'n llegeixen dues. Si hi ha 3 lectures: la primera és de lAntic Testament (inclosos els Llibres Deuterocanònics); i durant el temps de Pasqua els de lApocalipsi o dels Fets dels Apòstols. Aquesta lectura és seguida per un Salm Responsorial, sencer o només una part. Un cantor, un cor o un lector el canta o el recita, mentre que l'assemblea canta o recita una antífona. La segona lectura és del Nou Testament, habitualment d'una de les Epístoles Paulines. El lector habitualment conclou proclamant que la lectura és "Paraula de Déu", i la congregació respon dient "Us lloem, Senyor"

Aquestes lectures poden ser llegides per laics, tot i que en un rigor estricte li corresponen a un Lector instituït. No és lícit substituir les lectures bíbliques per altres textos no bíblics.

L'Al·leluia
Prèviament a la lectura de l'Evangeli es fa l'aclamació de l'Al·leluia; i pot ser substituït per un altre càntic establert per la rúbrica, segons les exigències del temps litúrgic. Aquesta aclamació constitueix en si un ritu pel qual l'assemblea acull i saluda el Senyor que els parlarà a l'Evangeli, i es proclama drets. Durant el temps de Quaresma no es proclama, sinó que es canta el vers que presenta el Leccionari; i és a la Vigília Pasqual quan es proclama que és Al·leluia.

La proclamació de l'Evangeli

La lectura final i punt màxim de la Litúrgia de la Paraula és la proclamació de l'Evangeli. Tots estan drets mentre que un diaca canta o llegeix l'Evangeli o, si no hi ha diaca, per un prevere. La lectura s'inicia proclamant "Lectura de l'Evangeli segons ...", i el poble respon "Glòria a Vós, Senyor", mentre que es fa el senyal de la creu al front, llavis i pit. En ser la lectura de màxima veneració, als dies de solemnitat s'encensa abans de proclamar-lo i dos acòlits porten ciris als costats de l'ambó. En concloure la lectura de l'Evangeli, el prevere o el diaca proclamen: "Paraula del Senyor"; i l'assemblea respon "Lloança a Vós, oh Crist". Finalment, el prevere o el diaca besen l'Evangeliari.

El Diumenge de Rams i el Divendres Sant l'Evangeli és proclamat per 3 persones —laics, diaques o preveres—, en llegir-se el text de la Passió.

L'Homilia
Com a mínim els diumenges i els dies de precepte, qui presideix la celebració fa una homilia que gira sobre algun aspecte de les lectures o de la litúrgia del dia. En alguns casos, pot fer-la un concelebrant o un diaca, però mai un laic. La resta de dies, tot i que no és obligatòria, és recomanable. Després de l'homilia és oportú guardar un breu espai de silenci.

El Credo
Els diumenges o solemnitats tota la comunitat professa la seva fe cristiana cantant o recitant el Credo de Nicea, o especialment, durant el temps pasqual, el Credo dels Apòstols, que està particularment associat amb el baptisme i sovint és usat en misses per nens.

La professió de fe tendeix a fer que tot el poble reunit respongui a la paraula de Déu, anunciada a les lectures de les Sagrades Escriptures i exposades a l'homilia i, perquè pronunciant la regla de la fe amb la fórmula aprovada per a l'ús litúrgic, rememori els grans misteris de la fe i els confessi abans de començar la seva celebració a l'Eucaristia.

Durant el temps de Nadal i el dia de l'Anunciació, tota la comunitat s'agenolla en fer referència a l'Encarnació. En certes ocasions el Credo pot suprimir-se, especialment en realitzar-se la Renovació de les Promeses Baptismals o el Jurament Episcopal, Presbiteral o Diaconal, en el moment de rebre l'ordenació a un d'aquests Ministeris. Llavors se suprimeix per les Lletanies dels Sants.

L'Oració dels Fidels
La Litúrgia de la Paraula conclou amb les Intercessions Generals o "Pregàries dels Fidels". El prevere fa una introducció general, i llavors el diaca o un laic s'adreça a la congregació, presentant algunes intencions per les quals pregar. El prevere pot concloure amb un Suplicatori.

La litúrgia eucarística

La pregària eucarística
Llavors comença la pregària eucarística, «centre i punt màxim de tota la celebració» amb un diàleg entre el celebrant i el poble. La Pregària Eucarística és una pregària d'acció de gràcies i consagració. El celebrant convida el poble a aixecar el cor cap a Déu, en oració i acció de gràcies, i l'associa a la pregària que ell dirigeix en nom de tota la comunitat, «per Jesucrist, en l'Esperit Sant, a Déu Pare.» El sentit d'aquesta oració és que tota la congregació de fidels s'uneixi amb Crist en el reconeixement de les grandeses de Déu i en l'ofrena del sacrifici. La pregària eucarística exigeix que tots l'escoltin en silenci i reverència. Els principals elements de què consta poden distingir-se així:

 Prefaci: És un himne, que comença entre el celebrant i els fidels. Resumeix la lloança i l'acció de gràcies pròpia de la festa que se celebra. Aquest diàleg comença amb la salutació litúrgica habitual ("El Senyor sigui amb vosaltres" – "I amb el vostre esperit"), però davant de la solemnitat especial del ritu que ha de començar, el celebrant exhorta el poble: "Amunt els cors", i el poble respon: "Els aixequem cap al Senyor". I el celebrant introdueix el gran tema de l'Eucaristia, un mot d'origen grec per donar gràcies: "Donem gràcies al Senyor Déu Nostre" i el poble s'uneix en aquest sentiment dient "És just i necessari". En aquesta acció de gràcies el celebrant, en nom de tot el poble sant, glorifica Déu Pare i li dona gràcies per tota l'obra de salvació o per algun dels seus aspectes particulars, segons les variants del dia, festivitat o temps litúrgic, que dirigeix cap a l'aclamació del "Sanctus".
 Sanctus: Tota la congregació canta o resa el Sanctus:  («Sant, sant, sant és el Senyor, Déu de l'univers. El cel i la Terra són plens de la Vostra Glòria. Hosanna a dalt del cel. Beneït el qui ve en nom del Senyor. Hosanna a dalt del Cel»).
 Epiclesi: A l'epiclesi, l'església —mitjançant determinades invocacions— implora la força de l'Esperit Sant perquè els dons que han presentat els homes quedin consagrats, és a dir, es converteixin en el cos i la sang de Crist, i perquè la víctima immaculada, que es rebrà en la comunió, sigui per a salvació dels que l'han de rebre. En altres ritus aquesta invocació es fa després.

 Consagració: El sacerdot relata la institució de l'eucaristia el Dijous Sant, emprant les mateixes paraules de Jesús sobre les espècies: sobre el pa, "" («Aquest és el meu Cos») i, sobre el vi, "" («Aquest és el calze de la meva Sang») D'ací, quan el sacerdot pronuncia aquestes paraules, d'acord amb la fe catòlica, la substància del pa i el vi es transformen en el cos i la sang de Jesucrist (que ara són inseparables de la seva ànima i divinitat), mentre que les aparences del pa i el vi segueixen inalterables (veure transsubstanciació). En aquests moments, l'assemblea ho observa de genolls Immediatament després de la Consagració i la mostra al poble dels elements consagrats, el celebrant diu: "Proclameu el misteri de la fe", i el poble pronuncia l'aclamació usant una de les tres fórmules prescrites.
 anamnesi i interseccions: El celebrant prossegueix l'oració eucarística recordant els misteris principals de la vida de Jesucrist, commemorant a alguns sants (en primer lloc a la Verge Maria), i fent peticions pel papa, el bisbe local, els fidels difunts i els presents. A l'Anamnesi, l'Església realitza el memorial del mateix Crist, recordant la seva benaurada Passió i la seva gloriosa Resurrecció i Ascensió al Cel. A l'Oblació, l'Església, especialment la reunida aquí i ara, ofereix la víctima immaculada el memorial al Pare per l'Esperit Sant. L'Església pretén que els fidels no només ofereixin la víctima immaculada, sinó que aprenguin a oferir-se a si mateixos i que es perfeccionin dia a dia, amb la mediació de Crist, la unitat de Déu i entre si, perquè, finalment, Déu ho sigui tot en tots. Les Interseccions donen a entendre que l'Eucaristia se celebra en comunió amb tota l'Església, celeste i terrenal, i que l'oblació es fa per ell i per tots els fidels, vius i difunts, membres que han estat cridats a participar de la salvació i redempció adquirides pel Cos i la Sang de Crist.
 Doxologia final: El celebrant expressa la glorificació de Déu, i es conclou i confirma amb l'aclamació de l'amén. El celebrant alça la patena amb l'hòstia i el diaca (si n'hi ha), el calze, i canta o recita: "" («Per ell, amb ell i en ell, vós, Déu Pare omnipotent, en la unitat de l'Esperit Sant, rebeu tot honor i tota glòria pels segles dels segles»), i l'assemblea s'adhereix dient Amen.

