text:
Air Canada Flight 646 was a flight from Toronto's Lester B. Pearson International Airport to Fredericton, New Brunswick, operated by Air Canada. On December 16, 1997, at 23:48 local time, the Canadair CRJ100ER (CL-65) jet crashed after a failed go-around attempt in Fredericton. All passengers and crew survived, despite a 1-hour, 30-minute emergency response time and inadequate emergency training of the flight crew. The aircraft was damaged beyond repair and written off, making the accident the second hull loss of a CRJ100.

Crash
The weather in Fredericton was difficult—reported weather gave  of vertical visibility and 1/8 of a mile in horizontal visibility. With the runway lights, the runway visibility was  for landing on runway 15. At  above ground level the captain approved the landing, and the first officer, who was the pilot flying, responded that he would land the plane. Once the first officer disengaged the autopilot, the aircraft drifted left of the centre line of the runway and above the proper glidepath, and, as the plane approached  above ground level, the first officer reduced the engine thrust to idle speed. The captain, knowing the plane was off centre and unsure how much runway was left, ordered a go-around; the first officer had independently come to the same conclusion at about the same time.

Immediately, the first officer advanced the thrust levers, selected go-around mode for his flight director, and pulled back on his control column, and the aircraft began to pitch up. Almost immediately thereafter, the stick shaker activated. Although the first officer reduced the back pressure on his control column, the aircraft continued to pitch up, and soon went into a stall.

The aircraft banked sharply to the right until the wingtip contacted the runway, bending the wing upwards by four feet. Then the aircraft levelled off until the nose contacted the runway. This broke off the right winglet and the nose landing gear, destroyed the radome, and caused heavy damage to the underside of the aircraft. All electrical power except the emergency lighting was lost. By this time, the engines had reached full power, and the aircraft was rolling on its main gear, off the right side of the runway, through the snow, until it hit a ditch that ran parallel to the runway. This sent the plane airborne, where it flew about , struck some trees, and finally came to rest. One large tree had entered the cabin through the main passenger door and cut a path in the fuselage through the first five rows of seats.

The flight attendant, during the crash sequence, shouted brace position commands and once the aircraft stopped, immediately evacuated the aircraft with the assistance of an off-duty flight attendant. Some passengers could not be extricated and required rescue from the Fire Services.

There was no fire on board the aircraft, no fatalities, and many on board were able to evacuate safely. A number of severely injured passengers had to be extracted from the aircraft with the "jaws of life" prior to receiving medical treatment.

Rescue

The CRJ (CL-65) aircraft was not equipped with an emergency locator transmitter, nor was one required. This, combined with the snow, fog, and darkness, hampered rescue efforts as the first responders did not arrive until 90 minutes after the incident. Passengers and crew also had no means of signalling rescuers to reveal their location. They were unable to assist at least six individuals trapped inside the aircraft by the crash, until long after rescuers arrived. The flight crew did find pry bars; however they were not capable of doing anything with these which were a combination of tools in a short package. There was a long delay of almost 4 hours, in rescuing passenger, due to the fact that the jaws of life and a power saw were needed to extricate the passengers, and these had to be obtained from Camp Gagetown. There was also a delay due to the fact fire services expected the plane to catch fire, and were unable to make a safe entry. Eventually ambulance attendants made the first entry.

Investigation

The Transportation Safety Board probe listed 29 causes and contributing factors and an additional 16 aggravating factors in the crash and rescue performance, including the following:
 Given the weather conditions, runway conditions, and first officer experience, the decision to allow the first officer to land the plane was questionable, though within policy.
 The wings had accumulated ice, degrading their performance, and reducing the maximum angle of attack before stall.
 The stick shaker worked as designed but the reduced wing performance reduced the warning time given by the stick shaker.
 A go-around without ground contact would not have been possible at the altitude it was ordered due to weather conditions and wing performance.
 The flight crew was not trained according to legal requirements in emergency procedures, including go-around, rescue and emergency exits.
 Stall-recovery training did not account for the weather conditions at the time of the crash.
 The published go-around procedure did not account for the time required for the engines spin up to sufficient thrust for go-around after idling.

References

External links
 Plane Crash in Fredericton
 Stephen MacGillivray

Air Canada accidents and incidents
Accidents and incidents involving the Bombardier CRJ200
Airliner accidents and incidents in Canada
1997 in New Brunswick
Aviation accidents and incidents in 1997
December 1997 events in Canada
Fredericton
Airliner accidents and incidents caused by ice

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Guéret (på occitanska Garait ) är en kommun och prefektur i departementet Creuse i regionen Nouvelle-Aquitaine i de centrala delarna av Frankrike. Kommunen är chef-lieu för 3 kantoner och för arrondissementet Guéret. År  hade Guéret  invånare.

