text:
The following English words have been acquired either directly from Arabic or else indirectly by passing from Arabic into other languages and then into English. Most entered one or more of the Romance languages before entering English.

To qualify for this list, a word must be reported in etymology dictionaries as having descended from Arabic. A handful of dictionaries has been used as the source for the list. Words associated with the Islamic religion are omitted; for Islamic words, see Glossary of Islam. Rare and archaic words are also omitted. A bigger listing including many words very rarely seen in English is available at Wiktionary dictionary.

Loanwords listed in alphabetical order
List of English words of Arabic origin (A-B)
List of English words of Arabic origin (C-F)
List of English words of Arabic origin (G-J)
List of English words of Arabic origin (K-M)
List of English words of Arabic origin (N-S)
List of English words of Arabic origin (T-Z)
List of English words of Arabic origin: Addenda for certain specialist vocabularies

K
Khalsa, Khalistan  خالصة khalsa 'pure, real, proper.'

Kermes (insect genus), kermes (dye), kermes oak (tree), kermesite (mineral)  قرمز qirmiz, dye from kermes-type scale insects including (but not limited to) today's Kermes insects. The bodies of several scale insect species produce a crimson dye that in medieval times was commercially valuable for dyeing textiles. Medieval Arabic dictionaries say al-qirmiz is an "Armenian red dye", which means dye from the Armenian cochineal insects of today's English, which are distinct from the Kermes insects. The word was in use in Arabic for centuries before it started to be used in European languages, and was adopted in Europe beginning in the late 13th century, in Italy, with the same meaning as the Arabic. In Europe the meaning began to be narrowed to today's Kermes species in scientific botany and taxonomy works of the mid 16th century.

khat, cathinone  قات qāt, the plant Catha edulis and the stimulant obtained from it. Khat was borrowed directly from Arabic qāt in the mid 19th century. The technical botany name Catha was borrowed from the same Arabic in the mid-18th century (botanist was Peter Forskal).

kismet قسمة qisma, destinity, fate. Kismet was borrowed into English via Turkish from the original Arabic word qisma which means portion or lot.

kohl (cosmetics)  كحل kohl, finely powdered galena, stibnite, and similar sooty-colored powder used for eye-shadow, eye-liner, and mascara. The word with that meaning was in many travellers' reports in English, from travellers in Arabic lands, for centuries before it was adopted natively in English. Crossref alcohol which was transferred from the same Arabic word at an earlier time by a different pathway.

L
lacquer, lac  لكّ lakk, lac. The Arabic came from the Sanskrit lākh = "lac", a particular kind of resin, native in India, used to make a varnish and also used as a red colorant. Lac was valued foremostly as a red colorant in the medieval era. The medieval Arabs imported lac from India. The word entered medieval Latin as lacca | laca in the early 9th century, although instances are scarce in Latin before the 12th century. It is found late medievally in all of the Western Latinate languages. Two lesser-seen varnishing resins with Arabic word-descent are sandarac and elemi.

lazurite (mineral)  See azure.

lemon, limonene  ليمون līmūn, lemon. The cultivation of lemons, limes, and bitter oranges was introduced to the Mediterranean region by the Arabs in the mid-medieval era. The ancient Greeks & Romans knew the citron, but not the lemon, lime, or orange. Ibn al-'Awwam in the late 12th century distinguished ten kinds of citrus fruits grown in Andalusia and spelled the lemon as اللامون al-lāmūn. Abdallatif al-Baghdadi (died 1231) distinguished almost as many different citrus fruits in Egypt and spelled the lemon as الليمون al-līmūn. The Arabic word came from Persian. The lemon tree's native origin appears to be in India.

lime (fruit) ليم līm, meaning sometimes any citrus fruit, sometimes lemon and lime fruit, and sometimes a lime fruit. In Arabic līm was a back-formation from līmūn; see lemon. Medieval writers who used līm with the meaning of a lime fruit include Al-Qalqashandi (died 1414), Ibn Batuta (died 1369), and Ibn Khaldoun (died 1406). In Spanish and Italian today lima means lime fruit. In bygone centuries in Spanish and Italian lima meant also lime-lemon varieties distinct from today's lime. Pedro de Alcalá's Spanish-Arabic dictionary year 1505 translated the Spanish lima as Arabic lim. Today in English "lime" has become a color-name as well as a fruit. The color-name originated by reference to the fruit. It can be noted in passing that all the following English color-names are descended from Arabic words (not necessarily Arabic color-words): apricot (color), aubergine (color), azure (color), coffee (color), crimson (color), henna (color), lemon (color), lime (color), orange (color), saffron (color), tangerine (color).

luffa  لوف lūf, luffa. Entered European botany nomenclature from Egypt in 1638. The luffa is a tropical plant, native in Indochina, which was under cultivation with irrigation in Egypt at the time. The name has been in English botany books since the mid 18th century as Luffa. In the later 19th century it re-entered English in non-botanical discourse as "Loofah" referring to the luffa scrubbing sponge.

lute  العود al-ʿaūd, the oud. Al-ʿaūd was one of the chief musical instruments of the Arabs throughout the medieval era. The European lute word, a word now in all European languages, has its earliest records in the mid 13th century in Catalan and Spanish. The early Catalan form was laut. Spanish has alod in 1254, alaut in about 1330, laud in 1343. "The Portuguese form :pt:Alaúde clearly shows the Arabic origin." Medievally the ʿaūd of the Arabs and the lute of the Latins were very nearly the same instrument and differed mainly in the musicians' playing style. The medieval Latins borrowed the instrument from the Arabs, as well as the name. The earliest unambiguous record in English is in the 2nd half of the 14th century (Middle English Dictionary).

M
macramé  مقرمة miqrama, an embroidered cloth covering. Closely related is Arabic miqram = "decorated bedspread or tapestry". The path to English is said to be: Arabic -> Turkish -> Italian -> French -> English. 19th-century English.

magazine  مخازن makhāzin, storehouses, storerooms. Contains the Arabic root khazan = "to store" and the Arabic noun prefix m-. The word khazaanah is also used in Persian (spoken in Iran) and Dari (spoken in Afghanistan) to refer to a place of storage. The earliest known record in a European language is Latin magazenum meaning "storeroom" in 1228 at the seaport of Marseille. The other early records in European languages are in Italian and Catalan coastal cities in the 13th century, with the same meaning. The word still has that meaning today in Arabic, French, Italian, Catalan, and Russian. It was sometimes used that way in English in the 16th to 18th centuries, but more commonly in English a magazine was a storage place for ammunitions or gunpowder, and later a receptacle for storing bullets. A magazine in the publishing sense of the word started in the English language, and its start was in the 17th century meaning a store of information about military or navigation subjects.

marcasite  مرقشيثا marqashīthā, iron sulfide. Occurs in Arabic in a 9th-century minerals book, and was used by Al-Razi (died c. 930) and Ibn Sina (died 1037) and Al-Biruni (died 1048), among others. The word's earliest known records in the European languages are in Arabic-to-Latin translations dated late 12th century. In modern English, marcasite is defined scientifically as orthorhombic iron sulfide, but marcasite jewelry is jewelry made from isometric iron sulfide.

massicot  مسحقونيا masḥaqūniyā | مسحوقونيا masḥūqūniyā, a glazing material applied in the manufacture of pottery. In today's English massicot is defined as orthorhombic lead monoxide (PbO). Historically, in the late medieval and early modern West, the most common context of use of lead monoxide (including massicot) was in the manufacture of lead-based pottery glazes, and, later, lead glass. The Western word's history starts with late medieval Latin massacumia, which was a pottery glazing material in Italy in the late 13th century (sometimes lead-based and sometimes not), and came from Arabic masḥaqūniyā (mas-ha-qun-iya) meaning approximately the same.

mattress, matelasse  مطرح matrah, a large cushion or rug for lying on. In Arabic the sense evolved out of the sense "something thrown down" from Arabic root tarah = "to throw". Classical Latin matta = "mat" is no relation. The word is in Catalan-Latin in the 12th century as almatrac. It is in Italian-Latin in the 13th century as matratium, almatracium, and similar. It spread into French and English in the 14th century. The mattress word at that time in Europe usually meant a padded under-blanket, "a quilt to lie upon".

mecca  مكة makkah, Makkah is the central-most city of the Islamic world wherein people from all around the world congregate as pilgrims to perform the "Hajj". In English, however, "Mecca" refers to an epicentre of a subculture, ethnicity, common interests/demographic or certain requirement group to gather at, that is established either formally or informally. For example, "New York City is the 'mecca' of the economic world".

mohair, moiré  المخيّر al-mokhayyar, high-quality cloth made from fine goat hair (from Arabic root khayar = "choosing, preferring"). Mohair from the hair of Angora goats in Ankara province in Turkey in the early 16th century was the original cloth named mohair in the West, although earlier mohair-type cloth had been imported from the Middle East under the name camlet. Earliest record in the West is 1542 Italian. Early English was spelled "mocayare", starting 1570. The mutation in English to "mohaire" is first seen in 1619. Moiré means a shimmering visual effect from an interweaved or grating structure. It started out in French as a mutation of mohair.

monsoon, typhoon  These words referred to wind and rain events off the coasts of India and China in their earliest use in Western languages and are seen first in Portuguese in the early 16th century. Arabic sea-merchants were active in the East Indies long before the Portuguese arrived – see e.g. Islam in the Philippines and camphor and benzoin in this list. موسم mawsim, season, used in Arabic for anything that comes round once a year (such as festive season) and used by Arab sailors in the East Indies for the seasonal sailing winds. طوفان tūfān, a big rainstorm, a deluge, and used in the Koran for Noah's Flood. More about the early history of the two words among European sailors in the East Indies is in A Glossary of Colloquial Anglo-Indian Words and Phrases, and of Kindred Terms, Etymological, Historical, Geographical and Discursive, by Yule and Burnell (year 1903).

mufti (clothing style)  مفتي muftī , mufti (an expert in Islamic law). The phrase 'mufti day' is sometimes used instead of 'own clothes day' in some English speaking schools to mean a day when students and teachers can wear casual clothes or clothes in their own style rather than the institution's uniform or semi-uniform clothes. The term originated in the British Army in the early 19th century. It seems the term originated just because the clothing style of a mufti was much different from the style of the army's uniform clothing at the time.http://dictionary.com/browse/mufti

mummy  موميا mūmiyā, a bituminous substance used in medicine and in embalming, and secondarily sometimes it meant a corpse embalmed with the substance. The later-medieval Western languages borrowed the Arabic word in those senses. Post-medievally in the West the sense was extended to a corpse preserved by desiccation (drying out).

muslin  موصلي mūsilī, fine lightweight fabric made in Mosul in Mesopotamia, usually cotton, sometimes linen. The word entered Western Europe with the same meaning in the 16th and early 17th century. The fabric was imported from Aleppo by Italians at the time. The earliest record in English is muslina in a traveller's report from Aleppo in 1609. The ending -ina was an Italian addition. In Italian, a suffix -ina acts as a diminutive (communicates lightweight).

Words which may or may not be of Arabic origin
lilac  It is well documented that the common lilac tree was originally brought to Western Europe directly from Istanbul in the early 1560s. Among the earliest records of the tree and of the word in the Western European languages are in botany books in Latin by P.A. Matthiolus in 1565 and Carolus Clusius in 1576 stating that the "Lilac" tree was recently brought to Western Europe from the Turks and from Istanbul. "Lilac" is in English in the botanist John Gerarde in 1596 and 1597, a date which ranks among the word's earliest in any vernacular Western European language. The early word in Western Europe had the exclusive meaning of the common lilac tree (aka Syringa vulgaris). The tree's native place of origin was the Balkans, where it blooms in the wild with light-purple blue-ish flowers. There is reason to think the name may be descended from a Persian word for blue-ish color. The Persian is not attested as a tree or a flower; it is attested as a color. A route of intermediation involving Arabic is a slim possibility.

macabre  Records begin in late medieval French (1376). All the early records involve "the very specific phrase danse macabre, which denoted a dance in which a figure representing death enticed people to dance with him until they dropped down dead." A non-Arabic candidate for the origin of the French exists but has semantic and phonetic weaknesses. The meaning can be fitted to the Arabic مقابر maqābir = "graves". Maqābir is frequent in medieval Arabic meaning a cemetery. Medieval Portuguese almocavar = "cemetery for Muslims or Jews" is certainly from the Arabic al-maqābir. But there is no known historical context for a transfer of the Arabic (via any pathway) into the French danse macabre. That is a major weakness.

mafia  Mafia comes from Sicilian mafiusu. Further etymology uncertain and disputed. Some propose an Arabic root for mafiusu; others say the word history prior to 19th century is unknown.

mask, masquerade, mascara, masque  Late medieval Italian maschera = "mask put upon a person's face" is the source for the French, English and Spanish set of words. The first known record in Italian is dated 1351 (occurring in Boccaccio's Decameron). The source for the Italian word is highly uncertain. One possibility is the Latin precedent masca = "witch". One other possibility is the Arabic precedent مسخرة maskhara = "buffoon, jester". In the context where mask was used, "the sense of entertainment is the usual one in old authors"; see Carnival of Venice, Masquerade Ball, Mascherata.

massage  The English comes from French. The French is first recorded in 1779 as a verb masser = "to massage" which then produced the noun massage starting in 1808. The origin of the French has not been explained. Most of the early records in French are found in accounts of travels in the Middle East. The practice of massage was common in the Middle East for centuries before it became common in the West in the mid-to-late 19th century; see Turkish bath. Consequently, there has been a proposal that the French word be from Arabic مسّ mass = "to touch". But the Arabic word for massage was a different word, namely tamsīd | dallak | tadlīk. The fact that the early records in French did not use an Arabic word for massage seems to preclude the hypothesis that the word they did use was borrowed from Arabic. A different hypothesis is the Portuguese amassar = "to knead" and/or Spanish amasar | masar = "to knead", which are descended from classical Latin massa meaning "mass", "lump of material" and "kneaded dough", and are longstanding commonplace words in Spanish and Portuguese for kneading of bread dough.

 mizzen-mast  Mizzen (or mizen) is a type of sail or position of a sail-mast on a ship. English is traceable to 14th-century Italian mez(z)ana = "mizzen". The medieval mizzen was a smaller sail situated near the rear of the ship and its primary purpose was to improve steerage (it was not really for propulsion). Most dictionaries say the Italian word came from medieval native Italian mezzo meaning "middle", from a classical Latin word meaning "middle". But the mizzen sail does not have semantic concordance with "middle". The alternative is: "It is possible that the Italian word... is really adopted from Arabic ميزان mīzān = "balance". The mizen is, even now, a sail that 'balances,' and the reef in a mizen is still called the 'balance'-reef."

 mortise  The word's origin in 13th-century France is without an explanation in terms of French or Latin. Some dictionaries mention an Arabic hypothesis.