Ritu de la Comunió
Com que la celebració eucarística és un convit pasqual, convé que, d'acord amb l'encàrrec del Senyor, el seu Cos i la seva Sang siguin rebuts pels fidels, degudament disposats, com a aliment espiritual. A això tendeixen la fracció i la resta de ritus preparatoris, que condueixen als fidels a la Comunió.
 Pare Nostre: Després de l'admonició "" («Fidels a un manament del Senyor»), tots canten o resen el Pare Nostre. A continuació segueix l'embolisme: "Allibereu-nos, Senyor, de tots els mals; feu que hi hagi pau als nostres dies, i per la vostra misericòrdia, guardeu-nos de pecat i de qualsevol pertorbació: mentre esperem l'acompliment de la vostra esperança, la manifestació de Jesucrist, el nostre Salvador"; i el poble afegeix la doxologia: "Perquè són vostres, per sempre, el regne, el poder i la glòria". La invitació, el Pare Nostre, l'embolisme i la doxologia es pronuncien recitats o cantats.
 Ritu de la pau: El celebrant resa sol: "Senyor nostre Jesucrist, que diguéreu als apòstols: Uns deixo la pau, us dono la meva pau, no mireu els nostres pecats, sinó la fe de l'Església, i doneu-li aquella pau i aquella unitat que vós vau demanar. Vós que viviu i regneu pels segles dels segles", i el poble respon "Amen"; i a continuació el celebrant desitja la pau de Crist: "La pau del Senyor sigui sempre amb vosaltres" – "I amb el vostre esperit"; i el diaca, o en la seva absència el celebrant conviden els presents a donar-se el signe de la pau. La forma del signe de la pau varia d'acord al costum local per a una salutació respectuosa (encaixar la mà o una abraçada entre estranys, o un bes entre membres de la mateixa família).
 Fracció del pa: El celebrant parteix el pa eucarístic amb l'ajut, si és procedent, del diaca o d'un concelebrant. El gest de la fracció del pa, realitzat per Crist a la Santa Cena, i que als temps apostòlics va ser el que serví per denominar tota l'acció eucarística, significa que els fidels sent molts en la Comunió d'un únic pa de vida, que és Crist mort i ressuscitat per a la vida del món, es fan un sol cos. La fracció s'inicia després de l'intercanvi del signe de la pau i es realitza amb la deguda reverència, sense allargar-la de mode innecessari. Aquest ritu està reservat al sacerdot i al diaca. El celebrant realitza la fracció del pa i diposita una partícula de l'hòstia al calze, per significar la unitat del Cos i la Sang del Senyor a l'obra salvadora.
 Anyell de Déu: Tota l'assemblea canta o recita l'oració de l'anyell de Déu. Aquesta invocació acompanya la fracció del pa, i per tant pot repetir-se les vegades que siguin necessàries fins a concloure el rictus. La darrera es conclou amb les paraules doneu-nos la pau.
 Comunió: Si es requereixen ministres de la Sagrada Comunió extraordinaris, poden avançar en aquest moment, però no se'ls permet d'anar a l'altar fins després que el celebrant hagi combregat. El Celebrant eleva l'Hòstia i diu: "" («Mireu l'Anyell de Déu, mireu el qui lleva el pecat del món. Feliços els convidats a la seva taula»), i els fidels responen: "" («Senyor, no sóc digne que entreu a casa meva; digueu-ho només de paraula, i serà salva la meva ànima»). A continuació, el celebrant combrega i, amb l'ajut, si és necessari, de ministres extraordinaris, distribueix la Comunió entre el poble, que s'apropa en processó. La Sagrada Comunió ha de rebre's dret, tot i que els fidels poden preferir combregar mentre que s'agenollen. Mentre que s'estan davant del ministre per rebre la Sagrada Comunió, els fidels han de fer una senzilla inclinació del cap. Mentre que la distribueix el ministre diu "El Cos de Crist" o "La Sang de Crist", d'acord si és el pa o el vi consagrat; o "El Cos i la Sang de Crist", si ambdós són distribuïts conjuntament per intinció. El combregant respon "Amén". En la majoria dels països hom pot rebre l'hòstia consagrada tant a la mà com a la llengua, tot i que encara hi ha llocs on només pot rebre's a la llengua. Mentre que es distribueix la comunió es recomana un cant o un himne apropiats. Si no hi ha cants, els fidels o un lector poden recitar una antífona.
 Purificació: Els vasos sagrats són purificats pel Celebrant, el Diaca o per un acòlit instituït després de la Comunió o després de la Missa, sempre que sigui possible a la credença. Les Formes Sagrades que puguin haver quedat es guarden al sagrari.
 Oració postcomunió: Els fidels es posen dempeus i el celebrant resa una breu oració.

Ritu de comiat
Després de l'oració de postcomunió poden realitzar-se alguns anuncis. El missal diu que aquests han de ser breus. A continuació, el celebrant dona la salutació litúrgica i imparteix la seva benedicció (Que us beneeixi Déu totpoderós, Pare, Fill i Esperit Sant). En cas de benedicció solemne, la fórmula és més llarga, car s'enriqueix i s'amplia amb l'oració sobre el poble o amb una altra fórmula més solemne. Si la missa la diu un bisbe, aquest fa el senyal de la creu tres vegades sobre el poble. El diaca, o en la seva absència el celebrant donen el comiat al poble. Abans del 1973 es feia servir la fórmula llatina "" («Aneu-vos-en, la Missa ha conclòs»); però des de llavors el missal ofereix diverses fórmules. La congregació respon: "Donem gràcies a Déu"; i el celebrant i la resta de ministres marxen, després de besar l'altar i fer una inclinació profunda; sovint amb un himne, i a continuació el poble marxa. A alguns països és costum que el celebrant vagi a la porta de l'església per saludar personalment el poble. Aquest ritu només se suprimeix el Dijous Sant, quan es fa l'adoració solemne.

Moment de celebració de la Missa
Des del Segon Concili Vaticà el moment d'obligació per assistir a la Missa el Diumenge o en Dia de Precepte Obligatori comença el vespre del dia anterior, i la majoria de parròquies celebren la Missa del Diumenge el vespre del dissabte. Per una llarga tradició i el dret canònic, la Missa no se celebra enlloc el Divendres Sant (però la Comunió es distribueix amb Hòsties consagrades durant la Missa del Sopar del Senyor del Dijous Sant, per a tots aquells que participen en la Celebració de la Passió del Senyor) o el Dissabte Sant abans de la Vigília Pasqual (l'inici de la celebració del Diumenge Pasqual); és a dir, entre les celebracions anuals del Sopar del Senyor i la Resurrecció del Senyor (vegeu Tríduum Pasqual).

Els diaques, preveres i bisbes han de celebrar la Litúrgia de les Hores diàriament, però no estan obligats a celebrar la Missa diàriament. A banda dels casos en què el dret canònic permet celebrar o concelebrar l'Eucaristia diverses vegades el mateix dia, un prevere no hauria de celebrar-la més d'una vegada diàriament, i un prevere no pot celebrar el Sacrifici Eucarístic sense la participació d'almenys un fidel, llevat que hi hagi una causa bona i raonable per fer-ho.

Pots requerir-se als preveres pels seus llocs a celebrar la Missa diàriament, o almenys els Diumenges, pels fidels a càrrec seu pastoral. El bisbe d'una diòcesi i el pastor d'una parròquia poden requerir celebrar o arranjar per un altre prevere per celebrar, sobre cada diumenge o Dia Sant d'Obligació, una Missa "pro populo", que és, pels fidels confiats a la seva cura.