Befolkningsutveckling
Antalet invånare i kommunen Guéret

Referens:INSEE

Galleri

Se även
 Lista över kommuner i departementet Creuse

Källor

Kommuner i Creuse
Orter i Nouvelle-Aquitaine


text:
Das multiethnische Georgien ist ein Land des seit dem Altertum als völker- und sprachenreich bekannten Kaukasus. Viele Volksgruppen leben in abgelegenen Gebieten und sprechen nur ihre eigene Sprache. Insgesamt werden heute in Georgien 20–30 Sprachen aus sechs verschiedenen Sprachfamilien gesprochen.

Amtssprache Georgisch

Amtssprache Georgiens ist das Georgische, das von etwa 4 Millionen Menschen gesprochen wird. Es gehört zur südkaukasischen Sprachfamilie und besitzt seit dem 5. Jahrhundert ein eigenes Alphabet. Über 80 % der georgischen Staatsbürger (3,22 Mio. von 3,71 Mio. Einwohnern im Jahr 2014) werden als ethnische Georgier klassifiziert, wozu in Georgien traditionell (seit dem Mittelalter über die Neuzeit und sowjetische Zeit bis heute) alle Sprecher südkaukasischer Sprachen gezählt werden, auch die etwa 500.000 Mingrelier, die ca. 25.000 Swanen und die (auf georgischer Seite der Grenze) etwa 2000 Lasen (vgl. nebenstehende Karte), weil sie neben ihren eigenen Sprachen auch Georgisch als gemeinsame Schriftsprache beherrschen und wegen der Zugehörigkeit zur georgisch-orthodoxen Kirche.

Andere bedeutende Landessprachen
Weitere bedeutende Sprachen des Landes sind das ebenfalls südkaukasische Mingrelische (500 Tsd. Sprecher), das indogermanische Armenische (450 Tsd. Sprecher), Russisch (die Sprecherzahl ist seit 1991 stark zurückgegangen), die Turksprache Aserbaidschanisch (etwa 300 Tsd. Sprecher), das zum Westkaukasischen zählende Abchasische und die ostiranische Sprache Ossetisch (letztere haben jeweils rund 100 Tsd. Sprecher).

Sprachen in Georgien mit mind. 100.000 Sprechern

 Georgisch   4 Mio., Südkaukasisch (Kartwelisch)
 Mingrelisch   500 Tsd., Südkaukasisch (Kartwelisch)
 Armenisch   450 Tsd., Indogermanisch
 Russisch   400 Tsd., Indogermanisch, Slawisch
 Aserbaidschanisch   300 Tsd., Turkisch
 Abchasisch   100 Tsd., Westkaukasisch
 Ossetisch   100 Tsd., Indogermanisch, Iranisch

Klassifikation der in Georgien gesprochenen Sprachen
Die Sprachen Georgiens gehören zu sechs verschiedenen Sprachfamilien. Drei davon – Südkaukasisch, Westkaukasisch und Ostkaukasisch – gelten als autochthone Kaukasussprachen. Diese drei Gruppen sind nach heutiger Auffassung nicht miteinander verwandt. Zu den drei anderen Sprachfamilien – Indogermanisch, Turkisch und Afroasiatisch – gehören die Sprachen, deren Träger erst später in den Kaukasus eingewandert sind (Armenier schon seit dem 7. vorchristlichen Jahrhundert). Die folgende Klassifikation beschreibt die Verwandtschaftsverhältnisse und Sprecherzahlen aller in Georgien gesprochener Sprachen.

Hinweis zu den Sprecherzahlen: Sie beziehen sich ausschließlich auf die Sprecher dieser Sprachen in Georgien. "S2" umfasst Muttersprachler und Sprecher, die diese Sprache erlernt haben.

 Südkaukasisch (Kartwelisch) Insgesamt 4.5 Mio Sprecher in Georgien
 Kartuli
 Georgisch (Kartuli, Grusinisch) (4 Mio. Sprecher, S2 5 Mio.)
 Dialekte: Imeretisch, Letschchumisch, Gurianisch, Adscharisch, Imerchev (in der Türkei), Kachetisch, Ingilo (in Aserbaidschan), Tusch, Chevsur, Mochev, Pschav, Mtiul, Feredjan (im Iran), Mes'chur-Dschawachuri. Judäo-Georgisch.
 Sanisch
 Mingrelisch (500.000)
 Lasisch (Tschanisch) (2.000, wesentlich mehr in der Türkei)
 Swanisch
 Swanisch (15–30.000)

 Westkaukasisch Insgesamt 100.000 Sprecher in Georgien
 Abchasisch-Abasinisch
 Abchasisch (100.000) Dialekte: Bzyb, Abschui, Samurzakan.