Footnotes

Lists of English words of Arabic origin

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
El Club Teos La Firma A.C. fue un equipo de fútbol de la ciudad de Boca del Río en el Estado de Veracruz en México, participó en la Segunda División de México.

Equipos de fútbol del estado de Veracruz
Equipos de fútbol fundados en 2007
Teos
Equipos de fútbol desaparecidos en 2014


text:
Reinhard Kammler (* 17. Dezember 1954 in Augsburg), Gründer der Augsburger Domsingknaben, ist ein deutscher Kirchenmusiker, Organist, Stimmbildner, Dirigent und Chorleiter. Er war von 1978 bis 1995 Domorganist, von 1995 bis 2019 Domkapellmeister an der Augsburger Kathedrale. Die Augsburger Domsingknaben leitete er von ihrer Gründung 1976 bis Ende 2019.

Werdegang

Reinhard Kammler studierte nach dem Abitur zunächst am Leopold-Mozart-Konservatorium seiner Heimatstadt Katholische Kirchenmusik, Orgel und Gesang. Anschließend absolvierte er die Hochschule für Musik in München mit dem künstlerischen Diplom. Zu seinen Lehrern zählten Karl Maureen und Klemens Schnorr (Orgel), Franz Kelch und Lydia Buschmann (Gesang) und Diethard Hellmann (Chorleitung). Als Stipendiat des Deutschen Musikrates reiste Kammler zu Hospitationsaufenthalten nach Cambridge (England) zu Stephen Cleobury (King's College Choir) und George Guest (St. John's College Choir) und nach Montserrat (Spanien) zu Ireneu Segarra (Escolania de Montserrat).

Über seine liturgischen Verpflichtungen an der Kathedrale hinaus gab Reinhard Kammler geistliche und weltliche Konzerte in Deutschland, in zahlreichen Ländern Europas, in Kanada, Japan, China, den USA, in Ecuador und Südafrika. Er begründete in Augsburg mit seinen Augsburger Domsingknaben und dem Residenz-Kammerorchester München eine kontinuierliche Aufführungstradition der Oratorien von Johann Sebastian Bach, realisierte über vier Jahrzehnte zahlreiche Konzert- und Tonproduktionen mit dem Bayerischen Rundfunk, weit über 20 Schallplatten- und CD-Einspielungen mit den Labels "Deutsche Harmonia Mundi", "ars musici" und "Deutsche Grammophon" und gastierte mit dem Opernrepertoire für Knabensolisten.

Er arbeitete als Leiter der Augsburger Domsingknaben mit internationalen Dirigenten, Orchestern, Opernhäusern und Festivals zusammen, u. a. mit:

 Daniel Harding, Kent Nagano, Valéry Gergiev, Bernard Haitink, Manfred Honeck, Thomas Hengelbrock, Konrad Junghänel, Mstislaw Rostropowitsch, Sir Neville Mariner, Mariss Jansons, Sir Colin Davis
 Münchner Philharmoniker, Chor und Sinfonieorchester des Bayerischen Rundfunks, London Symphony Orchestra, Deutsches Kammerorchester Berlin, Santa Rosa Symphony USA, Jugendsinfonieorchester Ecuador, Collegium aureum
 Staatstheater Augsburg, Bayerische Staatsoper München, Deutsche Oper am Rhein Düsseldorf, Opera National du Rhin Strasbourg, Staatstheater am Gärtnerplatz München
 Baltic Sea Festival Stockholm, Chiemsee Festival, Schwetzinger Festspiele, Festival de musique sacrée Fribourg
Außerdem ist Kammler auf regionaler wie Landesebene als Juror beim "Deutschen Chorwettbewerb" und bei "Jugend musiziert" tätig.

Preise und Ehrungen
 1977: AZ-Musikförderpreis im Fach Orgel
 1982: Preisträger beim 1. Deutschen Chorwettbewerb mit den Augsburger Domsingknaben
 1998: Verdienstmedaille "Für Augsburg"
 1998: Bayerischer Poetentaler mit den Augsburger Domsingknaben
 2000: Kulturpreisträger der Rupert-Gabler-Stiftung
 2001: Bundesverdienstkreuz am Bande
 2001: Päpstlicher Silvesterorden
 2001: Kulturpreis der Bayerischen Volksstiftung mit den Augsburger Domsingknaben
 2001: Aufnahme in den Rotary-Club Augsburg-Fuggerstadt, 2017 Paul Harris Fellow
 2003: Investitur in den Ritterorden von Heiligen Grab zu Jerusalem
 2004: Preisträger der Bücher-Dieckmeyer Stiftung mit den Augsburger Domsingknaben zur Pflege der Kirchenmusik in Bayern zum Gedächtnis an Karl Richter
 2018: BBC music magazin award für die Augsburger Domsingknaben zusammen mit dem Symphonieorchester des Bayerischen Rundfunks unter Bernard Haitink
 2019: Bayerischer Verdienstorden
 2021: Mitglied im Stiftungsrat der Christa- und Werner-Strohmayr-Kulturstiftung
 2021: Kulturpreis Bayern

Literatur
 Franz R. Miller: Musikalische Sonntagskinder – Die Augsburger Domsingknaben. Auer, Augsburg 2001.

Einzelnachweise

Kirchenmusiker
Klassischer Organist
Dirigent
Chorleiter
Domkapellmeister
Träger des Bundesverdienstkreuzes am Bande
Träger des Bayerischen Verdienstordens
Träger des Silvesterordens
Person (Augsburg)
Person (Bistum Augsburg)
Deutscher
Geboren 1954
Mann
Absolvent der Hochschule für Musik und Theater München


text:
14972 Оліено (14972 Olihainaut) — астероїд головного поясу, відкритий 30 серпня 1997 року.

Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,468.

Примітки

Див. також
 Список астероїдів (14901-15000)

Посилання

 Інформація про малі планети на сайті minorplanetcenter.net

Астрономічні об'єкти, відкриті 1997
Головний пояс астероїдів


text:
Ate (asteroide 111) é um asteroide da cintura principal com um diâmetro de 134,55 quilómetros, a 2,33270327 UA. Possui uma excentricidade de 0,10084142 e um período orbital de 1 526,25 dias (4,18 anos).

Ate tem uma velocidade orbital média de 18,49188324 km/s e uma inclinação de 4,92366797º.

Este asteroide foi descoberto em 14 de Agosto de 1870 por Christian Peters. Seu nome vem da personagem grega Até.

Ver também
 Lista de asteroides
 Cintura principal

Ligações externas

Asteroides da cintura principal
Asteroides tipo C
Objetos astronômicos descobertos em 1870


text:
Biografia
Giovanni Desiderio Bernardi imparò i primi rudimenti della glittica dal padre Bernardo (1464-1553) valente orafo che avviò lui e il fratello Orfeo all'arte dell'incisione delle pietre dure.

Iniziò la sua attività a Ferrara, alla corte del duca Alfonso I d'Este (come scrive il Vasari). Nel 1530 si trasferì a Roma, dove ebbe modo di affinare la sua arte e di farsi apprezzare dai cardinali Giovanni Salviati e Ippolito de' Medici, giungendo in breve a ritrarre papa Clemente VII. Da questo momento il suo successo fu inarrestabile come ci testimonia il Cellini.

In occasione dell'incoronazione dell'imperatore del Sacro Romano Impero Carlo V a Bologna in San Petronio (14 febbraio 1530), l'artista fece il ritratto del sovrano su una medaglia in oro. Dal 1534 al 1538 Giovanni Bernardi ricoprì l'incarico di incisore della zecca pontificia, con il perugino Tommaso Cristiani.

Dopo la morte, nel 1535, del suo mecenate, il cardinale Ippolito de' Medici, Giovanni Bernardi entrò al servizio del cardinale Alessandro Farnese per il quale eseguì numerose opere, fra cui parte degli intagli su cristallo di rocca inseriti nella famosa Cassetta Farnese: nelle quattro facce della Cassetta sono incastonati sei ovali intagliati dal Bernardi, raffiguranti scene allegoriche; sono sovrastati da targhette in cui compaiono scritte in greco e latino inerenti al soggetto.

Nel 1539 il Bernardi ritornò in Romagna, dove ebbe il merito di valorizzare e migliorare l'arte dell'incisione. Si stabilì a Faenza, dove terminò il Ciborio Farnesiano.

Dal 1º settembre 1540 al dicembre 1545 lavorò nuovamente alla Zecca papale. Rimasto vedovo e senza figli, si risposò a Faenza nel 1546 con Girolama Mondini da cui ebbe tre figli: due maschi e una femmina.

Giovanni Bernardi morì il 22 maggio 1553 ancora nel pieno della sua attività e della sua fama.

Roma ha dedicato una via a Giovanni da Castel Bolognese così come il suo paese natale gli ha dedicato la piazza principale.
La Cassetta Farnese è conservata nella Galleria Nazionale di Capodimonte a Napoli, dove un'intera sala è riservata alle opere del Bernardi.
La Pinacoteca di Napoli conserva un ritratto di incerta attribuzione che si presume riproduca le sue fattezze, per via della presenza di una grande medaglia (o cammeo) sulla falda del suo cappello. Una copia di questo ritratto, opera del pittore Giovanni Piancastelli, si trova nel Municipio di Castel Bolognese.
Nel museo storico di Vienna è conservata un'opera intitolata La battaglia di Pavia, in cristallo di rocca.

Opere
Citate dal Vasari nelle Vite.

A Ferrara
 La battaglia della Bastia - cristallo di rocca - opera perduta
 Alfonso D'Este ritratto - conio di acciaio per medaglia dritto - opera perduta
 Gesù Cristo tra la folla - conio di acciaio per medaglia rovescio- opera perduta

A Roma
 Clemente VII ritratto - medaglia dritto
 Giuseppe si manifesta ai fratelli - medaglia rovescio
 Evangelisti - 4 tondi di cristallo - Museo di Capodimonte Napoli
 Cardinale Giovanni Salviati - conio di acciaio per medaglia - non identificata
 Cardinale Ippolito de' Medici - conio di acciaio per medaglia - non identificata
 Presentazione della figlia di Dario ad Alessandro Magno - cristallo di rocca - opera perduta
 Carlo V ritratto - conio di acciaio per medaglia - Munzkabinett di Vienna
 Ratto delle Sabine - sussistono diverse placchette in bronzo
 Crocifisso con Dio Padre, Maria, Giovanni e la Maddalena e tre storie della Passione:
 Salita al Calvario
 Resurrezione

Non citate

 Sei tondi di cristallo per un candeliere d'argento:
 Centurione prega Cristo che guarisca il figlio - era nel Kaiser Friedrich Museum di Berlino
 Probatica piscina
 Trasfigurazione sul monte Tabor - Museo Nazionale di Copenaghen
 Moltiplicazione dei pani e dei pesci
 Cacciata dei mercanti dal tempio - Museo Nazionale di Copenaghen
 Resurrezione di Lazzaro
 sei ovali in cristallo per la Cassetta Farnese:
 Caccia di Meleagro - Museo di Capodimonte Napoli
 Cinghiale calidonio - Museo di Capodimonte Napoli
 Baccanti - Museo di Capodimonte Napoli
 Ercole combatte contro le Amazzoni - Museo di Capodimonte Napoli
 Battaglia navale - Museo di Capodimonte Napoli
 La presa della Goletta - Museo di Capodimonte Napoli
 Battaglia di Tunisi - Metropolitan Museum di New York
 La punizione di Tito cristallo di rocca - British Museum Londra

Note

Bibliografia
 Giorgio Vasari, Le vite de' più eccellenti pittori, scultori e architettori, edizione giuntina, 1568
 Valentino Donati, Pietre dure e medaglie del Rinascimento: Giovanni da Castel Bolognese, Belriguardo, Ferrara 1989

Altri progetti

Collegamenti esterni

Glittici


text:
Una marca de nacimiento es una mancha en la piel formada antes del nacimiento. Un poco más de 1 de cada 10 bebés tienen una marca de nacimiento vascular. Son parte del grupo de lesiones de la piel conocidas como nevos o lunares. Se desconoce la causa exacta de la mayoría de marcas de nacimiento, pero las marcas de nacimiento vasculares no son hereditarias y muchas personas las tienen. Las lesiones mal llamadas marcas de nacimiento son los hemangiomas infantiles.
Son suaves protuberancias elevadas en la piel, a menudo con una superficie de color rojo brillante, y algunas pueden tener cierto parecido a una fresa.