Pels preveres de ritu llatí hi ha algunes excepcions generals per a la celebració a la limitació per celebrar només una Missa diària. Per una tradició molt antiga, poden celebrar la Missa 3 ocasions per Nadal (la Missa de Mitjanit o "Missa dels Àngels", la Missa de l'Alba o "Missa dels Pastors" i la Missa del Dia o "Missa de la Divina Paraula", cadascuna de les quals té les seves pròpies lectures i cants).

El Dia de Tots Sants també es pot, basant-se en un privilegi concedit a tots els preveres pel Papa Benet XV a l'agost del 1915, celebrar la Missa 3 vegades; només una de les quals pot ser per les intencions personals del prevere, mentre que les altres dues han de ser una pels fidels difunts i l'altre per les intencions del Papa.

Un prevere que concelebri la Missa Crismal, que pot celebrar-se el matí del Dijous Sant, també pot celebrar o concelebrar la Missa del Sopar del Senyor aquell vespre.

Un prevere pot celebrar tant la Missa de la Vigília Pasqual i Missa durant el Dia de Pasqua.

Finalment, un prevere que hagi concelebrat la Missa en una trobada de preveres o durant una visita pastoral d'un bisbe o d'un delegat episcopal, pot celebrar una segona Missa en benefici dels laics.

A més d'aquestes prescripcions generals, l'Ordinari Local pot, per un bon motiu, permetre que els preveres celebrin en dues ocasions (llavors es diu "binar", i l'acte és la binació) durant els dies de la setmana, i en tres ocasions ("trinar" i "trinació") els Diumenges i Dies de Precepte En circumstàncies especialment difícils, el Papa pot permetre al diocesà que doni facultats als seus preveres per trinar els dies de la setmana i quadrinar els diumenges. Aquests permisos són per tal de satisfer congregacions amb un gran nombre de fidels o quan minva el nombre de preveres.

Sumari

Durada de la celebració

El temps que compren la celebració de la Missa varia considerablement. Mentre que la litúrgia del ritu romà és més curta que altres ritus litúrgics, en ocasions solemnes (a part de circumstàncies excepcionals com la Vigília Pasqual o en ordenacions) pot durar fins a una hora i mitja. La durada de l'homilia és un factor obvi que contribueix a la durada. Altres factors són la quantitat de gent que rebi la comunió o la quantitat i durada dels cants.

Durant la major part del segon mil·lenni, abans dels canvis del segle XX iniciats amb l'esforç de Pius X per a la comunió freqüent, la missa era pronunciada a la mateixa estona hi hagués o no hi hagués poble. i sovint només combregava el celebrant. Els teòlegs morals donaven les seves opinions sobre quant de temps havia de dedicar un prevere a celebrar la Missa, una qüestió sobre la qual la llei canònica i el Missal Romà no deien res. Un deia que una hora no havia de considerar-se massa; mentre que d'altres deien que, per evitar el tedi, calia que només durés mitja hora; i per tal que es pronunciés amb la deguda reverència, no havia de durar menys de vint minuts. Un altre teòleg, que donava mitja hora com a temps mínim, considerava que no es podia dir la Missa en menys d'un quart d'hora, una opinió recolzada per, entre d'altres, Sant Alfons Maria de Liguori, qui deia que un prevere que acabés la Missa en menys estona no podria ser absolt del pecat mortal.

Misses especials
Una Missa celebrada en connexió amb un ritu particular, com una ordenació, un casament o una professió religiosa, pot emprat textos de la secció de "Misses Rituals" del Missal Romà. El ritu en qüestió és, habitualment, un sagrament, però la secció té texts especials només per les Misses on el Baptisme, la Confirmació, la Unció dels Malalts, els Ordes o el Sant Matrimoni se celebrin, sinó també per Misses amb professió religiosa, la dedicació d'una església o molts altres ritus. La Confessió (Penitència o Reconciliació) és l'únic sacrament pel qual no hi ha una part de l'Eucaristia i pel qual no hi ha previst una Missa Ritual.

Les Misses Rituals no poden celebrar-se, llevat de parcialment, quan se celebra durant temps litúrgics especialment importants o durant les festes de màxim rang.

Missa al luteranisme
El Llibre de la Concòrdia, Article XXIV ("De la Missa") de la Confessió d'Augsburg (1530) comença:

Martí Luter rebutjà parts del ritu romà de la missa catòlica, específicament el cànon de la Missa, el qual, segons afirmava, no es conformava amb Hebreus 7, 27. En aquest verset, els sacerdots de l'Antic Testament, que necessitaven fer un sacrifici pels pecats sobre una base regular, són contrastats amb Crist com a únic sacerdot, qui ofereix el seu cos només una vegada com a sacrifici. Aquest tema és desenvolupat també a Hebreus 9, 26, Hebreus 9, 28 i a Hebreus 10, 10. Compongué com a substitució una revisió del ritu llatí, Formula missae el 1523 i la Deutsche Messe vernacla el 1526.

En alemany, a les llengües escandinaves, en finès i alguns luterans anglesos fan servir la paraula "Missa" per al seu servei corresponent, tot i que la majoria d'esglésies anglòfones l'anomenen "Servei Diví", "Santa Comunió" o "Santa Eucaristia".

La celebració de la Missa a les esglésies luteranes segueix un patró semblant a les altres tradicions, començant amb una confessió pública (Confiteor) realitzada per tots i una Declaració de Gràcia pronunciat pel sacerdot o pastor. Seguit per l'Introit, Kyrie, Gloria, col·lecta, les lectures amb un al·leluia (l'al·leluia no es pronuncia durant la Quaresma), homilia (o sermó) i recitació del Credo de Nicea. El Servei Eucarístic inclou les interseccions generals, el Prefaci, el Sanctus i la Pregària Eucarística, l'elevació de l'hòstia i el calze i la invitació a l'Eucaristia. L'Agnus Dei és cantat mentre que el clergue i els assistents combreguen. Segueixen les pregàries de postcomunió i la benedicció final, acabant la Missa. Els catòlics i els anglicans poden trobar elements familiars, en particular l'ús del signe de la creu, agenollar-se en les pregàries i en la pregària eucarística, l'ús de la creu processional, el bes de l'altar, l'encens, els cants i els vestiments.

Les esglésies luteranes sovint celebren l'Eucaristia cada diumenge, si no en cada servei. Això és mantenint la preferència de Luter i les confessions luteranes. A més, els ministres eucarístics porten els elements sacramentals als malalts als hospitals i a les cases de les parteres. La restauració de la Missa setmanal ha estat molt encoratjada pels bisbes i pastors de les principals esglésies luteranes.

La celebració de l'Eucaristia pot incloure's en casaments, funerals, la dedicació de les esglésies i en les convencions de sínodes. La Missa és també un aspecte important en les ordenacions i les confirmacions a les esglésies luteranes.

La Missa a l'Anglicanisme
La "Missa" és un dels termes emprats per descriure la tradició eucarística a la tradició anglicana. Sovint s'empren expressions com: "Sagrada Comunió", "Sagrada Eucaristia" o el "Sopar del Senyor". Ocasionalment, també s'utilitza el terme emprat a les esglésies orientals, la "Divina Litúrgia". Al món angloparlant anglicà, el terme emprat sovint connota la teologia eucarística de qui el fa servir; i "Missa" es considera un terme anglo-catòlic.