 Ostkaukasisch Insgesamt 10.000 Sprecher in Georgien
 Nachisch
 Batsisch (Bats) (3.500)
 Tschetschenisch (einige Tsd. Flüchtlinge und Dialekt der seit längerem ansässigen Kisten)
 Dagestanisch
 Lako-Darginisch
 Lakisch (rund 1.000)
 Awaro–Ando–Didoisch
 Awarisch
 Awarisch
 Didoisch seit den 1920er Jahren ethnisch zu den Awaren gezählt
 Beschtinisch
 Hunsibisch
 Lesgisch
 Lesgisch (4.000)
 Udisch (Udi) (1.000)

 Indogermanisch Insgesamt 700.000 (mit S2 1.2 Mio) Sprecher in Georgien
 Armenisch
 Armenisch (450.000)
 Iranisch
 Nordost
 Ossetisch (100.000)   Dialekte: Digor, Tagaur, Kurtat, Allagir, Tual, Iron.
 Nordwest
 Kurmandschi (Nord-Kurdisch) (40.000)
 Indoarisch
 Romani
 Griechisch
 Griechisch (150.000)
 Slawisch
 Russisch (S2 400.000)
 Ukrainisch (S2 50.000)
 Romanisch
 Moldawisch

 Turkisch Insgesamt 400.000 Sprecher in Georgien
 Oghusisch
 Aserbaidschanisch (300.000)
 Urumisch (100.000) (Türkischer Dialekt, gesprochen von ethnischen Griechen)
 Türkisch (Osmanisch) (3.000)
 Kiptschakisch
 Tatarisch (3.000)
 Jüdisch-Krim-Tatarisch (wenige Sprecher)

 Finnisch-Ugrisch
 Estnisch

 Afroasiatisch Insgesamt nur noch 4.000 Sprecher in Georgien
 Semitisch
 Aramäisch
 Bohtan-Neuaramäisch (rund 1.000)
 Aisor (Assyrisch-Neuaramäisch) (rund 3.000)

Die Sprecherzahlen entstammen Ethnologue (5. Auflage 2005), dem Fischer Weltalmanach 2006 und der Fachliteratur zu den einzelnen Sprachfamilien. Die Klassifikation basiert auf dem unten angegebenen Weblink. Fettdruck kennzeichnet die Sprachfamilien und ihre Zweige (es werden nur die Zweige angegeben, zu denen in Georgien gesprochene Sprachen existieren).

Literatur
 Klimov, Georgij A.: Einführung in die kaukasische Sprachwissenschaft. Üb. von Jost Gippert. Buske, Hamburg 1994, ISBN 3-87548-060-0

Weblink
 Ernst Kausen: Die Sprachen Georgiens und ihre Klassifikation. (MS Word; 40 kB)

Fußnoten

Georgien
!
Gesellschaft (Georgien)


text:
Love Me If You Dare (Chinese: 他来了,请闭眼) is a 2015 Chinese television series that is adapted from Ding Mo's novel of the same name published in July 2014. The series is produced by Kong Sheng and Hou Hongliang, with the screenplay written by Hai Yan. It stars Wallace Huo, Sandra Ma, Zhang Luyi, Wang Kai and Yin Zheng. The drama was aired simultaneously on Sohu and Dragon TV from 15 October 2015 to 4 January 2016.

The drama was praised for its storyline and character development, rating 9.6 out of 10 on viki.com with a significant following abroad, becoming one of the highest rated television series on Viki.

Synopsis
Simon/Jin Yan (Wallace Huo) is a psychologist who returns to China from the US after a close encounter with a serial killer, but his ordeal is not over yet. Together with his assistant, Jenny/Jian Yao (Sandra Ma), police officer Li Xunran (Wang Kai), and friend Fu Ziyu (Yin Zheng) they solve mysterious and violent criminal cases.

Cast

Ratings

 Highest ratings are marked in red, lowest ratings are marked in blue

Awards and nominations

References

External links
 Love Me If You Dare official Weibo

Television shows based on works by Ding Mo
Chinese crime television series
2015 Chinese television series debuts
Dragon Television original programming
Television series by Daylight Entertainment
Television series by SMG Pictures


text:
Автошля́х Т 1825 — автомобільний шлях територіального значення у Рівненській області. Пролягає територією Здолбунівського району через Дермань Першу — Дермань Другу. Загальна довжина — 8,3 км.

Маршрут
Автошлях проходить через такі населені пункти:

Джерела
 Про затвердження переліку автомобільних доріг загального користування державного значення: Кабінет Міністрів України; Постанова, Перелік від 16.09.2015 № 712

Т1825
Територіальні автомобільні шляхи України
Транспорт Здолбунівського району


text:
Поповцы — обобщённое название представителей старообрядческих согласий, имеющих священство.