También se les conoce como "nevus fresa" o como "hemangiomas infantiles". Aparecen después del nacimiento, por lo general en el primer mes, y pueden ocurrir en cualquier parte de la piel. No se comprende en detalle la causa de las marcas de nacimiento. Las marcas de nacimiento son un crecimiento excesivo benigno de los vasos sanguíneos, los melanocitos, músculo liso, fibroblastos grasa, o queratinocitos. Se cree que se producen como consecuencia de un desequilibrio localizado en los factores que controlan el desarrollo y la migración de las células de la piel.

Referencias

Piel


text:
3 miejscowości w Estonii:
 Saareküla – wieś w prowincji Sarema, w gminie Laimjala.
 Saareküla – wieś w prowincji Põlva, w gminie Räpina.
 Saareküla – wieś w prowincji Viljandi, w gminie Viljandi.


text:
Haumea (simbol: ; cunoscută înainte ca 136108 Haumea) este, ca mărime, a treia planetă pitică, fiind situată în Centura Kuiper.

A fost descoperită în 2004 de o echipă condusă de Mike Brown de la Observatorul Palomar din Statele Unite și în 2005 de o echipă condusă de J. L. Ortiz de la Observatorul Sierra Nevada din Spania; a doua variantă a fost contestată.

La 17 septembrie 2008, Uniunea Astronomică Internațională a încadrat-o în categoria planetelor pitice și a fost denumită după zeița hawaiană a Pământului și a fertilității, Haumea.

Masa Haumea este de aproximativ o treime din cea a lui Pluto și 1/1400 din cea a Pământului. Deși forma sa nu a fost observată în mod direct, calculele din curba sa de lumină sunt în concordanță cu faptul că este un elipsoid Jacobi (forma ar fi dacă ar fi o planetă pitică), cu axa sa majoră de două ori mai lungă decât cea minoră. În octombrie 2017, astronomii au anunțat descoperirea unui sistem de inele în jurul Haumea, reprezentând primul sistem de inele descoperit pentru un obiect trans-Neptunian. Gravitatea lui Haumea a fost considerată până de curând suficientă pentru ca aceasta să se relaxeze în echilibru hidrostatic, deși acum nu este clar. Forma alungită a Haumea, împreună cu rotația rapidă, inelele și albedo-ul înalt (de pe o suprafață de gheață de apă cristalină), sunt considerate a fi consecințele unei coliziuni uriașe, care a lăsat Haumea cel mai mare membru al unei familii de coliziune care include mai multe trans -Obiecte Neptuniene și cele două luni cunoscute ale lui Haumea, Hiʻiaka și Namaka.

Istorie

Descoperire
Două echipe își cer creditul pentru descoperirea Haumea. O echipă formată din Mike Brown din Caltech, David Rabinowitz de la Universitatea Yale și Chad Trujillo de la Gemini Observatory din Hawaii au descoperit Haumea pe 28 decembrie 2004 pe imaginile pe care le făcuseră pe 6 mai 2004. Pe 20 iulie 2005, au publicat un rezumat al unui raport destinat să anunțe descoperirea la o conferință din septembrie 2005. [23] În această perioadă, José Luis Ortiz Moreno și echipa sa de la Instituto de Astrofísica de Andalucía de la Observatorul Sierra Nevada din Spania au găsit Haumea pe imagini realizate în perioada 7-10 martie 2003. ]Ortiz a trimis un e-mail Minor Planet Center cu descoperirea lor în noaptea de 27 iulie 2005.

Brown a acordat inițial credit pentru descoperire Ortiz , dar a ajuns să suspecteze echipa spaniolă de fraudă, aflând că jurnalele sale de observație au fost accesate de la observatorul spaniol cu o zi înainte de anunțul descoperirii.

Aceste jurnale includeau suficiente informații pentru a permite echipei Ortiz să pre-acopere Haumea în imaginile lor din 2003 și au fost accesate din nou chiar înainte de ora programată a telescopului Ortiz pentru a obține imagini de confirmare pentru un al doilea anunț către MPC pe 29 iulie. Ortiz a recunoscut ulterior că a accesat jurnalele de observație Caltech, dar au negat orice acțiune greșită, afirmând că el doar verifica dacă au descoperit un obiect nou. Imaginile de pre-descoperire ale Haumea au fost identificate încă din 22 martie 1955.

Protocolul IAU este că creditul de descoperire pentru o planetă minoră revine oricui transmite mai întâi un raport către MPC (Minor Planet Center) cu suficiente date de poziție pentru o determinare decentă a orbitei sale și că descoperitorul creditat are prioritate în alegerea unui nume. Cu toate acestea, anunțul IAU din 17 septembrie 2008, potrivit căruia Haumea fusese numită de către un comitet dual înființat pentru corpurile așteptate a fi planete pitice, nu menționa un descoperitor. Locația descoperirii a fost listată ca Observatorul Sierra Nevada al echipei spaniole, dar numele ales, Haumea, a fost propunerea Caltech; Echipa lui Ortiz propusese "Ataecina", vechea zeiță iberică a primăverii,  care, ca zeitate chtonică, ar fi fost potrivită pentru un plutino.

Nume
Până când i s-a dat un nume permanent, echipa de descoperiri Caltech a folosit porecla "Moș Crăciun" între ei, deoarece descoperiseră Haumea pe 28 decembrie 2004, chiar după Crăciun.  Echipa spaniolă a fost prima care a depus o cerere de descoperire la Minor Planet Center, în iulie 2005. La 29 iulie 2005, Haumea a primit denumirea provizorie 2003 EL61, pe baza datei imaginii descoperirii spaniole. La 7 septembrie 2006, a fost numerotată și admisă în catalogul oficial al planetei minore sub denumirea (136108) 2003 EL61.

Urmând liniile directoare stabilite la acea vreme de IAU că obiectelor clasice ale centurii Kuiper li se vor da nume de ființe mitologice asociate cu creația,  în septembrie 2006, echipa Caltech a trimis la IAU nume formale din mitologia hawaiană pentru ambele (136108) 2003 EL61 și lunile sale, pentru "a aduce un omagiu locului în care au fost descoperiți sateliții".  Numele au fost propuse de David Rabinowitz din echipa Caltech. Haumea este zeița matronă a insulei Hawaiʻi, unde se află Observatorul Mauna Kea. În plus, ea este identificată cu tata, zeița pământului și soția lui Wākea (spațiu),  care, la vremea respectivă, părea potrivită deoarece se credea că Haumea este compusă aproape în întregime din roci solide, fără gheață groasă manta peste un mic miez stâncos tipic altor obiecte cunoscute ale centurii Kuiper.  În sfârșit, Haumea este zeița fertilității și nașterii, cu mulți copii care au izvorât din diferite părți ale corpului ei; [32] aceasta corespunde roiului de corpuri înghețate despre care se crede că a rupt corpul principal în timpul unei coliziuni antice. Cele două luni cunoscute, despre care se crede că s-au format în acest mod, [34] sunt astfel numite după două dintre fiicele lui Haumea, Hiʻiaka și Nāmaka.

Propunerea echipei Ortiz, Ataecina, nu îndeplinea cerințele de numire a IAU, deoarece numele zeităților chtonice erau rezervate pentru obiecte trans-neptuniene rezonante stabil, cum ar fi plutinos care rezonează 3: 2 cu Neptun, în timp ce Haumea se afla într-un 7 intermitent: 12 rezonanță și astfel, prin unele definiții, nu era un corp rezonant. Criteriile de numire vor fi clarificate la sfârșitul anului 2019, când IAU a decis că cifrele chtonice vor fi utilizate în mod specific pentru plutini.

Orbita

Haumea este clasată ca obiect transneptunian clasic, posedând o orbită tipică: destul de excentrică, periheliul său este aproape la 35 u.a., iar afeliul său atinge 51 u.a. Ea prezintă și o înclinație semnificativă de circa 28°.

Haumea s-a aflat la afeliu în 1991, iar viitoarea sa trecere la periheliu se va produce în 2133.

Orbita lui Haumea are o excentricitate ușor mai mare decât a celorlalți membri ai familiei sale.

Haumea are o perioadă orbitală de 284 de ani pe Pământ, un periheliu de 35 UA și o înclinație orbitală de 28 °.  A trecut afeliu la începutul anului 1992  și este în prezent la mai mult de 50 UA de Soare.  Va ajunge la periheliu în 2133.  Orbita Haumeei are o excentricitate ceva mai mare decât cea a celorlalți membri ai familiei sale colizionale. Se crede că acest lucru se datorează rezonanței orbitale slabe a lui Haumea 7:12 cu Neptun modificându-și treptat orbita inițială pe parcursul unui miliard de ani,  prin efectul Kozai, care permite schimbul înclinației orbitei pentru creșterea excentricitate.

Cu o magnitudine vizuală de 17,3,  Haumea este cel de-al treilea cel mai strălucitor obiect din centura Kuiper după Pluto și Makemake și ușor de observat cu un telescop amator mare.  Cu toate acestea, deoarece planetele și majoritatea corpurilor mici ale Sistemului Solar împărtășesc o aliniere orbitală comună de la formarea lor în discul primordial al Sistemului Solar, cele mai multe sondaje timpurii pentru obiecte îndepărtate s-au concentrat pe proiecția pe cer a acestui plan comun, numită ecliptică.  Pe măsură ce regiunea cerului din apropierea eclipticii a devenit bine explorată, cercetările ulterioare ale cerului au început să caute obiecte care fuseseră excitate dinamic în orbite cu înclinații mai mari, precum și obiecte mai îndepărtate, cu mișcări medii mai lente pe cer. Aceste sondaje au acoperit în cele din urmă locația Haumea, cu înclinația sa orbitală ridicată și poziția actuală departe de ecliptică.

Posibilă rezonanță cu Neptun
Se crede că Haumea se află într-o rezonanță orbitală intermitentă de 7:12 cu Neptun.  Nodul său ascendent Ω precese cu o perioadă de aproximativ 4,6 milioane de ani, iar rezonanța este ruptă de două ori pe ciclu de precesiune, sau la fiecare 2,3 milioane de ani, pentru a reveni după o sută de mii de ani mai târziu. Marc Buie o califică drept non-rezonantă.

Caracteristici fizice

Rotatie
Haumea prezintă fluctuații mari de luminozitate pe o perioadă de 3,9 ore, ceea ce poate fi explicat doar printr-o perioadă de rotație a acestei lungimi.  Acest lucru este mai rapid decât orice alt corp de echilibru cunoscut din sistemul solar și, într-adevăr, mai rapid decât orice alt corp cunoscut cu un diametru mai mare de 100 km. În timp ce majoritatea corpurilor rotative în echilibru sunt aplatizate în sferoide oblate, Haumea se rotește atât de repede încât este distorsionată într-un elipsoid triaxial. Dacă Haumea ar roti mult mai rapid, s-ar distorsiona într-o formă de halteră și s-ar împărți în două. Se crede că această rotație rapidă a fost cauzată de impactul care a creat sateliții și familia colizională.