Estructura del ritu
Les diverses litúrgies eucarístiques emprades per les esglésies nacionals de comunió anglicana han estat contínuament embolcallades per les tradicions anteriors del Llibre de la Pregària Comuna, basat en la Missa Pre-Tridentina. L'estructura de la litúrgia, basada en la tradició de l'acord elisabetià, que permet una diversitat d'interpretacions teològiques, i generalment segueix la mateixa forma. Alguns dels següents elements poden estar alterats o ser absents depenent del ritu, l'època litúrgica i l'ús de l'església provincial o nacional:

 Reunió de la Comunitat: Començant amb una fórmula trinitària de salutació o una aclamació de l'època; seguida per la Col·lecta per la Puresa, el Gloria in Excelsis Deo, el Kyrie eleison i/o la Trisagió; i finalment, la col·lecta del dia. Durant Quaresma o Advent, aquesta part del servei pot començar o acabar amb un ritu penitencial.
 Proclamació de la Paraula: Usualment dues o tres lectures de l'Escriptura, una de les quals sempre és de l'Evangeli, a més d'un salm (sencer o una part) o un càntic entre les lectures. És seguit d'un sermó o d'una homilia; la recitació del Credo (el dels Apòstols, el de Nicea o l'Atanasià); les pregàries de la congregació o una intercessió general, una confessió general i l'absolució i el ritu de la pau.
 Celebració de l'Eucaristia: Es porten les ofrenes del pa i del vi, juntament amb altres ofrenes (generalment diners o menjar per a un banc d'aliments, etc.), i es recita la pregària de l'ofertori. A continuació, es recita la Pregària Eucarística (anomenada "El Gran Agraïment"). La pregària consisteix en un diàleg (el Sursum Corda), el Sanctus i el benedictus, les Paraules d'Institució, l'Anamnesi, una Epiclesi, una petició de salvació i una Doxologia. La Pregària del Senyor precedeix la fracció, seguida per la Pregària de l'Accés dels Humils i/o l'Agnus Dei i la distribució dels elements sagrats (el pa i el vi). Després que tots aquells que vulguin l'hagin rebut, hi ha una pregària de postcomunió, que es tracta d'una pregària general d'acció de gràcies. El servei conclou amb una benedicció trinitària i el comiat.

La litúrgia es divideix en dues parts: la Litúrgia de la Paraula i la Litúrgia de l'Eucaristia, però tota la litúrgia s'anomena la Sagrada Eucaristia. Les parts i la seqüència són pràcticament idèntiques al ritu romà, llevat que la Confessió dels Pecats acaba la Litúrgia de la Paraula als ritus anglicans a Nord-amèrica, mentre que al ritu romà i a la resta del món de la Confessió es troba a l'inici del servei.

Cerimonial
Algunes parròquies anglo-catòliques empren versions anglicanes el Missal Tridentí, com: el Missal Anglès, el Missal Anglicà o el Missal Americà per celebrar la Missa, els quals estan dirigits bàsicament a la celebració de l'Eucaristia. Diverses parròquies catòliques britàniques de l'Església d'Anglaterra usen un "Manual de Devoció Anglo-Catòlic".

Tots aquests llibres contenen pregàries i meditacions pels celebrants durant la litúrgia, així com més material com el ritu de benedicció de palmes del Diumenge de Rams, instruccions i la litúrgia apropiada per a les festivitats especials. Aquests llibres són més emprats dins d'un context catòlic.

Referències

Vegeu també
 Missa negra
 Rèquiem
 Colors litúrgics
 Dominus vobiscum

Bibliografia
 F. Luna y Luca de Tena, La Misa, Ediciones Palabra, .

 Pels texts en català de la missas'ha emprat "La missa de cada dia", d'Editorial Balmes – Editorial Claret – Publicacions de l'Abadia de Montserrat. – Desembre de 2011. .
 Baldovin,SJ, John F., (2008). Reforming the Liturgy: A Response to the Critics. The Liturgical Press.
 Bugnini, Annibale (Archbishop), (1990). The Reform of the Liturgy 1948-1975. The Liturgical Press.
 Donghi, Antonio, (2009). Words and Gestures in the Liturgy. The Liturgical Press.
 Foley, Edward. From Age to Age: How Christians Have Celebrated the Eucharist, Revised and Expanded Edition. The Liturgical Press.

 Johnson, Lawrence J., (2009). Worship in the Early Church: An Anthology of Historical Sources. The Liturgical Press.
 Marini, Piero (Archbishop), (2007). A Challenging Reform: Realizing the Vision of the Liturgical Renewal. The Liturgical Press.
 Martimort, A.G. (editor). The Church At Prayer. The Liturgical Press.

Enllaços externs

 Celebració de la missa (text de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua)


text:
Борис Зеленский: Зеленский, Борис Александрович (1914—1984) — советский художник-плакатист.
 Зеленский, Борис Витальевич (1947—2004) — советский и белорусский писатель-фантаст.


text:
Cechenotettix biskra är en insektsart som beskrevs av Adolf Remane och Meyer-arndt 1986. Cechenotettix biskra ingår i släktet Cechenotettix och familjen dvärgstritar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Dvärgstritar
biskra


text:
Vitesse kwam in het seizoen 2005/2006 voor het 17e seizoen op rij uit in de hoogste klasse van het betaald voetbal, de Eredivisie. Daarnaast nam het Arnhemse elftal deel aan het toernooi om de KNVB beker.

Samenvatting
De Vitesse-selectie stond het seizoen 2005/'06 onder leiding van trainer Edward Sturing.

In de Eredivisie eindigde Vitesse dit seizoen na de reguliere competitie als 11e met 44 punten; Vitesse plaatste zich daardoor voor de play-offs om een plaats in de UEFA Intertoto Cup. In de Play-offs om Intertoto-voetbal verloor Vitesse de finale over twee wedstrijden van FC Twente. In de officiële eindstand van de Eredivisie eindigde Vitesse hierdoor als 10e.
In de KNVB beker werd Vitesse in de tweede ronde na strafschoppen uitgeschakeld door AGOVV Apeldoorn.

In de competitie bezochten gemiddeld 19.489 toeschouwers Vitesse in GelreDome.

Selectie en statistieken
Alle spelers die gedurende het seizoen 2005/06 minimaal één officiële wedstrijd hebben gespeeld voor het eerste elftal worden in het onderstaande overzicht tot de selectie gerekend.

Legenda

Topscorers

Mutaties

Aangetrokken in de zomer

Vertrokken in de zomer

Aangetrokken in de winter

Vertrokken in de winter

Wedstrijden
Bron: Vitesse Statistieken

Eredivisie

KNVB beker

Play-offs Intertoto

Oefenwedstrijden

Zie ook
 Vitesse
 Eredivisie 2005/06
 KNVB beker 2005/06
 Play-offs Nederlands voetbal 2006

SBV Vitesse naar seizoen
Nederlandse voetbalclub 2005/06


text:
La rue de l'Isly est une voie du  de Paris.

Situation et accès
Elle commence au 7, rue du Havre et se termine au 10, rue de Rome.

Origine du nom

Elle doit son nom à la bataille d'Isly, victoire remportée par le maréchal Bugeaud sur les troupes marocaines le .

Historique
La rue est créée et prend sa dénomination actuelle par ordonnance du  :

Ordonnance du

Bâtiments remarquables et lieux de mémoire
  5 : Victor Hugo y habite du  au .
  8 : Delphine Lalaurie y meurt le . Cette femme mondaine a fui La Nouvelle-Orléans après des actes de sadisme et le meurtre d'une  centaine d'esclaves noirs.

Notes et références

Sources
 Félix de Rochegude, Promenades dans toutes les rues de Paris.  arrondissement, Paris, Hachette, 1910.

Isly
Isly
Isly


text:
Алі Більге Джанкорель () (1946, Стамбул, Туреччина) — турецький дипломат. Надзвичайний і Повноважний Посол Туреччини в Україні в 2001-2005.

Біографія

Народився у 1946 в Стамбулі. Закінчив Університет Анкари, факультет політології, міжнародні відносини. Магістр політичних наук. Володіє англійською мовою.

З 1971 по 1973 — третій, другий секретар Департаменту протоколу, МЗС Туреччини;

З 1973 по 1976 — другий, перший секретар Посольства Туреччини в Канаді;

З 1976 по 1978 — перший секретар Посольства Туреччини в Китаї;

З 1978 по 1980 — керівник відділу Генеральної дирекції Кіпру та Греції, Департамент морських та авіаційних справ МЗС Туреччини.

З 1980 — Керівник відділу кабінету Міністра закордонних справ Туреччини;

З 1980 по 1984 — радник Постійної місії Туреччини при ООН в Женеві;

З 1984 по 1987 — керівник відділу Департаменту морських та авіаційних справ, керівник відділу соціальних та технічних установ МЗС Туреччини;

З 1987 по 1991 — керівник відділу Європейського Економічного співробітництва Підсекретаріату організації державного планування.