Населённые пункты
Белоруссия
 Поповцы — деревня в Рогачёвском районе Гомельской области.
 Поповцы — деревня в Вилейском районе Минской области.
 Поповцы — деревня в Копыльском районе Минской области.
 Поповцы — деревня в Логойском районе Минской области.
 Поповцы — деревня в Слуцком районе Минской области.
 Поповцы — деревня в Солигорском районе Минской области.
 Поповцы — деревня в Чаусском районе Могилёвской области.
 Поповцы — деревня в Шкловском районе Могилёвской области.

Украина
 Поповцы — село в Барском районе Винницкой области.
 Поповцы (до 2016 г. — Жовтневое) — село в Погребищенском районе Винницкой области.
 Поповцы — село в Бродовском районе Львовской области.
 Поповцы — село в Залещицком районе Тернопольской области.
 Поповцы — село в Кременецком районе Тернопольской области.
 Поповцы — село в Волочисском районе Хмельницкой области.
 Поповцы — село в Летичевском районе Хмельницкой области.
 Поповцы — село в Староконстантиновском районе Хмельницкой области.


text:
Объединённая социалистическая рабочая партия () — политическая партия Бразилии. Основана в 1972 году. Лидер партии — Хосе Мария де Алмейда.
Член Международной лиги трудящихся — Четвертого интернационала.

Придерживается идеологии троцкизма. Одна из крупнейших партий латиноамериканского троцкистского течения — моренизма.

Возникла как группа бразильских политических эмигрантов в Чили, которые после военного переворота Пиночета 1973 года были вынуждены бежать и оттуда. Существовала под названием «Рабочая лига», участвовала в организации Партии трудящихся и крупнейшего профсоюзного объединения Бразилии (CUT), но в 2004 году профсоюзы, ориентирующиеся на ОСРП и Партию социализма и свободы, также троцкистскую и критическую к правительству ПТ, покинули его.

На президентских выборах 1998 года, лидер — Хосе Мария де Алмейда (Се Мария) занял 7-е место из 12, получив 0,30 % голосов, в 2002 году — 5 место, получив 0,47 % голосов.

На выборах 2006 года выступила в коалиции «Левый фронт».

Ссылки
 Official web site (in Portuguese)
 Progetto Comunista Rifondare l'Opposizione dei Lavoratori (in Italian)

Политические партии Бразилии
Троцкистские организации Бразилии


text:
Il rifugio Lecco (1.779 m s.l.m.) è un rifugio situato nel comune di Barzio (LC), in Valsassina, nelle Prealpi Orobie.

È posto in posizione panoramica nella parte superiore dei Piani di Bobbio, all'inizio del Vallone dei Camosci, con alle spalle le ripide pareti dei monti del Gruppo dei Campelli. Il rifugio, che dispone di servizio ristorante, bar e pernottamento, è aperto tutto l'anno: in inverno serve gli sciatori delle adiacenti piste da sci, in estate offre un punto d'appoggio agli escursionisti e alpinisti che frequentano le vicine cime, una su tutte lo Zuccone Campelli. L'edificio è di proprietà della sezione CAI di Lecco, ed è raggiungibile senza particolari difficoltà sia dalla lecchese Valsassina che dalla bergamasca val Brembana.

Storia
Tra la fine dell'800 e l'inizio del '900 l'attività alpinistica sulle Alpi lombarde era in rapida crescita, e in molte zone si palesò la necessità di costruire dei ricoveri in quota per fornire un punto d'appoggio alle scalate degli alpinisti, fino a quel momento costretti a partire a piedi dai paesi di fondovalle, spesso superando distanze e dislivelli importanti. Per questo motivo un Consorzio formato dal CAI di Lecco, la Società Escursionisti Lecchesi e la Società Alpina Operaia Stoppani si riunì il per discutere la costruzione di un nuovo rifugio sulle montagne vicine, e il 17 dicembre 1900 venne concordata la costruzione di un rifugio sulla Grigna Settentrionale denominato "rifugio Lecco". In seguito però a problemi riguardanti la concessione dei terreni necessari, l'ubicazione dovette essere modificata e si optò per l'altopiano dei piani di Bobbio, frequentatissimo da alpinisti che si cimentavano sulle pareti strapiombanti dei monti del Gruppo dei Campelli. Le società del Consorzio si trovarono però in disaccordo sui fondi necessari per l'edificazione, e così nel 1906 il CAI di Lecco decise di proseguire autonomamente nel progetto. Il 20 aprile 1907 venne quindi deliberata la costruzione del rifugio, che venne ultimato nell'estate 1909 e consisteva di quattro locali disposti su due piani, con 16 posti letto totali. In agosto la struttura venne messa a disposizione dei soci CAI, mentre il 25 settembre 1910 si tenne l'inaugurazione ufficiale.