Planul ecuatorului Haumea este orientat aproape de marginea Pământului în prezent și este, de asemenea, ușor decalat de planurile orbitale ale inelului său și de luna sa exterioară Hiʻiaka. Deși inițial se presupunea că este coplanar cu planul orbital al lui Hiʻiaka de Ragozzine și Brown în 2009, modelele lor de formare colizională a sateliților Haumea au sugerat în mod constant planul ecuatorial al Haumea să fie cel puțin aliniat cu planul orbital al lui Hiʻiaka cu aproximativ 1 °. Acest lucru a fost susținut de observațiile unei ocultări stelare de către Haumea în 2017, care a dezvăluit prezența unui inel aproximativ coincident cu planul orbitei lui Hiʻiaka și ecuatorul lui Haumea.  O analiză matematică a datelor de ocultare de către Kondratyev și Kornoukhov în 2018 a reușit să constrângă unghiurile relative de înclinare ale ecuatorului Haumea față de planurile orbitale ale inelului său și Hiʻiaka, care s-au dovedit a fi înclinate 3,2 ° ± 1,4 ° și 2,0 ° ± 1,0 ° în raport cu ecuatorul lui Haumea, respectiv. De asemenea, au derivat două soluții pentru direcția polului nord al Haumea, arătând către coordonatele ecuatoriale (α, δ) = (282,6 °, –13,0 °) sau (282,6 °, –11,8 °).

Marime, forma, compozitie
Mărimea unui obiect al sistemului solar poate fi dedusă din magnitudinea sa optică, distanța și albedo-ul său. Obiectele par luminoase observatorilor Pământului, fie pentru că sunt mari, fie pentru că sunt foarte reflectante. Dacă reflectivitatea lor (albedo) poate fi stabilită, atunci se poate face o estimare aproximativă a mărimii lor. Pentru cele mai îndepărtate obiecte, albedo-ul este necunoscut, dar Haumea este suficient de mare și de strălucitoare pentru a putea fi măsurată emisia sa termică, ceea ce a dat o valoare aproximativă pentru albedo-ul său și, prin urmare, dimensiunea sa. Cu toate acestea, calculul dimensiunilor sale este complicat de rotația sa rapidă. Fizica de rotație a corpurilor deformabile prezice că peste o sută de zile,un corp care se rotește la fel de repede ca Haumea va fi fost distorsionat în forma de echilibru a unui elipsoid triaxial. Se crede că cea mai mare parte a fluctuației în luminozitatea Haumea este cauzată nu de diferențele locale în albedo, ci de alternanța vederii laterale și a celei terminale, așa cum se vede de pe Pământ.

Rotația și amplitudinea curbei de lumină a lui Haumea au fost argumentate pentru a pune constrângeri puternice asupra compoziției sale. Dacă Haumea ar fi în echilibru hidrostatic și ar avea o densitate scăzută ca Pluto, cu o mantie groasă de gheață peste un miez mic stâncos, rotația sa rapidă ar fi alungit-o într-o măsură mai mare decât permit fluctuațiile luminoasei sale. Astfel de considerații și-au limitat densitatea la un interval de 2,6-3,3 g / cm3.Prin comparație, Luna, care este stâncoasă, are o densitate de 3,3 g / cm3, în timp ce Pluto, care este tipic obiectelor de gheață din centura Kuiper, are o densitate de 1,86 g / cm3. Posibila densitate ridicată a Haumea acoperea valorile pentru mineralele silicatice, cum ar fi olivina și piroxenul, care alcătuiesc multe dintre obiectele stâncoase din sistemul solar. Acest lucru a sugerat, de asemenea, că cea mai mare parte din Haumea a fost acoperită cu roci cu un strat relativ subțire de gheață. O mantie groasă de gheață mai tipică obiectelor din centura Kuiper ar fi putut fi distrusă în timpul impactului care a format familia colizională Haumean.

Deoarece Haumea are luni, masa sistemului poate fi calculată din orbitele lor folosind a treia lege a lui Kepler. Rezultatul este de 4,2 × 1021 kg, 28% masa sistemului plutonian și 6% cea a Lunii. Aproape toată această masă se află în Haumea. [S-au făcut mai multe calcule model elipsoid ale dimensiunilor lui Haumea. Primul model produs după descoperirea lui Haumea a fost calculat din observațiile la sol ale curbei de lumină a lui Haumea la lungimi de undă optice: a furnizat o lungime totală de 1.960 până la 2.500 km și un albedo vizual (pv) mai mare de 0,6.  Cea mai probabilă formă este un elipsoid triaxial cu dimensiuni aproximative de 2.000 × 1.500 × 1.000 km, cu un albedo de 0.71. Observațiile efectuate de telescopul spațial Spitzer dau un diametru de 1.150 + 250
−100 km și un albedo de 0,84 + 0,1
−0,2, din fotometrie la lungimi de undă în infraroșu de 70 μm.  Analizele ulterioare ale curbei de lumină au sugerat un diametru circular echivalent de 1.450 km. [48] În 2010, o analiză a măsurătorilor luate de Telescopul Spațial Herschel împreună cu măsurătorile mai vechi ale Telescopului Spitzer a dat o nouă estimare a diametrului echivalent al Haumea - aproximativ 1300 km. [49] Aceste estimări independente ale dimensiunilor se suprapun la un diametru mediu geometric mediu de aproximativ 1.400 km. În 2013, telescopul spațial Herschel a măsurat diametrul circular echivalent al Haumea la aproximativ 1.240 km.

Cu toate acestea, observațiile unei ocultări stelare din ianuarie 2017 au pus la îndoială toate aceste concluzii. Forma măsurată a Haumea, deși alungită așa cum se presupunea anterior, părea să aibă dimensiuni semnificativ mai mari - conform datelor obținute din ocultarea Haumea este aproximativ diametrul lui Pluton de-a lungul celei mai lungi axe și aproximativ jumătate din cel al polilor săi. Densitatea rezultată calculată din forma observată a Haumea a fost de aproximativ 1,8 g / cm3 - mai mult în concordanță cu densitățile altor TNO mari. Această formă rezultată părea să fie incompatibilă cu un corp omogen în echilibru hidrostatic, deși Haumea pare a fi unul dintre cele mai mari obiecte trans-neptuniene descoperite, mai mici decât Eris, Pluto, similar cu Makemake și, eventual, Gonggong. , și mai mare decât Sedna, Quaoar și Orcus.

Un studiu din 2019 a încercat să rezolve măsurătorile conflictuale ale formei și densității Haumea utilizând modelarea numerică a Haumea ca corp diferențiat. S-a constatat că dimensiunile ≈ 2.100 × 1.680 × 1.074 km (modelarea axei lungi la intervale de 25 km) se potrivesc cel mai bine cu forma observată a Haumea în timpul ocultării din 2017, fiind în același timp compatibilă atât cu suprafața, cât și cu scalenul miezului. forme elipsoide în echilibru hidrostatic. Soluția revizuită pentru forma Haumea implică faptul că are un miez de aproximativ 1.626 × 1.446 × 940 km, cu o densitate relativ mare de ≈ 2,68 g / cm3, indicativ pentru o compoziție în mare parte a silicaților hidrați precum kaolinita. Miezul este înconjurat de o manta înghețată care are o grosime cuprinsă între aproximativ 70 la poli și 170 km de-a lungul celei mai lungi axe a acestuia, cuprinzând până la 17% din masa Haumea. Densitatea medie a Haumea este estimată la ≈ 2.018 g / cm3, cu un albedo de ≈ 0.66.

Suprafata
În 2005, telescoapele Gemeni și Keck au obținut spectre ale Haumea, care au arătat caracteristici puternice de gheață de apă cristalină, similare cu suprafața lunii lui Pluto, Caron.  Acest lucru este deosebit, deoarece gheața cristalină se formează la temperaturi peste 110 K, în timp ce temperatura suprafeței Haumea este sub 50 K, temperatură la care se formează gheață amorfă. În plus, structura gheții cristaline este instabilă sub ploaia constantă de raze cosmice și particule energetice de la Soare care lovesc obiecte trans-neptuniene. Scala de timp pentru ca gheața cristalină să revină la gheață amorfă sub acest bombardament este de ordinul a zece milioane de ani, totuși, obiectele trans-neptuniene au fost în locațiile lor actuale la temperatură rece pentru perioade de timp de miliarde de ani. Daunele provocate de radiații ar trebui să înroșească și să întunece suprafața obiectelor trans-neptuniene unde sunt prezente materialele comune de suprafață ale înghețurilor organice și ale compușilor asemănători cu tholin, cum este cazul lui Pluton. Prin urmare, spectrele și culoarea sugerează că Haumea și membrii familiei sale au suferit recent refaceri care au produs gheață proaspătă. Cu toate acestea, nu a fost sugerat nici un mecanism de refacere plauzibil. Haumea este la fel de strălucitoare ca zăpada, cu un albedo în intervalul 0,6-0,8, în concordanță cu gheața cristalină.  Alte TNO mari, cum ar fi Eris, par să aibă albedos la fel de mare sau mai mare.  Modelarea cea mai potrivită a spectrelor de suprafață a sugerat că 66% până la 80% din suprafața Haumean pare a fi gheață de apă cristalină pură, cu un factor care contribuie la albedo mare, eventual cianură de hidrogen sau argile filosilicate. Pot fi prezente și săruri anorganice de cianură, cum ar fi cianura de cupru și potasiu. Cu toate acestea, studii suplimentare ale spectrelor vizibile și în infraroșu apropiat sugerează o suprafață omogenă acoperită de un amestec intim 1: 1 de gheață amorfă și cristalină, împreună cu cel mult 8% organice. Absența hidratului de amoniac exclude criovolcanismul și observațiile confirmă faptul că evenimentul colizional trebuie să se fi produs cu mai mult de 100 de milioane de ani în urmă, în acord cu studiile dinamice.  Absența metanului măsurabil în spectrele Haumea este în concordanță cu o istorie caldă de coliziune care ar fi îndepărtat astfel de substanțe volatile,  spre deosebire de Makemake.

În plus față de fluctuațiile mari ale curbei de lumină a Haumea datorită formei corpului, care afectează în mod egal toate culorile, variațiile de culoare independente mai mici observate atât în lungimile de undă vizibile, cât și în cele din infraroșu apropiat prezintă o regiune la suprafață care diferă atât în ceea ce privește culoarea, cât și în albedo.Mai precis, o zonă mare de culoare roșu închis pe suprafața albă strălucitoare a Haumea a fost văzută în septembrie 2009, posibil o caracteristică de impact, care indică o zonă bogată în minerale și compuși organici (cu conținut ridicat de carbon) sau, eventual, o proporție mai mare de gheață cristalină.  Astfel, Haumea poate avea o suprafață pestriță care amintește de Pluto, dacă nu chiar la fel de extremă.

Inel
O ocultare stelară observată la 21 ianuarie 2017 și descrisă într-un articol din octombrie 2017 despre natură a indicat prezența unui inel în jurul Haumea. Acesta reprezintă primul sistem inelar descoperit pentru un TNO. Inelul are o rază de aproximativ 2.287 km, o lățime de ~ 70 km și o opacitate de 0,5. Se află cu mult în limita Roche a lui Haumea, care ar fi pe o rază de aproximativ 4.400 km dacă ar fi sferică (a fi nesferică împinge limita mai departe). Planul inelar este înclinat cu 3,2 ° ± 1,4 ° față de planul ecuatorial al Haumea și coincide aproximativ cu planul orbital al lunii sale exterioare mai mari Hiʻiaka.Inelul este, de asemenea, aproape de rezonanța orbitei-spin cu rotația lui Haumea (care se află pe o rază de 2.285 ± 8 km de centrul Haumea). Se estimează că inelul contribuie cu 5% la luminozitatea totală a Haumea.

Într-un studiu despre dinamica particulelor de inel publicat în 2019, Othon Cabo Winter și colegii săi au arătat că rezonanța 1: 3 cu rotația Haumea este instabilă dinamic, dar că există o regiune stabilă în spațiul de fază, în concordanță cu locația lui Haumea. inel. Acest lucru indică faptul că particulele inelului își au originea pe orbite circulare, periodice, care sunt apropiate, dar nu în interiorul rezonanței.

Sateliti
Au fost descoperiți doi sateliți mici care orbitează Haumea, (136108) Haumea I Hiʻiaka și (136108) Haumea II Namaka. Darin Ragozzine și Michael Brown i-au descoperit pe amândoi în 2005, prin observațiile lui Haumea folosind Observatorul W. M. Keck.

Hiʻiaka, poreclit la început "Rudolph" de echipa Caltech, a fost descoperit la 26 ianuarie 2005.Este exteriorul și, cu aproximativ 310 km în diametru, este cel mai mare și mai luminos dintre cele două, și orbitează Haumea într-o cale aproape circulară la fiecare 49 de zile.Caracteristicile puternice de absorbție la 1,5 și 2 micrometri în spectrul infraroșu sunt în concordanță cu gheața de apă cristalină aproape pură care acoperă o mare parte a suprafeței. [63] Spectrul neobișnuit, împreună cu liniile de absorbție similare de pe Haumea, i-au determinat pe Brown și colegii săi să concluzioneze că capturarea a fost un model puțin probabil pentru formarea sistemului și că lunile Haumean trebuie să fie fragmente din Haumea însăși.