З 1991 по 1995 — радник-посланник, заступник постійного представника в місії Туреччини при ООН в Женеві;

З 1995 по 1997 — Надзвичайний і Повноважний Посол Турецької Республіки в Кабулі (Афганістан);

З 1997 по 2001 — співробітник Генеральної Дирекції протоколу, посол, радник МЗС Туреччини.

З 20.12.2001 по 2006 — Надзвичайний і Повноважний Посол Республіки Туреччина в Києві (Україна).

З 2009 — голова Бакінського офіса ОБСЄ.

Див. також
 Посольство Туреччини в Україні

Література
 В. І. Головченко. Джанкорель Алі Більге // Українська дипломатична енциклопедія: У 2-х т. /Редкол.:Л. В. Губерський (голова) та ін. — К: Знання України, 2004 — Т.1 — 760с. ISBN 966-316-039-X

Посилання
 Україна дипломатична: Науковий щорічник. Вип. 4 / Упор. Л. Губерський, П. Кривонос, М. Кулінич, А. Денисенко. — К.: Генеральна дирекція Київської міської ради з обслуговування іноземних представництв, 2004. ISBN 966-7522-07-5
 «День»
 TolishPress.org

Турецькі дипломати
Посли Туреччини в Україні
Посли Туреччини в Афганістані
Народились 1946


text:
"Amazing Kiss" is BoA's second single in Japan. It was released July 25, 2001, and reached number 23 on the Oricon chart.

Track listing
 Amazing Kiss (4:36)
 Someday, Somewhere (4:07)
 Amazing Kiss ~English Version~ (4:36)
 Amazing Kiss (Instrumental) (4:36)
 Someday, Somewhere (Instrumental) (4:04)

Charts

BoA songs
2001 singles
2001 songs
Dance-pop songs
South Korean synth-pop songs
Torch songs


text:
, va ser una actriu estatunidenca.

Biografia
Marnie Schulenburg va néixer a Cap Cod, Massachusetts. Té una germana gran, Corinna, dramaturga, i un germà petit, Allan, professor de música. Es va graduar a l'escola secundària de Barnstable l'any 2002 on va actuar en musicals i cantar en el conjunt vocal de jazz. Va fer classes de dansa i cant al Conservatori de Cape Cod.

El maig de 2006 es va graduar a la Universitat DeSales (de Center Valley, Pennsylvania amb una llicenciatura en teatre. A DeSales es va dedicar al teatre, tant musical com clàssic, inclòs el de William Shakespeare.

El setembre de 2006, es va traslladar a Nova York i va començar a fer una audició per actuació. Es va unir al Gremi de Dramaturgs d'Amèrica on va participar en obres de lectura i també va participar en el Flux Theatre Ensemble.

El 2006, Marnie Schulenburg va ser elegida com Alison Stewart i va fer el seu debut quan el personatge va fer una aparició crossover a The Young and the Restless el 22 de febrer de 2007, i més tard va debutar a As the World Turns el mes següent. Marnie Schulenburg i l'actriu Adrienne Frantz apareixen a la mini telenovel·la en línia Digital Daytime: LADiaries. Schulenburg va continuar amb As the World Turns fins al seu darrer episodi, el 7 de setembre de 2010, convertint-se en l'actriu amb més temps en el paper d'Alison Per la seva interpretació d'Alison, Marnie Schulenburg va guanyar una nominació al premi Daytime Emmy com a millor actriu jove en una sèrie dramàtica el 2010 L'abril de 2020, va aparèixer en una reunió virtual del repartiment organitzada per Alan Locher.

Marnie Schulenburg va debutar al cinema a la comèdia romàntica Made for Each Other (2009). Té papers com a convidada als programes de televisió Fringe, Divorce, Manhattan Love Story, American Wives, Canterbury Law, Elementary i Bloods Va aparèixer a la sèrie Alpha House d'Amazon Prime Video com a Crystal en els dos últims episodis de la seva primera temporada. Schulenburg va interpretar Sherry Tanner en tres episodis de la sèrie de comèdia dramàtica Royal Pains. Va aparèixer a les produccions teatrals del Pennsylvania Shakespeare Festival As You Like It (2006) i South Pacific (2011). Va aparèixer al documental One Night Stand (2011) al costat de Cheyenne Jackson, Jesse Tyler Ferguson i Rachel Dratch. La pel·lícula segueix els actors durant 24 hores mentre componen música, escriuen un guió i lletres i aprenen línies, ja que l'espectacle s'obrirà i tancarà una nit al Gramercy Theatre de la ciutat de Nova York.

El 2013, va interpretar el paper de Jo Sullivan a You Only Live Once d'ABC. El 2014, va començar a retratar l'ambiciosa actriu Peyton Adams a Tainted Dreams que es va estrenar a YouTube el 30 de desembre de 2013 i més tard es va traslladar exclusivament a Amazon i Amazon Prime. Creat per Sonia Blangiardo, és un "fulletó dins d'un fulletó" que segueix el drama entre bastidors de la telenovel·la de ficció Painted Dreams. L'abril de 2019, va fer una aparició d'estrella convidada com a Stacy a The Good Fight de CBS.

Vida privada
El 15 de setembre de 2013, Marnie Schulenburg es casa amb el seu xicot, amb qui sortia des de feia deu anys, l'actor Zack Robidas. Dóna a llum la seva filla, Coda Jones, el 12 de desembre de 2019.

Malaltia i mort
El maig de 2020, Marnie Schulenburg revela que se li ha diagnosticat un càncer de mama metastàtic, que els metges van confondre amb un diagnòstic de mastitis comuna a les noves mares. Ella descriu el seu càncer com « el tipus més insidiós, el càncer de mama inflamatori que no sembla un càncer de mama típic, és més agressiu, afecta les dones més joves i es disfressa com una infecció de la lactància. ». « Com es celebra un aniversari després d'haver estat diagnosticat amb càncer de mama en fase quatre enmig d'una pandèmia mundial mentre cria un nen de 5 mesos ? ", va escriure en una publicació d'Instagram. Els seus amics i familiars creen una pàgina de GoFundMe per a les seves despeses mèdiques i l'objectiu de  s'assoleix a l'octubre de 2020. El 17 de maig de 2022, quatre dies abans del seu 38 aniversari, Schulenburg va morir de la malaltia en un hospital de Bloomfield, Nova Jersey.

Filmografia parcial

Cinema
 2009: Made for Each Other:cambrera al Wing
 2011: One Night Stand: elle mateixa (documental)
 2013: Penny Dreadful: Holly (curt)
 2013: The Golden Scallop: Lindsay O'Hara
 2014: Don-o-mite: secretària (curt)
 2017: Digital Friends: terapèuta (curt)

A la televisió
 2007: The Young and the Restless: Alison Stewart (episodi #1.8585)
 2007–2010: As the World Turn: Alison Stewart (308 episodis, nominada pel Daytime Emmy Award a la millor jove actriu en una sèrie dramàtica el 2010)
 2007: Digital Daytime: L.A. Diaries: Alison Stewart (Websérie)
 2008: La llei de Canterbury: Annabeth Moulins (episodi: "What Goes Around")
 2009: Fringe: mama (episodi: "Unleashed")
 2010: American Wives: Mégan Meyer (episodi: "Scars and Stripes")
 2010-2012, 2016: Royal Pains: Xeres Tanner (3 episodis)
 2011, 2012: Blue Bloods: Coreana (episodis: "Whistle Blower" i "Lonely Hearts Club")
 2013: Compulsive Love: Lucie (episodi: "Leena, Lucy and Lyssa")
 2013: One Life to Live: Jo Sullivan (9 episodis)
 2014: Alpha House: Crystal (episodis: "In the Saddle" et "Showgirls")
 2014: Manhattan Love Story: Anne (episodi: "Let It Go")
 2014–2017: Tainted Dreams: Peyton Adams (15 episodis)
 2015: Dog People: Liz (episodi: "Double Dog Standard")
 2017: Elementary: Maureen (episodi: "Fly Into a Rage, Make a Bad Landing")
 2019: Divorce: l'advocat de Dallas (episodi: "Knock Knock")
 2019: The Good Fight: Stacy (episodi: "The One with Lucca Becoming a Meme")
 2022: City on a Hill: Maggie Caysen ( 6 episodis)

Teatre
 2006: Al vostre gust: Célia (Pennsylvania Shakespeare Festival)
 2011: Pacífic Sud: Nellie (Pennsylvania Shakespeare Festival)

Premis i honors
  Marnie Schulenburg: Awards, a l'Internet Movie Database

Referències

Actors de Massachusetts

Morts de càncer de mama
Morts el 2022


text:
Fernando Solana Morales (Ciudad de México, 8 de febrero de 1931-Ibídem, 23 de marzo de 2016) fue un político y diplomático mexicano, que ocupó la titularidad de las Secretarías de Relaciones Exteriores, Educación Pública y la antigua Secretaría de Comercio en el gobierno de México.