Negli anni successivi il rifugio dimostrò di essere importante punto di riferimento per l'alpinismo estivo ed invernale: anche grazie al suo appoggio, famosi alpinisti (tra gli altri Riccardo Cassin, Vitale Bramani, Eugenio Fasana, Emilio Comici, Mary Varale e Carlo Mauri) aprirono numerosissime vie sulle rocce dei vicini Zuccone Campelli, Zucco Barbesino e Zucco di Pesciola. L'edificio acquisì anche un fondamentale ruolo di supporto per lo sviluppo della neonata attività di sport invernali ai Piani di Bobbio, con il passare degli anni ampliatasi e culminata con l'organizzazione dei campionati italiani di sci nel 1920.

Con l'avvento della seconda guerra mondiale ogni attività sportiva venne meno ed il rifugio, come molti altri sulle Alpi, venne sovente utilizzato come ricovero partigiano. Nell'ottobre 1944 una colonna di Brigate Nere ed SS italiane, con l'ausilio di SS tedesche, salirono da Barzio per rastrellare l'intera area e, armati di mortai e proiettili incendiari, distrussero il rifugio Lecco e il vicino rifugio Savoia.

Dopo il conflitto ripresero vita soprattutto le attività sportive invernali: negli anni '50 vennero realizzati nuovi impianti di risalita, e, con l'intento di rendere i Piani di Bobbio un importante polo sciistico, si decise la ricostruzione del rifugio Lecco, iniziata nel giugno 1966 ad opera del CAI, con il prezioso aiuto di una ventina di giovani volontari appartenenti al Servizio Civile Internazionale. L'anno dopo i lavori vennero ultimati e il 15 ottobre 1967 si tenne l'inaugurazione ufficiale, con grande adunata alpina la domenica successiva.

Dalla ricostruzione fino agli anni '80 il rifugio Lecco tornò a vivere un'epoca florida per l'alpinismo: il gruppo dei Campelli infatti fu interessato da una notevole attività, con numerose nuove ascensioni (vi si cimentarono gli alipinisti Casari, Segatel, Mozzanica, Bertulessi, i fratelli Minonzio, Gilardi e Corti). A partire da quel periodo la struttura è stabilmente frequentata da scuole di roccia di diverse sezioni del CAI, e da molti appassionati di alpinismo ed escursionismo, data anche l'attrezzatura di molte vie ferrate.

Dal 2010 al 2012 l'edificio è stato sottoposto a importanti interventi che ne hanno ampliato la parte diurna, adeguato i servizi igienici e i locali alle nuove esigenze e ridotto notevolmente l'impatto ambientale, migliorandone l'isolamento termico e il consumo energetico.

Accessi
Il rifugio è raggiungibile:

 da Barzio per carrareccia in 2 h;
 da Ceresola (Valtorta) in 1:30 h;
 dalla stazione a monte della cabinovia "Barzio-Piani di Bobbio" in 30 minuti;
 da Valtorta in 2:30 h.

Ascensioni
 Zuccone Campelli (2.161 m)
 Zucco Barbisino (2.152 m)
 Zucco di Pesciola (2.092 m)
 Pizzo Tre Signori (2554 m), per il Passo del Toro

Traversate
Il rifugio è la meta della 2ª tappa del Sentiero delle Orobie occidentali, da Cassiglio, segnavia n. 101 percorribile in 2,30 h. Da qui si prosegue alla volta del rifugio Alberto Grassi (3ª tappa) tramite i sentieri numeri 101 e 120 in 4 h.

Note

Voci correlate
 Sentiero delle Orobie

Altri progetti

Collegamenti esterni

Lecco
Lecco
Lecco


text:
Swansea kan syfta på följande platser:

Australien
 Swansea, Tasmanien, ort

Storbritannien
 Swansea, stad i Wales
 Swansea (kommun), kommun i Wales
 Swansea Airport, flygplats i Wales

USA

 Swansea, Illinois, ort, Saint Clair County,
 Swansea (ort i USA, South Carolina), Lexington County,
 Swansea (ort i USA, Massachusetts), Bristol County,

Robotskapade USAförgreningar


text:
Paracardiophorus is a genus of beetles belonging to the family Elateridae.

The species of this genus are found in Europe, Japan, Australia and Northern America.

Species:
 Paracardiophorus carduelis (Candeze, 1865)

References

Elateridae
Elateridae genera


text:
Максим'юк Анатолій Миколайович  — український актор, сценарист та режисер.