Namaka, satelitul interior mai mic din Haumea, a fost descoperit la 30 iunie 2005 și poreclit "Blitzen". Este o zecime din masa lui Hiʻiaka, care orbitează Haumea în 18 zile într-o orbită foarte eliptică, non-kepleriană și, începând din 2008, este înclinată la 13 ° față de luna mai mare, care îi perturba orbita. Excentricitățile relativ mari, împreună cu înclinația reciprocă a orbitelor sateliților, sunt neașteptate, deoarece ar fi trebuit să fie amortite de efectele mareelor. Un pasaj relativ recent al unei rezonanțe 3: 1 cu Hiʻiaka ar putea explica orbitele excitate actuale ale lunilor Haumean.

În prezent, orbitele lunilor Haumean apar aproape exact de marginea Pământului, Namaka ocultând periodic Haumea.Observarea unor astfel de tranzite ar oferi informații precise cu privire la dimensiunea și forma Haumea și a lunilor sale, așa cum sa întâmplat la sfârșitul anilor 1980 cu Pluto și Charon. Schimbarea minusculă a luminozității sistemului în timpul acestor ocultații va necesita cel puțin un telescop profesional cu deschidere medie pentru detectare.Hiʻiaka a ocultat ultima oară Haumea în 1999, cu câțiva ani înainte de descoperire, și nu va mai face acest lucru timp de aproximativ 130 de ani. Cu toate acestea, într-o situație unică printre sateliții obișnuiți, orbita lui Namaka este puternic stricată de Hiʻiaka, care a păstrat unghiul de vizualizare al tranzitelor Namaka-Haumea încă câțiva ani.

Note

Bibliografie
 Alain Doressoundiram et Emmanuel Lellouch, Aux Confins du Système solaire, Belin, Paris 2008, 159 de pagini ISBN 978-2701146072

Legături externe
 Visualization of Haumea's orbit by NASA
 (136108) Haumea, Hiʻiaka, and Namaka at Johnston's Archive.com (updated 17 septembrie 2008)
 Anul Internațional al Astronomiei 2009 podcast: Dwarf Planet Haumea (Darin Ragozzine)
 Haumea as seen on 10 iunie 2011 by Mike Brown using the  WHT / ~0:30–3:30 dip in the brightness of Haumea+Namaka comes when Namaka crosses Haumea (Hiʻiaka, the outer moon, is blended in the images, but it rotates every 4.5 hr and adds a little variation)

Vezi și
 Planetă pitică
 Centura Kuiper
 Obiect transneptunian
 Plutoid
 Cubewano
 Uniunea Astronomică Internațională

Obiecte transneptuniene
Planete pitice
Obiecte astronomice descoperite în 2004
Cubewano
Asteroizi cu nume din mitologia hawaiiană


text:
Le Palais des sultans Bamouns est un édifice historique de la ville de Foumban, capitale du département Noun. Il est le siège du royaume Bamoun, où réside le sultan, roi du peuple bamoun établi à l'est de la rivière Noun.
vignette|gauche|upright| Le sultan Ibrahim Mbomba Njoya dans la cour du palais

Histoire
Le Palais royal de Foumban, où le roi des bamouns réside encore de nos jours, a été construit en 1917 dans le style germanique bavarois.

Le Musée du Palais raconte l'histoire de la dynastie des rois Bamoun de 1394 à nos jours, avec des informations sur le plus célèbre des rois bamoun, Ibrahim Njoya, décédé en 1933, qui créa à la fin du  un système d'écriture appelé l'écriture shü-mom.

Voir aussi

Bibliographie
 Christian Geary, Les Choses du palais : Catalogue du musée du palais Bamoum à Foumban, Franz Steiner Verlag GMBH, Wiesbaden, 1984
 Adamou Ndam Njoya, Le palais de Foumban : un chef-d'œuvre d'art et d'architecture, Éditions Ndam et Raynier, Yaoundé, Foumban, 1975, 48 p.

Articles connexes
 Royaume Bamoun
 Foumban
 Bamouns
Ibrahim Njoya
Écriture bamoun

Liens externes

Notes et références

Bamouns
Palais au Cameroun
Patrimoine culturel en Pays bamiléké


text:
Ahaus () est une ville allemande située en Rhénanie-du-Nord-Westphalie, dans l'arrondissement de Borken.

Géographie

Ahaus est situé au nord-ouest du land de Rhénanie-du-Nord-Westphalie, à la frontière avec les Pays-Bas à 40 kilomètres au Nord-Ouest de Münster. L'Ahauser Aa y prend sa source.
Son édifice le plus célèbre est le château des princes de Salm-Kirburg.

Localités
La ville se est organisée dans localités (nombres d'habitants: )

Histoire

Personnalités liées à la ville

 Verena & Nadine, duo de chanteuse de schlager

Lien externe
  Site officiel

Ahaus
Ville en Rhénanie-du-Nord-Westphalie


text:
Mitsuo Hama (japanisch , Hama Mitsuo, auch in der Schreibung: ; * 20. September 1933 in Shiojiri, Präfektur Nagano; † 22. Februar 2011 in Matsumoto, Präfektur Nagano) war ein japanischer Schriftsteller und Jugendbuchautor.

Leben
Mitsuo studierte an der Shinshū-Universität Erziehungswissenschaften. Nach seinem Abschluss arbeitete er als Vorsitzender der "Gesellschaft für Jugendliteratur Shinshū". Gemeinsam mit Takahashi Chūji und Wada Noboru gab er die Zeitschrift "Tōge no hata" () heraus. 1970 debütierte er mit "Waga haha no shozo" (, Das Bildnis unserer Mutter). Für Haru yo koi () erhielt er 1979 den Literaturpreis Roter Vogel, für "Renga no kisetsu" () erhielt er 1983 den Tsukahara-Kenjirō-Literaturpreis.

2011 starb Mitsuo im Alter von 77 Jahren an einer Lungenentzündung im Krankenhaus von Matsumoto.

Weblinks
 Webseite der Gesellschaft für Jugendliteratur Shinshū (japanisch)

Einzelnachweise

Autor
Literatur (Japanisch)
Literatur (20. Jahrhundert)
Pseudonym
Japaner
Geboren 1933
Gestorben 2011
Mann


text:
Karshomyia striatella är en tvåvingeart som beskrevs av Fedotova och Vasily S. Sidorenko 2004. Karshomyia striatella ingår i släktet Karshomyia och familjen gallmyggor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Gallmyggor
striatella


text:
José María "Pechito" López (* 26. April 1983 in Río Tercero) ist ein argentinischer Automobilrennfahrer.

López war von 2001 bis 2006 im Formelsport aktiv. Er gewann 2003 den Formel Renault V6 Eurocup und trat 2005 und 2006 in der GP2-Serie an. Seit 2007 ist López im Tourenwagensport aktiv. Von 2007 bis 2013 fuhr er in der argentinischen TC 2000. 2008, 2009 und 2012 entschied er die Meisterschaft für sich. Von 2013 bis 2016 fuhr er in der Tourenwagen-Weltmeisterschaft (WTCC), die er 2014, 2015 und 2016 gewann. Zur Saison 2016/17 kehrte López in den Formelsport zurück und startet in der FIA-Formel-E-Meisterschaft.

Karriere

Anfänge im Motorsport (2001–2006)
2001 begann López seine Motorsportkarriere im Formelsport im Formel Renault 2.0 Eurocup. In seiner ersten Saison erreichte er den 17. Platz in der Gesamtwertung. Ein Jahr später fuhr er erneut in dieser Rennserie und erreichte den vierten Rang. Außerdem startete López in der italienischen Formel Renault, in der er auf Anhieb Meister wurde. 2003 wechselte López in den Formel Renault V6 Eurocup und wurde dort für DAMS startend Meister. 2003 nahm er außerdem für Renault an Formel-1-Testfahrten teil.

2004 startete López für das von Coloni Motorsport betreute Team CMS Performance in der internationalen Formel-3000-Meisterschaft. Sein Teamkollege war Mathias Lauda. López wurde mit zwei dritten Plätzen als beste Resultate Sechster im Gesamtklassement. Mit 28 zu 5 Punkten gewann er das interne Duell gegen Lauda. Darüber hinaus bestritt er für DAMS vier Rennen im Formel Renault V6 Eurocup.

2005 wechselte López in die GP2-Serie, die Nachfolgeserie der Formel 3000. Als Teamkollege von Fairuz Fauzy ging er erneut für DAMS an den Start. Bereits bei seinem Debütrennen in Imola erreichte er mit dem zweiten Platz eine Podest-Platzierung. Beim Sprintrennen auf dem Circuit de Catalunya erzielte er seinen ersten Sieg. Mit insgesamt drei Podest-Platzierungen schloss er die Saison auf dem neunten Platz der Gesamtwertung ab, während Fauzy punktelos 24ster wurde. 2006 wechselte López innerhalb der GP2-Serie zusammen mit seinem Teamkollegen Fairuz Fauzy zu Super Nova Racing. López stand dreimal auf dem Podium, wobei ein zweiter Platz in Hockenheim sein bestes Ergebnis war. In der Meisterschaft belegte er den zehnten Platz. Fauzy wurde erneut punktelos 24ster. Darüber hinaus absolvierte López 2005 und 2006 Formel-1-Testfahrten für Renault.

TC 2000 (2007–2013)
2007 wechselte López in den Tourenwagensport. Er erhielt ein Cockpit in der TC 2000, einer argentinischen Tourenwagen-Meisterschaft. Mit drei Siegen schloss er seine Debütsaison auf dem fünften Platz ab. Außerdem startete er bei einem Rennen der American Le Mans Series (ALMS).

2008 gewann López den Meistertitel der TC 2000 mit vier Siegen. Darüber hinaus bestritt er Rennen in der FIA-GT-Meisterschaft und der Turismo Carretera Argentina.

2009 verteidigte López mit drei Siegen den Gesamtsieg der TC 2000. Darüber hinaus gewann er die argentinische Top Race V6 und entschied den Copa de Oro Rio Uruguay Seguros TC für sich. In der Turismo Carretera Argentina wurde er Zweiter, in der TC2000 Copa Endurance Series Siebter.

2010 stand er bereits als Stammpilot beim neu zugelassenen Team US F1 in der Formel 1 unter Vertrag. Nach wochenlangen Spekulationen über ein Scheitern des US-amerikanischen Motorsportprojekts löste López seinen Vertrag schließlich wieder auf. US F1 trat nie zu einem Formel-1-Rennen an. López bestritt stattdessen weiterhin Tourenwagen- und GT-Rennen. In der TC 2000 wurde er Sechster, in der TC2000 Copa Endurance Series Neunter, in der Top Race V6 22. in der Copa América und in der Turismo Carretera Argentina 36ster. Außerdem bestritt López zwei Rennen in der neugegründeten FIA-GT1-Weltmeisterschaft.

2011 gelangen López wieder bessere Gesamtplatzierungen. In der TC 2000 schloss er die Meisterschaft mit drei Siegen auf dem fünften Rang ab. In der Turismo Carretera Argentina wurde er Vierter, in der Top Race V6 Zweiter.

2012 gewann López vier TC-2000-Rennen und entschied die Meisterschaft zum dritten Mal für sich. In der Turismo Carretera Argentina wurde er 23ster, in der Top Race V6 25ster.

2013 schloss López die TC 2000 mit einem Sieg als Gesamtfünfter ab. Erfolgreicher war er in der Top Race V6, in der er Vizemeister wurde. In der Turismo Carretera Argentina erreichte er den neunten Gesamtrang. Darüber hinaus debütierte López 2013 für Wiechers-Sport in der Tourenwagen-Weltmeisterschaft (WTCC). In einem BMW 320 TC nahm er an den argentinischen Rennen in Río Hondo teil. Nach einem fünften Platz im ersten Lauf, entschied er den zweiten für sich. In der Weltmeisterschaft erreichte er damit Rang 15.

WTCC (2014–2016)

Aufgrund des starken Debüts erhielt López Ende 2013 die Möglichkeit, den Citroën C-Elysée WTCC zu testen. Anschließend wurde es als einer von drei Werksstammpiloten von Citroën Total WTCC für die Tourenwagen-Weltmeisterschaft 2014 vorgestellt. Beim Saisonauftakt in Marrakesch erzielte er von der Pole-Position startend den ersten WTCC-Sieg für Citroën. Ihm gelangen weitere Siege in Le Castellet, Salzburg, Wolokolamsk und Spa-Francorchamps. Bei seiner Heim-Veranstaltung in Río Hondo gewann er beide Rennen. In Shanghai, Suzuka und Macau folgten weitere Siege. López entschied die Weltmeisterschaft vorzeitig für sich. Ihm gelangen bei 23 Rennen zehn Siege, 17 Podest-Platzierungen und sieben Pole-Positions. Er fiel nur bei einem Rennen aus und kam sonst stets in die Top-6. Mit 462 Punkten lag er am Saisonende über 100 Punkte vor seinem Teamkollegen Yvan Muller, der mit 336 Punkten Zweiter wurde.