Biografía
Egresado de la Universidad Nacional Autónoma de México, donde fue catedrático de las Facultades de Economía, Filosofía y Ciencias Políticas, además de haber ocupado el cargo de Secretario General de la Universidad, con el rector Javier Barros Sierra de 1966 a 1970.

Como financiero, fue director de Planeación y Finanzas de la Compañía Nacional de Subsistencias Populares (CONASUPO) durante la administración de Luis Echeverría y más tarde, en el sexenio de Miguel de la Madrid, director general del entonces nacionalizado Banco Nacional de México

Ingresó al gobierno al ser designado Secretario de Comercio por el presidente José López Portillo en 1976, menos de un año después fue designado Secretario de Educación Pública cargo que retuvo hasta el fin del gobierno de López Portillo en 1982; durante su gestión se crearon las delegaciones de la SEP en todo el país y propuso la creación del Colegio Nacional de Educación Profesional Técnica (CONALEP) y el Instituto Nacional para la Educación de los Adultos (INEA). En diciembre de 1982 el nuevo presidente Miguel de la Madrid lo nombró director general del Banco Nacional de México (Banamex), el banco privado más grande de México que acababa de ser nacionalizado por el anterior gobierno; en este cargo permaneció hasta 1988 cuando el presidente Carlos Salinas de Gortari lo designó Secretario de Relaciones Exteriores. En 1993 pasó a ocupar por unos meses el cargo de secretario de Educación Pública por segunda ocasión, al que renunció para ser candidato a senador por el Distrito Federal, postulado por el Partido Revolucionario Institucional, cargo que ejerció de 1994 a 2000. Al terminar su periodo pasó a dirigir el Fondo Mexicano para la Educación y el Desarrollo. Fue presidente del Consejo Mexicano de Asuntos Internacionales, A.C.

La Universidad Nacional Autónoma de México le confirió el doctorado Honoris Causa.

Falleció el 23 de marzo de 2016 en la Ciudad de México.

Véase también
 Gabinete de José López Portillo
 Gabinete de Carlos Salinas de Gortari

Referencias

Nacidos en Ciudad de México
Diplomáticos de México
Secretarios de Economía (México)
Secretarios de Educación Pública (México)
Secretarios de Relaciones Exteriores (México)
Miembros del PRI de la Ciudad de México
Senadores de las LVI y LVII Legislaturas de México
Alumnado de la Facultad de Economía de la Universidad Nacional Autónoma de México
Doctores honoris causa de la Universidad Nacional Autónoma de México
Políticos de Ciudad de México
Gabinete de José López Portillo
Gabinete de Carlos Salinas de Gortari
Grandes cruces de la Orden El Sol del Perú
Profesores de la Facultad de Ciencias Políticas y Sociales de la Universidad Nacional Autónoma de México
Profesores de la Facultad de Filosofía y Letras de la Universidad Nacional Autónoma de México
Profesores de la Facultad de Economía de la Universidad Nacional Autónoma de México
Senadores de la Ciudad de México
Fallecidos en Ciudad de México


text:
Comair () — южноафриканская авиакомпания со штаб-квартирой в Кемптон-Парк (Экурхулени, Гаутенг) близ Йоханнесбурга, осуществляющая регулярные пассажирские перевозки в рамках франчайзинговых соглашений с национальным авиаперевозчиком Великобритании British Airways. Является аффилированным членом глобального авиационного альянса пассажирских перевозок Oneworld.

Портом приписки авиакомпании и её главным транзитным узлом (хабом) является Международный аэропорт имени О. Р. Тамбо в Йоханнесбурге, основными пунктами назначения — Международный аэропорт Кейптаун и Международный аэропорт имени короля Чаки в Дурбане.

История
Авиакомпания Commercial Air Services была основана в начале 1946 года бывшими военнослужащими-участниками Второй мировой войны Джубертом, Мартином, Циммерманом, Хаменом и начала операционную деятельность 14 июля того же года. В 1948 году компания открыла первые регулярные пассажирские рейсы между Аэропортом Рэнда в Джермистоне, Дурбаном и Йоханнесбургом на самолёте Cessna 195.

В течение следующих десятилетий компания постепенно развивалась и к 1992 году эксплуатировала парк из реактивных самолётов Boeing 737—200 на основных маршрутах внутри страны, а также в Габороне (Ботсвана) и Хараре (Зимбабве).

В 1996 году авиакомпания заключила франчайзинговое соглашение с британским национальным перевозчиком British Airways, который в начале 2000 года стал её миноритарным владельцем. В июле 1998 года Comair стала публичной компанией, разместив свои акции на Йоханнесбургской фондовой бирже. В настоящее время 25 % акций Comair находятся в собственности её менеджеров, 52 % — в руках частных и корпоративных инвесторов, ещё 18 % принадлежит авиакомпании British Airways и 5 % — рядовым работникам Comair. По состоянию на март месяц 2007 года в штате перевозчика работало 1447 сотрудников.

В 2001 году была образована дочерняя авиакомпания kulula.com, вышедшая на рынок пассажирских перевозок ЮАР в качестве бюджетной авиакомпании.

6 сентября 2007 года Comair и British Airways продлили франчайзинговое соглашение ещё на 11 лет.

Обанкротилась в 2022 году.

Маршрутная сеть

На 5 июля 2009 года маршрутная сеть регулярных перевозок авиакомпании Comair включала в себя следующие пункты назначения:

 Маврикий
 Международный аэропорт имени сэра Сивосагура Рамгулама
 Намибия
 Виндхук — Международный аэропорт имени Хозия Кутако
 ЮАР
 Кейптаун — Международный аэропорт Кейптаун
 Дурбан — Международный аэропорт имени короля Чаки
 Йоханнесбург — Международный аэропорт имени О. Р. Тамбо хаб
 Нелспрейт — Международный аэропорт имени Крюгера Мпумаланги
 Порт-Элизабет — Аэропорт Порт-Элизабет
 Замбия
 Ливингстон — Аэропорт Ливингстон
 Зимбабве
 Хараре — Международный аэропорт Хараре
 Виктория-Фолс — Аэропорт Виктория-Фолс

Флот
По состоянию на 25 февраля 2010 года воздушный флот Comair (в раскраске ливреи British Airways) составляли следующие самолёты

Флот компании в 1970 году

Авиапроисшествия и несчастные случаи
 1 марта 1988 года. Самолёт Embraer EMB 110 Bandeirante, следовавший регулярным рейсом 206, потерпел крушение в международном аэропорту Йоханнесбурга. Погибли все 17 человек на борту.

Примечания

Ссылки
 Официальный сайт авиакомпании Comair

Упразднённые авиакомпании ЮАР
HNA Group


text:
Five (stylised as FIVE or ⠋⠊⠧⠑ in Braille) is the fifth studio album by British post-punk band, White Lies. The album was released on 1 February 2019 through PIAS.

Following the tour for their previous album, Friends, White Lies began writing material for their fifth studio album, and entered the studio to record in the Spring and Summer 2018. The album and corresponding lead single, "Time to Give" were jointly announced on 17 September 2018. Three more singles and two music videos were released prior to the February release of the album, including "Believe It" and "Tokyo".

On review aggregator sites such as Album of the Year and Metacritic, Five has enjoyed the highest aggregate ratings of any album the band has released.