Життєпис
Максим'юк Анатолій Миколайович народився в селі Рівня Верховинського району Івано-франківської області. 2004 року закінчив Верхньоясенівську ЗОШ. 2004 року вступив до Інституту мистецтв на спеціальність «Актор театру та кіно». З 2006 по 2008 роки працював актором в Івано-Франківському національному академічному обласному музично-драматичному театрі імені Івана Франка. З 2008 по 2010 роки працював актором в Коломийському академічному обласному українському драматичному театрі імені Івана Озаркевича. 2010 року вступив до КНУТКіТ ім. Карпенка-Карого на спеціальність «Режисура художнього фільму». Є членом експертної комісій при Раді з державної підтримки кінематографії.

Фільмографія

Фестивалі:

 2013  ФОТО  (короткометражний фільм)  --     OIFF (shortfilm)
 2013 ХАБАР (короткометражний фільм)  --     OIFF (sortfilm)
 2015 ХАБАР (короткометражний фільм)  --     Відкрита ніч
 2015 ФОТО (короткометражний фільм)    --     KIFFF
 2017 ЧЕРВОНИЙ БУДИНОК (кіносценарій) -- КОРОНАЦІЯ СЛОВА (диплом)

Пітчинги:

 2016  ЧЕРВОНИЙ БУДИНОК - пітчинг повнометражного ігрового  проекту --    ДЕРЖКІНО
 2018  НА ГРАНІ - пітчинг понометражного ігрового фільму   -----------------------     УКФ
 2019  НА ГРАНІ - пітчинг понометражного ігрового фільму   -----------------------     ДЕРЖКІНО
 2020  НА ГРАНІ пітчинг повнометражного ігрового фільму    ----------------------     ДЕРЖКІНО
 2021  КАТЕРИНА пітчинг сценарію серіалу ------------------------------------------------   DzygaMDB
 2021  В ОБІЙМАХ МЕЛЬПОМЕНИ пітчинг повнометражного ігрового фільму --  ДЕРЖКІНО
 2022  30 ДНІВ пітчинг сценарію повнометражного фільму -----------------------------  DzygaMDB

Цікаві факти
Анатолій Максим'юк є праправнуком відмої Гуцульської співачки  Марії Кречунєк «Чукутихи»

Посилання

 https://www.youtube.com/watch?v=_XlbmV-Otes&t=15s
 https://www.5.ua/kultura/skhidniak-u-kyievi-vpershe-pokazaly-film-pro-zhyttia-v-ato-dvokh-druziv-voiakiv-iaki-vrazhennia-hliadachiv-221971.html


text:
La Biblioteca Thiers de París, Francia, nombrada en honor de Adolfo Thiers expresidente francés, es una biblioteca de estudio especializado en la historia de Francia, particularmente del siglo XIX. Se trata de un anexo del Instituto de Francia que alberga a los investigadores y estudiantes de ese segmento histórico del país europeo. Opera todos los jueves y viernes de 12 a 18 horas.

Para tener acceso a los manuscritos, estampas y libros de la biblioteca se requiere de una autorización especial que se obtiene bajo la recomendación de un miembro cualquiera del Instituto de Francia, en cuyas premisas, en el edificio de la Fundación Dosne-Thiersse, ubicado en la plaza Saint-Georges, en el IX Distrito de París, se encuentra el acervo que se pone a disposición de los interesados.

En 2011, la Biblioteca Thiers contenía cerca de 156 000 volúmenes, títulos de periódicos antiguos, 30 000 estampas y caricaturas, 1 000 dibujos y 2 357 cajas de manuscritos especializados.

Por donaciones y compras esporádicas la Biblioteca Thiers ha seguido aumentando su importante acervo a lo largo de los años, llegando en la actualidad a constituir un fondo de lectura de primera importancia.

Contiene también varias colecciones de esculturas, pinturas, estampas y dibujos, aparte de una hemeroteca y de un epistolario significativo para el periodo histórico que es la especialidad de la biblioteca.

Referencias

Bibliotecas de Francia
Thiers


text:
Bathsheba Grossman (1966–) é uma artista de Santa Cruz (Califórnia) que cria as suas esculturas usando CAD e modelagem tridimensional, com tecnologia de impressão de metal para produzir esculturas em bronze e aço inoxidável. Suas esculturas de bronze são essencialmente de natureza matemática, muitas vezes retratando intrincados padrões ou estranhezas matemática  (por exemplo, uma figura com um só lado, mas três arestas). No seu site também tem cristais gravados a laser com padrões tridimensionais, incluindo modelos de estrelas próximas, a macromolécula do DNA, e a Via Láctea.

As suas obras têm destaque em galerias de arte por todo o mundo, assim como no New York Times, e na série de televisão Numb3rs e Heroes.

Estudou com escultor Erwin Hauer na Universidade de Yale como uma graduação, e depois com Robert Engman da Universidade da Pensilvânia.
Seus irmãos são os escritores Austin Grossman e Lev Grossman. Ela é filha do poeta Allen Grossman e da romancista Judith Grossman.