2015 trat López erneut für Citroën in der Tourenwagen-Weltmeisterschaft an. Er gewann bei den ersten vier Veranstaltungen in Río Hondo, Marrakesch, Mogyoród und auf dem Nürburgring jeweils das erste Rennen. Es folgten weitere Siege in Le Castellet, Vila Real, Suzuka, Shanghai, Buriram und Doha. López verteidigte seinen Weltmeistertitel. Am Saisonende lag er mit 475 zu 357 Punkten vor seinem ersten Verfolger, seinem Teamkollegen Muller. Außerdem nahm er als Gaststarter an einem Rennen der Stock Car Brasil teil.

Auch die Tourenwagen-Weltmeisterschaft 2016 bestritt López für Citroën, die nur noch zwei Werksfahrzeuge für ihn und Muller einsetzten. López gewann in Le Castellet, Orechová Potôň, Mogyoród, Marrakesch, Río Hondo und Shanghai ein Rennen und auf dem Nürburgring beide Läufe. Die Weltmeisterschaft entschied er erneut vorzeitig für sich. Mit 381 zu 257 Punkten setzte er sich gegen Muller durch.

FIA-Formel-E-Meisterschaft (seit 2016/17)
Nach drei Weltmeistertiteln in Folge verließ López den Tourenwagensport und kehrte in den Formelsport zurück. Zur FIA-Formel-E-Meisterschaft 2016/17 wechselte er in die FIA-Formel-E-Meisterschaft und erhielt ein Cockpit beim von Citroën unterstützten DS Virgin Racing Formula E Team. Für sein Debütrennen, dem Hongkong ePrix qualifizierte er sich für den dritten Platz. Im Rennen schied er aus. Bei dem nächsten Rennen in Marrakesch, Buenos Aires und Mexiko-Stadt folgten Ankünfte innerhalb der Top-10, zwei sechste Plätze und ein zehnter Rang. Beim sechsten WM-Lauf, dem Paris ePrix, erzielte López mit einem zweiten Platz seine erste Podiumsplatzierung in der Formel E. Beide Rennen in New York setzte Jose Maria López wegen eines Einsatzes in der WEC aus. Er wurde von Alex Lynn vertreten. Für die letzten beiden Rennen in Montreal stieg er wieder ins Formel-E-Cockpit. Das erste der zwei Rennen dort beendete er nicht, beim zweiten Rennen konnte er mit einem dritten Platz seine zweite Podiumsplatzierung der Saison erzielen. In der Gesamtwertung belegte er mit 65 Punkten den neunten Rang.

Sein zur Ende der Saison 2016/17 auslaufender Vertrag bei DS Virgin wurde nicht verlängert. Zum dritten Saisonrennen der Saison 2017/18 in Marrakesch wurde López von Dragon Racing als Ersatz von Neel Jani verpflichtet. Bei diesem Rennen erzielte er dank eines sechsten Platzes acht Punkte. Im Laufe der Saison erzielte er zwei weitere Platzierungen unter den ersten Zehn. Am Saisonende belegte López den 17. Rang in der Gesamtwertung.

Auch 2018/19 trat López wieder für Dragon an. Mit drei Punkten belegte er am Saisonende den 21. Platz in der Fahrerwertung.

Statistik

Karrierestationen

Einzelergebnisse in der GP2-Serie

Einzelergebnisse in der FIA-Formel-E-Meisterschaft

(Legende)

Le-Mans-Ergebnisse

Sebring-Ergebnisse

Einzelergebnisse in der FIA-Langstrecken-Weltmeisterschaft

Einzelergebnisse in der Tourenwagen-Weltmeisterschaft (WTCC)

Legende

 1: Erster im Qualifying, 2: Zweiter im Qualifying,...

Weblinks

 Karrierestatistik von José María López

Einzelnachweise

Formel-3000-Rennfahrer
GP2-Rennfahrer
Rennfahrer der 12 Stunden von Sebring
Formel-E-Rennfahrer
Rennfahrer (Argentinien)
Argentinier
Geboren 1983
Mann
Sieger der 24 Stunden von Le Mans
Langstrecken-WM-Rennfahrer


text:
KDV ist eine Abkürzung von:
 Flughafen Kadavu, IATA-Code des Flughafens auf den Fidschi-Inseln
 Kriegsdienstverweigerung
 Katholischer Deutscher Verband farbentragender Studentenkorporationen
 Katalytische drucklose Verölung
 Kraftfahrgesetz-Durchführungsverordnung 1967
 Karpatendeutscher Verein
 Korteweg-de-Vries-Gleichung, eine Gleichung für Flachwasserwellen
 Kring van Draaiorgelvrienden (Kreis der Drehorgelfreunde)
 Kundenverwaltung
 Kapelle der Versöhnung, eine von Rainald Grebe gegründete Kabarettband

KDV


text:
Гміна Тарнаватка () — сільська гміна у східній Польщі. Належить до Томашівського повіту Люблінського воєводства.

Станом на 31 грудня 2011 у гміні проживала 4061 особа.

Площа
Згідно з даними за 2007 рік площа гміни становила 82.66 км², у тому числі:
 орні землі: 63.00%
 ліси: 26.00%

Таким чином, площа гміни становить 5.56% площі повіту.

Населення
Станом на 31 грудня 2011:

Сусідні гміни
Гміна Тарнаватка межує з такими гмінами: Краснобруд, Криніце, Рахане, Томашів.

Населені пункти
Гміна складається з 34 населених пунктів, з них 16 сіл становлять повноцінну адміністративну одиницю — солтиство:
 Вепрів Тарнавацький — (Wieprzów Tarnawacki);
 Вепрів Ординацький — (Wieprzów Ordynacki);
 Домброва Тарнавацька — (Dąbrowa Tarnawacka);
 Гута Тарнавацька — (Huta Tarnawacka);
 Клоцувка — (Klocówka);
 Кунівка — (Kunówka);
 Немірувек — (Niemirówek);
 Немірувек-Колонія — (Niemirówek-Kolonia);
 Паучне — (Pauczne);
 Подгуцє — (Podhucie);
 Панків — (Pańków);
 Сумін — (Sumin);
 Тарнаватка — (Tarnawatka);
 Тарнавка-Тартак — (Tarnawatka-Tartak);
 Тарнавка-Осада — (Tarnawatka-Osada);
 Тимін — (Tymin).

Інші поселення (без статусу солтиства):
 Видмухувка — (Wydmuchówka);
 Гаювка — (Gajówka);
 Гурка — (Górka);
 Громада — (Gromada);
 Гатчиська — (Hatczyska);
 Гатчиська-Колонія — (Hatczyska-Kolonia);
 Гута Тарнавацька-Колонія — (Kolonia Huta Tarnawacka);
 Тимін-Колонія — (Kolonia Tymin);
 Калішакі — (Kaliszaki);
 Коця Воля — (Kocia Wólka);
 Клоцувка-Колонія — (Kolonia Klocówka);
 Ланові Солтиси — (Łanowe Sołtysy);
 Петринівка — (Petrynówka);
 Пучарки — (Pucharki);
 Скрипний Острув — (Skrzypny Ostrów);
 Сумінек — (Suminek);
 Тарнаватка-Осада — (Tarnawatka-osada);
 Заользє — (Zaolzie).

Примітки

Тарнаватка
Тарнаватка


text:
Castiglione di Campo è una modesta altura (73 m) dell'isola d'Elba, nei pressi del paese di Marina di Campo, anticamente sede di un insediamento fortificato di età etrusca.

Caratteristiche
Questo oppidum, che come gli altri abitati etruschi dell'isola (Monte Castello, Castiglione di San Martino etc.) controllava gli antichi commerci siderurgici, non è stato finora oggetto di scavi archeologici sistematici. L'insediamento, difeso da una cinta muraria oggi parzialmente visibile al cui interno si può riconoscere un forno con degli scarti, fu probabilmente abitato dalla prima metà del IV secolo a.C. Tra i pochi materiali archeologici recuperati, compaiono frammenti di kylikes a vernice nera e di vasellame di età romana.
Durante la seconda guerra mondiale l'altura fu utilizzata come punto d'avvistamento comunicante con le postazioni di Capo Poro e del Monte Còcchero.

Bibliografia
 Michelangelo Zecchini, Gli etruschi all'isola d'Elba, Lucca 1978.
 Michelangelo Zecchini, Isola d'Elba. Le origini, Lucca 2001.

Campo nell'Elba
Siti archeologici della provincia di Livorno


text:
Sean Townsend (born January 20, 1979 in Temple, Texas) is an American artistic gymnast. He was part of the US Men's gymnastics team at the 2000 Summer Olympics in Sydney, Australia and the 1999 World Artistic Gymnastics Championships team. He was part of the 2001 World Artistic Gymnastics Championships team where he became world champion on Parallel Bars and helped his team win a silver medal in the Team final. He also qualified to the Men's Individual All Around final where he placed 8th.

In 2001, he was a finalist for the James E. Sullivan Award.

References

External links

1979 births
Living people
People from Temple, Texas
American male artistic gymnasts
Gymnasts at the 2000 Summer Olympics
Medalists at the World Artistic Gymnastics Championships
Olympic gymnasts of the United States


text:
Маја Гојковић (Нови Сад, 22. маја 1963) српска је политичарка и правница. Гојковићева је потпредседница Владе и министарка за културу и информисање у Влади Републике Србије, бивша председница Народне скупштине Републике Србије и бивша градоначелница града Новог Сада.

Биографија
Маја Гојковић је рођена 22. маја 1963. у Новом Саду. Похађала је Основну школу "Бранко Радичевић" и гимназију "Јован Јовановић Змај". Дипломирала је на Правном факултету Универзитета у Новом Саду 1987, а правосудни испит положила 1989. године. Годину дана после је почела да ради у породичној адвокатској канцеларији, коју је основао њен отац Мита Гојковић.

Српска радикална странка
У политику је ушла почетком 90-их, прво у Народну радикалну странку, која се потом сјединила са Српским четничким покретом и тако jе формирана Српска радикална странка, у којој је обављала истакнуте партијске дужности - од секретарке странке до потпредседнице.

Маја Гојковић је била посланица Српске радикалне странке у Савезној скупштини СР Југославије од 1992.
Од 1996. па до 2000. била је и посланица у скупштини Аутономне покрајине Војводине.

Градоначелник Новог Сада
На локалним изборима у септембру 2004. године, на којима су грађани по први пут директно на изборима бирали градоначелника, Гојковићева је у другом кругу избора победила дотадашњег градоначелника Борислава Новаковића (ДС) и тако постала прва жена градоначелница у историји Новог Сада.

Због унутрашњих сукоба у СРС, 2006. године је дала оставку на место потпредседнице, а 2007. је напустила странку. Из странке је коначно искључена почетком марта 2008.

Народна партија
На локалним изборима у мају 2008. учествовала је са својим удружењем "Група грађана - Маја Гојковић", која је добила седам одборничких места у Скупштини Новог Сада. Октобра исте године регистровала је своју нову странку - Народну партију.

У октобру 2008. године је договорена коалиција Народне партије са Демократске странке Србије и Нове Србије.

Уједињени региони Србије
Председништво НП је маја 2010. године донело одлуку да се прикључи Уједињеним регионима Србије, као унији националних, регионалних и локалних странака, група грађана и појединаца. На локалним изборима 2012. године Гојковићева је била кандидат УРС-а за градоначелника Новог Сада, док је након парламентарних избора 6. маја 2012. године где је била на листи УРС постала народна посланица у Народној скупштини Републике Србије где представља Народну партију. Председништво УРС је 26. маја саопштило да је Маја Гојковић искључена из те политичке организације уз саопштење да је грубо прекршила коалициони споразум и нудила мандате Народне партије Демократској странци мимо сазнања и сагласности УРС-а.

Српска напредна странка

Крајем 2012. своју странку припаја Српској напредној странци, где постаје чланица председништва.

Дана 23. априла 2014. постаје председница Народне скупштине Републике Србије. За њен одабир је гласало 194 посланика.

Контроверзе
У својству потпредседнице Српске радикалне странке, Маја Гојковић је 14. јула 1995. године, три дана након почетка масакра у Сребреници дала изјаву: "Поздрављамо брзу акцију ВРС, којим је коначно ослобођена српска Сребреница и којим је угашено једно од најзначајнијих жаришта муслиманског терора".

Током посете Ирану 2015. године је носила једну од најстрожијих форми хиџаба (ал-амиру), иако је протокол посете налагао да је довољно покривање главе ешарпом. Невладине организације и поједине јавне личности су критиковале Мају Гојковић због оваквог геста, наводећи је тиме шаље лошу поруку женама, поготово оним које се боре против радикализма.

Њено председавање Народном скупштином је било мета критика због праксе да помоћу звона посланицима из владајуће већине сугерише да гласају за предлоге. Невладина организација -{Freedom House}- је 2018. године у извештају о политичким и медијским слободама у Србији навела да Маја Гојковић председава парламентом изразито партијски, са великим бројем прекида и казни упућеним опозиционим посланицима. Европска комисија, извршни орган Европске уније, је у извештају о Србији у мају 2019. године скренула пажњу да је владајућа партија довела до погоршања могућности за ефикасну расправу у парламенту и онемогућила адекватан надзор извршне власти, као и да су опозиционе странке отпочеле бојкот седница.