Background and recording
During the fall of 2017, the Friends Tour wrapped up, and towards the final month of touring, White Lies began writing new songs for their next studio album. In an September 2017 interview with Digital Spy Harry McVeigh said that the band planned to begin recording in 2018 for their next album. Ahead of recording, McVeigh also said sound-wise, the demos for Five had more guitar emphasis than synthesizer emphasis, which was a bit of a departure from their previous couple albums. "Listening to the songs we have already, they are quite a bit more guitar-heavy than the demos we had for the last album."

During this time, the band's contract with BMG ended leaving them stranded to find another record label before working on a new album. Lead singer, Harry McVeigh, described the period between BMG and PIAS as stressful saying "there was a little bit of pressure, we self-funded it so after we recorded the record we were thinking, 'Oh fuck, are we actually going to get a record deal?'" In an interview with Josh Williams and Dork magazine, bassist Charles Cave revealed that BMG pressured to create more radio-friendly music in order to profit for the new German investors for BMG. Cave said in regards to new contract negotiations that "we just didn't pursue it. We knew it would take too long to sort it out, so we just went elsewhere." In early to mid-2018, White Lies signed a new record contract with PIAS Recordings.

After signing with PIAS the band began working to record new material for Five (then unnamed). Recording was undertaken Spring and Summer of 2018, the band began recording the fifth album. Originally looking to court Blake Mills as a producer for Five, White Lies recruited Ed Buller, who produced the bands first and third albums, To Lose My Life... and Big TV to produce the album. Buller was recruited to produce the album help the band captivate the sound of To Lose My Life... and Big TV while allowing the band to have more autonomy in their songwriting process.

Recording for the album took place in London and in San Francisco, where the band lives on a part-time basis. The process of recording, McVeigh said, involved "a lot of transatlantic flying. I came back for two, maybe three long sessions with Charles, coming back for a month at a time, and we wrote as much as possible in that time."

Music and composition
In describing the recording McVeigh felt the album has more eclectic and guitar-dominated influences to allow for a more varied record. "We thought it would be something that would work, to have these songs pull you off in a number of different tangents, and taking you to different places. And the production leans towards more guitars on the album. It's a bit heavier, like how we explored on our first two albums. And we tried to do a few stranger things, with songs like 'Time To Give', which was the first song we released."

In describing the sound of Five, Jack Parker, writing for All Things Loud said the album is loaded with "sprawling synth arpeggios" and called the album "the trio's most experimental and complex collections to date".

In an interview with Mark Millar of XS Noize, McVeigh said of "Tokyo" that when they were writing it "we had been listening to some cheesy 80s ballads and based the foundation of that song on that." McVeigh also said that he felt that "Never Alone" sounds similar to Joy Division and New Order.

Release and promotion

Singles
The album was first announced by the band on 17 September 2018 with the corresponding release of their first single, "Time to Give", which clocked in at 7 minutes, the longest single by the band to date. That same day the release date of 1 February 2019 was announced, as well as the Spring 2019 European tour. On the new album, White Lies described the album as a milestone in their career, as they have been active for a decade. "It marks our decade as a band, which has pushed us to expand our sound and reach new territory artistically — it marks the start of a new and exciting chapter for us."

The second single released was "Believe It" which became available for listening on 24 October 2018. Writing for Clash, Robin Murray described "Believe It" as "rousing, anthemic post-punk inclined songwriting, [that] actually deals with therapy, and the differing perspectives that exist around it." Murray further described "Believe It" as an "emphatic" track.

On 1 February 2019, Five was released on vinyl, CD, and was made available for download and streaming.

The album is reissued on 9 November 2019 as FIVE V2 with two additional tracks.

Music videos

On 1 December 2018, the music video for "Believe It" was released. The music video for "Believe It" was aired on the band's YouTube channel on 26 November 2018, and publicly released for television on 1 December 2018. The video was directed by Mexican film director, David Pablos, who is known for his previous works such as The Chosen Ones. The video was produced by Ivan Diaz Robledo and Paulina Valencia.

Filming for the music video took place in Pablos' home town of Tijuana, Baja California, Mexico. Pablos had previously directed the music video for "Take It Out On Me" from their fourth studio album, Friends.

On 10 January 2019, the music video for "Tokyo" was released. The music video was filmed during July 2018 in Tijuana, Mexico. The music video was directed by David Pablos, who also directed the music video for the band's previous single, "Time to Give". In an interview with Dork, Harry McVeigh described the band as "lucky" to work with Pablos and felt the music video was their best since their music video, "Death", which was on their debut album, To Lose My Life... back in 2009.

In further describing their work with Pablos, McVeigh told Sam Taylor in Dork magazine that Pablos' "unique knowledge of the area affording us access into some of the city's most stunning and bizarre locations helps bring to life his vision of stories of love and loss."

Critical reception

At Metacritic, which assigns a normalised rating out of 100 to reviews from mainstream publications, the album received an average score of 79, based on five reviews, indicating "generally favorable reviews".

Track listing

Personnel
 Ed Buller – co-production
 Flood – co-production
 James Brown – engineering
 Alan Moulder – mixing
 Casey Roarty – Design / Art Direction

Charts

References

External links

2019 albums
White Lies (band) albums
Albums produced by Ed Buller
Albums produced by Flood (producer)


text:
Theta Hydrae, Latinized from θ Hydrae, is a binary star system in the constellation Hydra. It is visible to the naked eye with an apparent visual magnitude of 3.9. The star system has a high proper motion with an annual parallax shift of , indicating a distance of about . Theta Hydrae forms a double with a magnitude 9.9 star located at an angular separation of .

The primary component of this system is a B-type main sequence star with a stellar classification of B9.5 V. It is a candidate Lambda Boötis star, indicating it displays an underabundance of iron peak elements. However, it is also underabundant in oxygen, a characteristic not shared by other Lambda Boötis stars. Instead, it may be a peculiar B star.

An orbiting white dwarf companion was discovered in 1998 from its X-ray emission. This degenerate star must have evolved from a progenitor that was once more massive than the current primary. Burleigh and Barstow (1999) gave a mass estimate of 0.68 times the mass of the Sun, whereas Holberg  et al. (2013) put it as high as 1.21 times the Sun's mass. The latter would put it beyond the theoretical upper limit for white dwarf remnants of typical single stars that did not undergo a merger or mass loss.

References

External links

B-type main-sequence stars
Spectroscopic binaries
White dwarfs
Hydra (constellation)
Hydrae, Theta
Durchmusterung objects
Hydrae, 22
079469
045336
3665
Lambda Boötis stars


text:
El Ejido kan syfta på följande platser:

Mexiko

 El Ejido, Guerrero, ort, Taxco de Alarcón,

Spanien

 El Ejido (ort i Spanien), Andalusien, Provincia de Almería,

Robotskapade Mexikoförgreningar
Robotskapade Spanienförgreningar


text:
Windsor Racecourse of Royal Windsor Racecourse is een paardenrenbaan gelegen in Windsor, Berkshire (Engeland). Het is een van slechts twee Britse renbanen in de vorm van een 8; de andere is Fontwell Park. Royal Windsor is een van de 15 renbanen in het Verenigd Koninkrijk die door de Arena Racing Company worden uitgebaat.

De renbaan bevindt zich langs de Theems. Westelijk van de renbaan, aan de overzijde van de rivier, ligt de roeibaan Dorney Lake die bij de Olympische Zomerspelen 2012 werd gebruikt.

De eerste wedstrijden op Royal Windsor vonden plaats in 1866. Sedert december 1998 worden er enkel nog vlakkebaanrennen gehouden. Tijdens de zomer vindt er elke maandag een avondmeeting plaats. De totale lengte van de baan is ongeveer 2,3 km (1 mijl en 3,5 furlongs).

Externe links
 Officiële website

Renbaan
Sportaccommodatie in Zuidoost-Engeland
Windsor and Maidenhead


text:
Giselbert (II.) von Lothringen (* um 890; † 2. Oktober 939) war ab 928 Herzog von Lothringen.

Leben
Giselberts Vater war Reginar I., der ein Sohn Giselberts I., des Grafen im Maasgau, und einer namentlich nicht bekannten Tochter Kaiser Lothars I. war, vielleicht Ermengarde. Von Giselberts Bruder Reginar II. stammten die späteren Grafen von Hennegau, Grafen von Flandern, Grafen von Löwen, Herzöge von Niederlothringen bzw. Brabant und die Landgrafen von Hessen ab. Die Familie Giselberts I. wird als Régniers / Reginare bezeichnet.