Ligações externas

 Bathsheba.com

 Profile and gallery in symmetry magazine

Escultores dos Estados Unidos


text:
Celownik noktowizyjny to urządzenie elektrooptyczne umożliwiające celowanie w ciemności. Jest to noktowizor wyposażony w siatkę celowniczą (z mechanizmem kalibracji) i szynę montażową dzięki którym może pełnić role celownika. Celowniki noktowizyjne są wykorzystywane przez siły zbrojne, policje i służby mundurowe, a w niektórych państwach także przez myśliwych (w Polsce zabronione jest używanie celowników noktowizyjnych na broni do celów łowieckich, z wyjątkiem dopuszczenia do polowań na dziki na pewnych obszarach kraju). Dzięki celownikom noktowizyjnym żołnierze są w stanie w nocy dostrzec i zwalczyć przeciwników bez używania oświetlenia i ujawniania swojej pozycji.

Celowniki noktowizyjne zaczęto stosować pod koniec II wojny światowej (zob. ZG 1229 Vampir). W tym czasie istniały celowniki noktowizyjne aktywne wymagające użycia reflektora oświetlającego cel światłem podczerwonym (o długości fali większej niż 780 nm) (generacja 0).

W latach 60 XX w. opracowano urządzenia noktowizyjne mogące pracować dzięki wzmacnianiu światła szczątkowego (może to być światło gwiazd lub księżyca). Elementem aktywnym jest wzmacniacz obrazu, zwykle zbudowany jako wzmacniacz kaskadowy (2 lub 3 tandemowo ustawione wzmacniacze) lub wzmacniacz z płytką mikrokanalikową. Światło po przejściu przez taki wzmacniacz, wzmocnione jest kilka tysięcy razy. Obiekty bardziej odbijające światło są bardziej widoczne, a obiekty mniej odbijające są analogicznie mniej widoczne.

Elementem aktywnym w celownikach noktowizyjnych i noktowizorach jest przetwornik optoelektroniczny. Generacje przetworników optoelektronicznych określają różnice pomiędzy kolejnymi produkowanymi przetwornikami.
Generacje noktowizorów:
 Generacja 0 – aktywne noktowizory o zerowym wzmocnieniu sygnału, do ich pracy koniczne jest stosowanie reflektora oświetlającego cel promieniowaniem podczerwonym. Ten typ przetwornika ma szeroki zakres pracy 750-950nm, niestety wzmocnienie sygnału jest bardzo niskie 1 do 10 razy.

 Generacja 1 – pierwsze pasywne noktowizory o wzmocnieniu sygnału do 5000 razy (typowo około 1000 razy), dają wyraźny obraz przy księżycu w pełni. Celem podniesienia wzmocnienia układu przetworniki łączono w kaskady, maksymalnie trójstopniowe – osiągały wzmocnienia rzędu nawet 20000-40000x (np. radziecki NSP-3). Wadą systemu kaskadowego było zwiększenie szumu przetwornika. Inną wadą jest stosunkowo niska żywotność przetwornika – około 1500 godzin. Przetworniki pierwszej generacji są tanie – można je obecnie (kwiecień 2010) nabyć za kwotę od 600 do 2000 zł, są również uważane za technicznie przestarzałe. Zakres pracy dość wąski 750-800nm.

 Generacja 2 – następną generację przetworników opracowano w połowie lat 70. Najistotniejszą zmianą było zastosowanie w nich płytek mikrokanałowych, które umożliwiły uzyskanie większego wzmocnienia – do 50000x. Duże wzmocnienie zapewnia poprawną pracę w czasie bezksiężycowych nocy. Wadami przetworników drugiej generacji jest: cena – są kilkukrotnie droższe niż przetworniki 1 generacji (od 1500 do 3000 zł) i zmniejszenie odporności mechanicznej przetwornika. Zaletami jest zmniejszenie wymiarów przetwornika, zwiększenie rozdzielczości, zwiększenie odstępu sygnału od szumu i znaczne zwiększenie żywotności – do około 3000 godzin. Zakres pracy jest szerszy niż w generacji 1 i wynosi 780-850nm.
 Generacja 3 – wprowadzone w połowie lat 80, są niewielką modyfikacją przetworników drugiej generacji – wprowadzono fotokatodę zbudowaną z arsenku galu (GaAs). Fotokatoda z arsenku galu poprawia znacznie czułość i umożliwia pracę w bardzo szerokim zakresie widma – od 450 do 950 nm. Promieniowanie nieba nocnego jest bogate w podczerwień w zakresie 900–950 nm więc przetwornik 3 generacji korzysta z naturalnego emitera podczerwieni, do rozświetlenia mroków nocy. Dodatkowo wprowadzono w przetwornikach 3 generacji warstwę tlenku aluminium (ion film, ion barrier), który chroni płytkę mikrokanalikową przed przedwczesnym zużyciem, co wydłużyło żywotność do 10000 godzin. Przetworniki 3 generacji są bardzo drogie (ok. 3 do 8 tysięcy złotych). Zakres pracy jest szerszy niż w generacji 2 i wynosi 780-920nm.
 Generacja 4 – opracowana na przełomie XX i XXI wieku jest modyfikacją przetwornika trzeciej generacji. Usunięto warstwę tlenku aluminium (ion film, ion barrier) co zwiększyło czułość i wzmocnienie, ale zmniejszyło żywotność urządzenia. Aby zachować długą żywotność przetwornika wprowadzono impulsowe jego zasilanie sygnałem prostokątnym o nanosekundowym przebiegu (energy gating – "bramowanie" energii). Taka technika zasilania wydłużyła żywotność przetwornika, zwiększyła dynamikę przetwornika oraz zwiększyła odporność przetwornika na "oślepienie". Można komfortowo obserwować światła samochodu, czy też latarnie uliczne na oświetlonej ulicy. Ten typ przetwornika sprawdza się w czasie operacji prowadzonych w terenie zurbanizowanym (obszar zabudowany) (ang. skrótowiec MOUT).