Референце

Спољашње везе

 Maja Gojković на сајту parlament.gov.rs
 Моја врата за дијалог су стално отворена - разговор недеље ("Политика", 16. јун 2019)
 Културу не дамо - разговор недеље ("Политика", 8. јануар 2023)

Рођени 1963.
Политичари из Новог Сада
Српски политичари
Градоначелници Новог Сада
Народни посланици Скупштине Србије
Бивши ученици гимназије "Јован Јовановић Змај"
Чланови СНС


text:
Смешанная сборная Швейцарии по кёрлингу на колясках — национальная сборная команда (в которую могут входить как мужчины, так и женщины), представляет Швейцарию на международных соревнованиях по кёрлингу на колясках. Управляющей организацией выступает Ассоциация кёрлинга Швейцарии ().

Результаты выступлений

Зимние Паралимпийские игры

(данные отсюда:)

Чемпионаты мира

(данные отсюда:)

Квалификационные турниры на чемпионаты мира

(данные отсюда:)

Примечания

Ссылки
 Швейцария — Раздел результатов и статистики на сайте WCF
 Официальный сайт Ассоциации кёрлинга Швейцарии

См. также
 Мужская сборная Швейцарии по кёрлингу
 Женская сборная Швейцарии по кёрлингу
 Смешанная сборная Швейцарии по кёрлингу
 Смешанная парная сборная Швейцарии по кёрлингу
 Смешанная парная сборная Швейцарии по кёрлингу на колясках
 Мужская сборная ветеранов Швейцарии по кёрлингу
 Женская сборная ветеранов Швейцарии по кёрлингу

Швейцария
Кёрлинг в Швейцарии
Кёрлинг


text:
Павел Васильевич Пошехонов (1928—1979) — советский учёный, доктор технических наук, профессор.

Автор более 150 научных трудов и ряда изобретений в области электроники.

Биография
Родился в Ленинграде 12 июля 1928 года в семье служащих.

Свои школьные годы, которые пришлись на Великую Отечественную войну, жил в деревне в Ярославской области с бабушкой и младшей сестрой. Там учился в школе и работал в колхозе. В Ленинград к родителям вернулся в 1944 году, окончив восьмой класс школы. В Ленинграде Павел продолжил учёбу и в 1945 году окончил девятый класс средней школы. Продолжив учиться в вечерней школе, одновременно посещал подготовительные курсы в Ленинградском электротехническом институте (ЛЭТИ, ныне Санкт-Петербургский государственный электротехнический университет). В 1946 году стал студентом ЛЭТИ и в 1951 году окончил его, получив диплом с отличием. Продолжив обучение в аспирантуре ЛЭТИ, в 1955 году окончил её и защитил кандидатскую диссертацию на тему «Тепловой расчет мощных рентгеновских трубок с охлаждением проточной жидкостью при длительных непрерывных нагрузках».

Молодой учёный был направлен в Рязанский радиотехнический институт (РРТИ, ныне Рязанский государственный радиотехнический университет), где начал работать в должности старшего преподавателя кафедры «Радиотехническая электроника» факультета радиотехнической электроники. В 1966 году П. В. Пошехонов защитил диссертацию на соискание учёной степени доктора технических наук, в 1970 году получил степень доктора а, затем — учёное звание профессора. В 1967 году Павел Васильевич был избран деканом факультета электроники, в 1968 году назначен проректором РРТИ по учебной работе, с 1968 по 1979 год — проректор по учебной работе.

Наряду с научно-педагогической, занимался общественной деятельностью — в период с 1973 по 1975 год являлся депутатом Октябрьского районного совета депутатов трудящихся.

Награждён орденом «Знак Почёта» и медалями.

Умер в Рязани в 1979 году. Был похоронен на Новогражданском кладбище города.

Примечания

Ссылки
 Пошехонов Павел Васильевич
 ПОШЕХОНОВ ПАВЕЛ ВАСИЛЬЕВИЧ — 80 лет со дня рождения
 Собрание, посвященное 80-летию со дня рождения Павла Васильевича Пошехонова

Выпускники Санкт-Петербургского электротехнического университета
Преподаватели Рязанского государственного радиотехнического университета
Депутаты районных советов РСФСР


text:
Epimenia arabica is een Solenogastressoort uit de familie van de Epimeniidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1991 door Salvini-Plawen & Benayahu.

Epimeniidae


text:
NGC 3664 = Arp 5 ist eine Balken-Spiralgalaxie vom Hubble-Typ SBm im  Sternbild Löwe auf der Ekliptik. Sie ist etwa 57 Millionen Lichtjahre von der Milchstraße entfernt und hat einen Durchmesser von etwa 40.000 Lichtjahren. Vermutlich ist die Galaxie gravitativ an PGC 35042 (NGC 3664A / KPG 283a) gebunden und gilt als Mitglied der NGC-3640-Gruppe (LGG 233).

Halton Arp gliederte seinen Katalog ungewöhnlicher Galaxien nach rein morphologischen Kriterien in Gruppen. Diese Galaxie gehört zu der Klasse Spiralgalaxien mit geringer Flächenhelligkeit (Arp-Katalog).

Im selben Himmelsareal befinden sich u. a. die Galaxien NGC 3640, NGC 3641, NGC 3643, NGC 3647.

Das Objekt wurde am 16. März 1879 von dem deutschen Astronomen Ernst Wilhelm Leberecht Tempel entdeckt.

Weblinks

 SIMBAD Astronomical Database
 ARP ATLAS OF PECULIAR GALAXIES
 Seligman Arp

Einzelnachweise

Balkenspiralgalaxie


text:
Augustin Bianchini, né le , est un skieur alpin français.

Biographie
Augustin Bianchini est licencié au Club des Sports de Méribel.

En 2015, il intègre le Comité de Savoie. En mars 2016, Il devient champion de France de slalom géant U16 (moins de 16 ans) et vice-champion de France de slalom U 16 à Font-Romeu. L'année suivante, en février 2017, il prend la  place du slalom  du Festival Olympique de la Jeunesse Européenne à Erzurum/Palandoken, ainsi que la  place de l'épreuve par équipes nationales avec ses
partenaires de l'équipe de France : Doriane Escané, Anouck Errard et Clément Guillot. En mars, il est champion de France U18 (moins de 18 ans) de slalom géant.

En , il dispute sa première épreuve de Coupe d'Europe dans le slalom de Chamonix. En mars il est sacré triple champion de France U18 à Tignes en remportant la descente, le super G et le slalom géant. Il intègre l'équipe de France Juniors à partir de la saison 2018-2019.

En janvier 2019, il marque ses premiers points en Coupe d'Europe dans les slaloms de Val-Cenis. En février il dispute ses premiers championnats du monde juniors de ski alpin (moins de 21 ans). Le 22 février à Val di Fassa, au sein de l'équipe de France, il devient Champion du Monde Juniors par équipe mixte  avec ses partenaires Doriane Escané, Marie Lamure et Jérémie Lagier . C'est la  fois que l'équipe de France remporte cette compétition.

En janvier 2020, il obtient son premier top-15 en Coupe d'Europe en prenant la  place du slalom de Vaujany. Il dispute les championnats du monde juniors en mars à Narvik mais la pandémie de Covid-19 met fin à ces championnats avant les épreuves techniques, et clôt définitivement la saison.

Fin décembre 2020, il décroche son premier top-10 en coupe d'Europe en prenant la  place du slalom de Val di Fassa.  Début janvier 2021, il prend la  place du slalom de coupe d'Europe de Val-Cenis. Ces bons résultats lui permettent de disputer fin janvier  ses premières épreuves de Coupe du monde dans les 2 slaloms de Chamonix.

Fin mars 2021 à Châtel, il frôle le podium des Championnats de France Elite de combiné, en prenant une bonne  place, qui lui permet d'être sacré Champion de France U21 (moins de 21 ans) du combiné.

Début 2022, il prend deux bonnes  places dans les slaloms de Coupe d'Europe de Vaujany et Almåsa et termine à le  place du classement de la discipline.

Palmarès

Coupe du monde

 4 slaloms disputés (à fin mars 2022)

Championnats du monde junior

Coupe d'Europe

34 épreuves disputées (à fin ) :
 4 tops-10

Classements

Festival Olympique de la Jeunesse Européenne

Championnats de France

Élite

Jeunes

6 titres de Champion de France

Juniors U21 (moins de 21 ans)
2021 à Châtel :
 Champion de France de combiné

Cadets U18 (moins de 18 ans)
2018 à Tignes :
 Champion de France de descente
 Champion de France de super G
 Champion de France de slalom géant

2017 au Grand-Bornand :
 Champion de France de slalom géant

Minimes U16 (moins de 16 ans)
2016 à Font-Romeu :
 Champion de France de slalom géant
 Vice-champion de France de slalom

Benjamins U14 (moins de 14 ans)
2012 à Mégève :
 des championnats de France de super G

Notes et références

Liens externes

Skieur alpin français
Naissance en mai 2000


text:
Семён Афана́сьевич Венге́ров (, Лубны, Полтавская губерния, Российская империя — 14 сентября 1920, Петроград, РСФСР) — русский , историк литературы, библиограф и редактор.

Биография
Родился в Лубнах Полтавской губернии в 1855 году в еврейской семье. Родители: Хонон (Афанасий) и Паулина Венгеровы. Детские годы провёл в Минске. Первоначальное образование — домашнее. По спискам домовладельцев 1889 года, его отцу Афанасию Леонтьевичу Венгерову в Минске принадлежали дома № 10 и № 19 по Преображенской улице, дом № 4 по Сергеевской улице и дом № 7 на площади на пересечении улиц Немиги и Романовской слободы.

С 1868 года учился в 5-й гимназии в Петербурге (в списке выпускников 1872 года он значится как Симон Венгеров (по окончании гимназии принял христианство), затем в Медико-хирургической академии (1872—1874). Интересно, что в этой же гимназии в 1875 году сдавал экзамены на аттестат зрелости ещё один Семён Венгеров

Окончив юридический факультет Санкт-Петербургского университета в 1879 году, служил помощником присяжного поверенного: с 11 октября был помощником присяжного поверенного В. И. Жуковского.

Экстерном сдал экзамен по историко-филологическому факультету в Юрьевском университете в 1880 году и был приглашён на кафедру истории русской литературы Санкт-Петербургского университета для подготовки к профессорскому званию, но из-за материальных трудностей в 1882 году покинул университет и восемь лет служил в правлении Либаво-Роменской железной дороги. С 1882 по 1885 годы находился под негласным надзором полиции.

С 1890 года целиком отдался историко-литературной и библиографической деятельности. В 1897 году был назначен приват-доцентом Санкт-Петербургского университета, но в 1899 году уволен как политически неблагонадёжный. Вновь допущен к педагогической деятельности в 1906 году. В 1909 году Харьковский университет по совокупности работ присвоил Венгерову степень доктора русской словесности. В 1910 году он был избран профессором Бестужевских курсов и Психоневрологического института. С 1917 года был директором Российской книжной палаты, с 1919 — профессором Петроградского университета.

Скончался 14 сентября 1920 года в Петрограде, где последние 10 лет жил в доходном доме П. В. Симонова (Загородный проспект, 9). Похоронен на Литераторских мостках Волковского кладбища (фото могилы).

Литературная деятельность
Печататься начал с 17 лет. Деятельно сотрудничал в «Неделе», «Русском мире», «Русской мысли», «Русском богатстве», «Вестнике Европы» и других журналах.

Редактировал журнал «Устои» (1882), литературный отдел как 82-томной Энциклопедии, так и «Нового энциклопедического словаря» Брокгауза и Ефрона, «Библиотеку великих писателей» того же издательства, Библиотеку издательства «Светоч» (ряд запрещённых до первой русской революции царской цензурой сочинений Степняка-Кравчинского, М. Штирнера, Белинского («Письмо к Гоголю»), «Русскую литературу XX века» 1914—1917  Часть 1 «Истории новейшей русской литературы» была запрещена цензурой (1885).

Венгеров написал много трудов. Из методологических работ наиболее известны: «Основные черты истории новейшей русской литературы» (Санкт-Петербург, 1897, 2-е издание с прибавлением этюда о модернизме; переводы на немецкий, болгарский и чешский языки) и «Героический характер русской литературы» (Сочинения, том I, Санкт-Петербург, 1911).

Несомненное значение Венгерова для русского литературоведения. Его грандиозно задуманный «Критико-биографический словарь русских писателей и учёных» (вышло 6 томов, Санкт-Петербург, 1889—1904; издание не окончено) и «Источники словаря русских писателей» (4 тома, Санкт-Петербург, 1900—1917; издание также не окончено).