Sein Vater Reginar I. besaß umfangreiche Eigengüter im Hennegau, Hespengau und in den Ardennen. Seit 894/895 bekämpfte er den König von Lothringen Zwentibold, der ein unehelicher Sohn von Arnulf von Kärnten war und von diesem als König von Lothringen eingesetzt und unterstützt wurde. Nach dem Tod Arnulfs von Kärnten erkannte die lothringische Opposition unter Führung Reginars I. den minderjährigen, ostfränkischen König Ludwig das Kind an.

Im Jahr 911 wurde der in Lothringen unbeliebte Konrad I. ostfränkischer König. Reginar I. forderte den westfränkischen König Karl III. den Einfältigen auf, nach Lothringen zu kommen. Karl wurde bald danach zum König von Lothringen gewählt und Reginar I., der schon 915 verstarb, erhielt den Titel marchio. Seine Grafentitel und Lehen wurden an seinen Sohn Giselbert vererbt. Karl der Einfältige setzte jedoch in den karolingischen Stammland Lothringen Wigerich als Pfalzgrafen ein.

Giselbert von Lothringen wollte für sich die Machtfülle seines Vaters beibehalten. Wie dieser war er Laienabt der Reichsabtei Stablo-Malmedy. Es gelang ihm durch großzügige Vergabe von Kirchenbesitz, Gefolgsleute um sich zu sammeln. Seit 920 trug er den Titel princeps von Lothringen und stand im offenen Machtkampf mit Karl dem Einfältigen. Auslöser dieses Machtkampfes war der Streit bei der Neubesetzung des Bischofsamtes von Lüttich. 922/923 wurde Karl der Einfältige gestürzt, die karolingischen Anhänger in Lothringen wechselten zum ostfränkischen König Heinrich I. Als Grund gilt das Erhoffen wirksamerer Schutzmaßnahmen gegen die Ungarn- und Wikingerraubzüge. Heinrich I. gelang es, Giselbert von Lothringen für sich zu gewinnen. In den Jahren von 923 bis 925 wurde Lothringen von den Ostfranken erobert und in den Jahren 926 bis 928 war Eberhard von Franken Herzog von Lothringen.

928 wurde Giselbert Herzog von Lothringen und heiratete im gleichen Jahr Gerberga, die älteste Tochter von König Heinrich I. und Mathilde. Aus dieser Ehe entstammten Heinrich und Gerberga. Heinrich war als Minderjähriger von 940 bis zu seinem Tod im Jahr 944 Herzog von Lothringen. Giselberts Tochter Gerberga (* wohl 935; † nach 7. September 978) heiratete 949 Adalbert I. (Albert), den Grafen von Vermandois, einen Sohn Heriberts II.

Während der Herrschaft Heinrichs I. verhielt sich Giselbert loyal. 939 wollte Giselbert sich jedoch dem neuen westfränkischen König Ludwig IV. (Karolinger) anschließen. Er schloss sich der Rebellion von Heinrich, dem jüngeren Bruder Ottos I., und Eberhards von Franken an. Nach der Schlacht von Andernach am 2. Oktober 939 ertrank Giselbert auf der Flucht im Rhein. Ludwig IV. erreichte das Schlachtfeld zu spät und konnte nicht mehr eingreifen.

Auf den Rückzug nahm Ludwig IV. Giselberts Witwe Gerberga mit und heiratete sie 940. Aus dieser Ehe entstammten der spätere westfränkische König Lothar und Karl, Herzog von Niederlothringen (ein ostfränkisch/deutsches Lehen). Die Reginare (die Nachkommen Reginars II.) verloren ihren Einfluss in Lothringen. Erst nach dem Tod des letzten männlichen Karolingers, Otto von Niederlothringen (Karls Sohn), im Jahr 1012 erlangten sie ihre Macht in Niederlothringen zurück.

Richer, ein Mönch von Saint Remy, charakterisiert Giselbert von Lothringen wie folgt: Er ist kühn, unbeständig, verschwenderisch, gierig nach fremden Gut und streitsüchtig. Er redet doppelsinnig, er fragt verfänglich, er antwortet zweideutig, er stiftet oft und gern Verwirrung und Missgunst.

Literatur
 Gerd Althoff: Die Ottonen. Königsherrschaft ohne Staat. 2., erweiterte Auflage. Kohlhammer, Stuttgart 2005, ISBN 3-17-018597-7.
 Helmut Beumann; Die Ottonen. 4. Auflage. Kohlhammer, Stuttgart 1997, ISBN 3-17-014802-8

 Carl Knetsch, Das Haus Brabant. Genealogie der Herzoge von Brabant und der Landgrafen von Hessen, Darmstadt, vol. 1, 1917, S. 12
 Rudolf Schieffer; Die Karolinger. 4. überarbeitete und erweiterte Auflage. Kohlhammer, Stuttgart 2006, ISBN 3-17-019099-7
 Vita Johannis Gorziensis, MGH Scriptores 4, 368
 Genealogie des 11. Jh.: vgl. MGH, Scriptores 2, 314

Herzog (Lothringen)
Abt (Stablo-Malmedy)
Familienmitglied der Reginare
Geboren im 9. Jahrhundert
Gestorben 939
Mann


text:
The 2020 Oklahoma Sooners football team represented the University of Oklahoma during the 2020 NCAA Division I FBS football season, the 126th season for the  Oklahoma Sooners. The team was led by Lincoln Riley, in his fourth year as head coach. They played their home games at Gaylord Family Oklahoma Memorial Stadium in Norman, Oklahoma. They are a charter member of the Big 12 Conference.

Previous season
The Sooners finished the 2019 season 12–1, 8–1 in Big 12 play. Tied for the best record in conference play, the Sooners clinched a berth in the conference championship game where they defeated Baylor 30–23 in overtime to win their 13th Big 12 Championship. Oklahoma was selected as the fourth seed to play in the 2019 College Football playoff against first seed LSU in the 2019 Peach Bowl, where they lost 28–63.

Offseason

Position key

Offseason departures

Recruiting

Transfers

Outgoing

Incoming

Returning starters

2020 NFL Draft

NFL Combine

The official list of participants for the 2020 NFL Combine included Oklahoma football players : -

Team players drafted into the NFL

Preseason

Award watch lists
Listed in the order that they were released

Big 12 media days
The Big 12 media days were held on July 21–22, 2020 in a virtual format due to the COVID-19 pandemic.

Big 12 media poll

Preseason awards
2020 Preseason All-Big 12

Personnel

Roster

Coaching staff

Depth chart

Schedule

Spring Game

The 2020 Oklahoma Spring Game was set to take place on April 18, 2020, but was canceled on March 18, 2020 due to the COVID-19 pandemic.

Regular season
Oklahoma announced a revised 2020 football schedule on August 12, 2020, The 2020 schedule consists of 5 home games, 4 away games and 1 neutral-site game in the regular season. The Sooners will host 1 non-conference game against Missouri State. Oklahoma will host Baylor, Oklahoma State in the Bedlam Series, Kansas, Kansas State, and travel to Iowa State, TCU, Texas Tech, and West Virginia in regular-season conference play. Oklahoma will play Texas in Dallas, Texas at the Cotton Bowl Stadium on October 10 in the Red River Showdown, the 115th game played in the series.

The Sooners had games scheduled against Army, Tennessee and West Virginia, which were canceled due to the COVID-19 pandemic.

Game summaries

vs. Missouri State

vs. Kansas State

at Iowa State

vs. No. 22 Texas

at TCU

at Texas Tech

vs. Kansas

vs. No. 14 Oklahoma State

vs. Baylor

2020 Big XII Championship vs. No. 6 Iowa State

vs No. 7 Florida (Cotton Bowl)

Statistics

Scoring

Scores by quarter (non-conference opponents)

Scores by quarter (Big 12 opponents)

Scores by quarter (All opponents)

Rankings

Players drafted into the NFL

Postseason

Bowl game

Notes

References

Oklahoma
Oklahoma Sooners football seasons
Big 12 Conference football champion seasons
Cotton Bowl Classic champion seasons
Oklahoma Sooners football