«Русские книги» Венгерова (3 тома, Санкт-Петербург, 1896—1898; также не закончено) — ценнейший вклад в библиографию русской литературы. Большую ценность представляют венгеровские издания сочинений А. С. Пушкина (6 томов) и В. Г. Белинского (11 томов, единолично им прокомментированные; 12-й том вышел под редакцией Спиридонова). Венгеров редактировал и лучшие в России издания (Брокгауз-Ефрон) европейских классиков: Шекспира (5 томов), Мольера (2 тома), Шиллера (4 тома), Байрона (3 тома). Из оставленной Венгеровым картотеки исследователи ещё долго будут черпать сведения.

С 1891 года — редактор отдела истории русской литературы словаря Брокгауза-Ефрона.

По инициативе Венгерова в 1908 при Петербургском университете создан известный Пушкинский семинарий, который начал составление словаря поэтического языка Пушкина и опубликовал ряд работ о поэте (сборники «Пушкинист», 1914—1918).

Семья
Родители:
 Отец — Афанасий Леонтьевич (Хонон Лейбович) Венгеров (?—1892), уроженец Конотопа, был директором банка в Минске.
 Мать — немецкая еврейская писательница Паулина Юлиевна (Полина Юделевна) Венгерова (урождённая Эпштейн; 1833, Бобруйск — 1916, Минск), из купеческой семьи, автор известных мемуаров «Записки бабушки: Картины из истории культуры русских евреев в XIX столетии» (1908—1910, Берлин).
Сёстры:
 Елизавета Афанасьевна Венгерова (в замужестве Вилькина, 1853 — ?), жена издателя, редактора и переводчика Николая (Нисона) Львовича Вилькина.
 Фаина Афанасьевна Венгерова (в замужестве Слонимская, 1857—1944).
 Изабелла Афанасьевна Венгерова (1877, Минск — 1956, Нью-Йорк), пианистка, педагог.
 Зинаида Афанасьевна Венгерова (1867, Гельсингфорс — 1941, Нью-Йорк), литературный критик, историк западноевропейской литературы, переводчица, третья жена поэта и драматурга Николая Максимовича Минского (Виленкина).
 Мария Афанасьевна Венгерова (в замужестве Александрова).

Жена (с 1902):
 Раиса (Роза) Александровна Венгерова (урождённая Ландау, 1857—1918).
Дети:
 Алексей Семёнович Венгеров (1881—1915) — один из авторов «ЭСБЕ», юрист по профессии, погиб на фронте Первой мировой войны.
 Всеволод Семёнович Венгеров (26 августа 1887, Петербург — 17 ноября 1938, Каркаралинск), участник революционного движения, расстрелян, реабилитрован посмертно.
 Сергей Семёнович Венгеров (1897—1920).
 Евгения Семёновна Венгерова (по мужу Флеер, 1895—1942).
 Людмила Семёновна Венгерова (1890—1921).
 Софья Семёновна Венгерова (1885 — 8 июня 1920).
Племянники:
 Михаил Леонидович Слонимский (1897—1972), писатель и литературный критик.
 Внучатый племянник — Сергей Михайлович Слонимский (1932—2020), композитор, педагог, музыковед.
 Николас (Николай Леонидович) Слонимский (1894—1995), американский музыковед, композитор, пианист, дирижёр, лексикограф.
 Александр Леонидович Слонимский (1881—1964), писатель и литературовед.
 Юлия Леонидовна Слонимская (в замужестве Сазонова, 1887—1957), поэтесса, прозаик, историк русской литературы.
 Людмила Николаевна Вилькина (в замужестве Виленкина, 1873—1920), поэтесса, писательница и переводчица, вторая жена поэта и драматурга Николая Максимовича Минского (Виленкина).

Двоюродный брат — шахматист Семён Зиновьевич Алапин. Двоюродная сестра — Анна Ильинична Войтоловская (1879—1953) — была замужем за Львом Наумовичем Войтоловским, врачом, журналистом, литературным критиком. Троюродный брат — Александр Александрович Смирнов, филолог, литературовед, переводчик. Родственницей С. А. Венгерова была также Флора Овсеевна Вербловская — мать поэта Осипа Мандельштама.

Библиография

Избранные труды
 Собрание сочинений Венгерова, СПБ., 1911—1913. Вышло 5 томов (1913).
 Русская литература в её современных представителях — И. С. Тургенев [1875]; А. Ф. Писемский [1884];
 История новейшей русской литературы (1886, уничтожено цензурой);
 Историко-литературный сборник «Русская поэзия» (комментированное собрание произведений русских поэтов с библиографией, 2 тома, СПБ., 1897 и 1901);
 Эпоха Белинского, СПБ., 1905;
 Очерки по истории новейшей русской литературы, СПБ., 1907, 2-е изд.

Примечания

Литература

 Беляев Н. С. Книги с дарственными надписями из собрания С. А. Венгерова в фонде библиотеки Пушкинского Дома // Печать и слово Санкт-Петербурга. Петербургские чтения-2015 : сб. науч. тр. — СПб., 2016. — Ч. 1. — С. 17—24.

 Венгеров, Семён Афанасьевич // Критико-биографический словарь русских писателей и учёных на сайте «Руниверс»
 Венгеров Семен Афанасьевич // Словарь членов Общества любителей российской словесности при Московском университете, М., 1911;
 Владиславлев И. В. Русские писатели, изд. 4-е, М.-Л., 1924;
 Горнфельд А. Г. Литература и героизм // О русских писателях. Т. I. — СПб., 1912;
 Ефимов Н. Своеобразие русской литературы. — Одесса, 1919;
 Здобнов Н. В. История русской библиографии до начала XX в. 3-е изд. — М., 1955;
 Ильинский Л. К. С. А. Венгеров // Известия II отд. Академии наук. — 1923, XXVIII. — Л., 1924;
 Калентьева А. Г. Влюблённый в литературу. — М., 1964;
 Кауфман А. Влюбленный в литературу (Памяти С. А. Венгерова) // «Вестник литературы». — 1920. — № 9(21);
 Машкова М. В. История русской библиографии начала XX в. (до октября 1917 г.). — М., 1969;
 Мезьер А. В. Словарный указатель по книговедению, изд-во «Колос». — Л., 1924. — С. 33—34, 741—742;
 Михеева Г. В. История русской библиографии 1917—1921 гг. — СПб., 1992;
 Палей А. Р. Выдающийся деятель книги // Альманах библиофила. — 1975. — Вып. 2;
 Поляков А. С. Труды профессора С. А. Венгерова. Библиографический перечень. — М., 1916;
 Сухорукова Е. М. Архив и библиотека С. А. Венгерова // Библиография. — 2005. — № 3;
 Фомин А. Г. С. А. Венгеров как профессор и руководитель Пушкинского семинария // Пушкинский сборник памяти проф. С. А. Венгерова. — М.-Пг., 1923;
 Фомин А. Г. С. А. Венгеров как организатор и первый директор Российской книжной палаты. — Л., 1924.

Ссылки

 Сочинения Венгерова на сайте Lib.ru: Классика

Журналисты Российской империи
Редакторы Российской империи
Библиографы Российской империи
Литературоведы Российской империи
Пушкинисты
Выпускники Санкт-Петербургской 5-й гимназии
Выпускники юридического факультета Императорского Санкт-Петербургского университета
Выпускники историко-филологического факультета Императорского Дерптского университета
Преподаватели Императорского Санкт-Петербургского университета
Преподаватели Бестужевских курсов
Преподаватели Психоневрологического института
Профессора Санкт-Петербургского университета
Авторы Энциклопедического словаря Брокгауза и Ефрона
Похороненные на Литераторских мостках
Авторы энциклопедий и словарей


text:
Rozema is a Dutch and West Frisian surname.

Notable people with the surname

 Dave Rozema (born 1956), American former Major League Baseball pitcher
 Irene Rozema, West German sprint canoer
 Mischa Rozema (born 1971), Dutch film and commercials director
 Patricia Rozema (born 1958), Canadian film director, writer and producer
 Sander Rozema (born 1987), Dutch former professional footballer

References

Surnames of Dutch origin


text:
Посёлок городского типа, также городской посёлок () — вид населённого пункта в Эстонии. Первые посёлки городского типа (сокр. — п.г.т.) были образованы в Эстонской ССР в 1945 году. В 1990-е годы многие из них были преобразованы в города.

В общем случае городским посёлком в Эстонии является поселение с плотной застройкой и числом постоянных жителей не менее 1000. По состоянию на 10 июня 2019 года в Эстонии было 12 городских посёлков:

Список пгт Эстонской ССР и Эстонии

См. также
 Города Эстонии
 Населённые пункты Эстонии

Примечания

Списки:География Эстонии

Посёлки городского типа Эстонии


text:
Pere-Joan Llabrés i Martorell (Inca (Mallorca), 19 d'octubre de 1938 – Santa Ponça, Calvià, 7 de juliol de 2006) va ser un teòleg, liturgista, prevere i historiador mallorquí.

Biografia
Va començar els seus estudis al Seminari de Palma i continuà al Seminari Gregorià de Roma. El 1959 rep la tonsura i el 1961 és ordenat diaca. El 1962 es va llicenciar en teologia a la Pontifícia Universitat Gregoriana i el 1965 es va especialitzar en litúrgia al Pontifici Institut de Sant Anselm de Roma. Quan va tornar a Mallorca fou nomenat vicari de la parròquia de Sant Nicolau (1965-1974) i després rector de la parròquia de Santa Catalina Thomàs (1974-1986). També fou professor del Centre d'Estudis Teològics de Mallorca i canonge de la catedral de Mallorca. Entre 1966 i 1990 fou encarregat de portar endavant la reforma litúrgica del Concili Vaticà II a la seva diòcesi, editant missals, rituals i leccionaris, així com un Nou Testament (1987) en català amb l'assessorament de Francesc de Borja Moll. També fou el coordinador a les Illes Balears del Congrés de Cultura Catalana i des de 1974 fou cap de redacció de la revista Lluc També va ser membre de la junta directiva de l'Obra Cultural Balear i col·laborà en la fundació del Grup Blanquerna.

El 24 de febrer de 1977 va oficiar en la seva parròquia el primer funeral a Palma per una víctima de la repressió feixista, una missa en memòria d'Emili Darder i Cànaves, batle de Palma afusellat el 1937 per les autoritats feixistes juntament amb Alexandre Jaume Rosselló, Antoni Mateu Ferrer i Antoni Maria Ques Ventayol. El 1995 fou elegit secretari general del Sínode Diocesà de Mallorca i el 1999 és nomenat delegat diocesà de patrimoni cultural.

Ha publicat nombrosos articles històrics litúrgics i lul·lústics, biografies de sants i beats mallorquins. També s'encarregà d'adaptar a les particularitats lingüístiques balears de la versió de la Bíblia Catalana Interconfessional (1994). El 1983 va rebre un del Premis d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla. El 2001 va rebre el premi Josep Maria Llompart, dels Premis 31 de desembre, de l'Obra Cultural Balear, i el II Premi Fra Miquel Colom TOR, de l'OCB d'Inca. Va morir el 7 de juliol de 2006 en patir un col·lapse mentre nedava a la costa de la Calma (Calvià).

Obres
 Gaudí a la Catedral de Mallorca, amb Pere Vivas i Jordi Puig. Sant Lluís (Menorca) : Triangle Postals, 2005. ISBN 84-8478-146-1
 Inca en la història (1229-1349) amb Ramon Rosselló i Vaquer. Inca, Mallorca : Ajuntament d'Inca, 1998. ISBN 84-920493-3-2
 Gabriel-Marià Ribas de Pina: evangelitzador i fundador, (1814-1873) amb Pere Fullana. Mallorca : Congregació Religioses Franciscanes, 1997. ISBN 84-922761-1-8
 La Beata Francinaina de Sencelles Ciutat de Mallorca : Germanes de la Caritat de Sant Viçenc de Paül, 1989. ISBN 84-404-4882-1
 La Beata Francisca-Ana de Sencelles Palma : Hermanas de la Caridad de San Vicente de Paúl, 1989. ISBN 84-404-4973-9
 Ja vénc, Senyor!: la vida de Sant Alonso Rodríguez Palma : Col·legi de Monti-Sion, 1988. ISBN 84-404-1439-0
 Sor Catalina Tomàs, la santa de Mallorca Palma : El autor, 1981. ISBN 84-300-4376-4
 Sor Catalina Tomàs: la nostra Santa Ciutat de Mallorca : s.n., 1980 (Ciutat de Mallorca : Taller gràfic Ramon. ISBN 84-300-2670-3

Referències

Enllaços externs

 Obra de Pere Llabrés i Martorell al Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya
 Pere Llabrés, in memoriam

Religiosos inquers
Lul·listes
Premis d'Actuació Cívica
Liturgistes
Alumnes de la Pontifícia Universitat Gregoriana
Morts a Mallorca


text:
Euvola diegensis är en musselart som först beskrevs av Dall 1898.  Euvola diegensis ingår i släktet Euvola och familjen kammusslor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Kammusslor
diegensis