Obecnie w technice wojskowej najczęściej stosowane są celowniki noktowizyjne 2 i 3 generacji. Często stosuje się je w tandemie z laserowym wskaźnikiem celu pracującym w podczerwieni. Dla przetworników 1 i 2 generacji używa się długości fali 870–875 nm zaś dla przetworników 3 i 4 generacji stosowane są długości około 920–950 nm. Stosowanie oświetlaczy IR nie jest konieczne, ale umożliwia identyfikację celu z większej odległości. Jeśli jako oświetlacz stosowany jest promień lasera, co zmniejsza możliwość wykrycia oświetlacza przez nieprzyjaciela.

Nazwa noktowizor i celownik noktowizyjny są często stosowane zamiennie oraz często mylone z termowizorem lub celownikiem termowizyjnym.

Przypisy

Bibliografia

Linki zewnętrzne

 Okulary do nocnego widzenia używane w śmigłowcach bojowych

Budowa broni palnej
Optoelektronika
Oporządzenie żołnierza

cs:Noktovizor
en:Night vision device


text:
Stazione di San Gavino 2007-ben bezárt vasútállomás Olaszországban, Szardínia régióban, San Gavino Monreale településen.

Vasútvonalak
Az állomást az alábbi vasútvonalak érintették:

Kapcsolódó állomások
A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb:

Kapcsolódó szócikkek
 Szardínia vasútállomásainak listája

További információk

Források

Bottal létrehozott olasz vasútállomás cikkek
Szardínia vasútállomásai
2007-ben bezárt vasútállomások


text:
Damyang-gun () ist ein 47.533 Einwohner (Stand: 2019) zählender südkoreanischer Landkreis in der Provinz Jeollanam-do (). Bekannt geworden ist Damyang durch seinen Bambuswald Jungnogwon () und durch seine Tradition der Produktion und des Handels mit aus Bambus hergestellten Produkten.

In dem Landkreis befindet sich auch die Kleinstadt Damyang-eup (), die das wirtschaftliche und administrative Zentrum des Landkreises darstellt.

Geographie
Der Landkreis Damyang hat eine Größe von 455 km2 und liegt nordöstlich von Gwangju (), am nördlichen Rand der Provinz Jeollanam-do. Er grenzt im Westen an den Landkreis Jangseong (), im Norden an die Provinz Jeollabuk-do (), im Osten an den Landkreis Gokseong (), im Südosten an den Landkreis Hwasun () und im Süden und Südwesten an die Metropole Gwangju. 60,6 % der Fläche des Landkreises sind bewaldet und 23,9 % werden landwirtschaftlich genutzt.

Geschichte
Während der Baekje-Periode () nannte sich der Landkreis Chujahyegun (), wurde während der Silla-Zeit () in Chuseonggun () umbenannt und bekam nach weiteren Umbenennungen während der Goryeo-Periode () erstmals den Namen Damyang. Weitere administrative Änderungen sowie Änderungen des Namens folgten, bis schließlich Damyang 1914 unter japanischer Herrschaft seine heutige Struktur und Namen bekam.

Seit langer Zeit legten die Einwohner von Damyang in ihren Hinterhöfen kleine Haine mit Bambusbäumen an. Für sie galt der Bambus als "göttliches Rohr", Sindae () genannt. Aus dem Bambus fertigten sie Alltagsgegenstände jeglicher Art. Ihre Waren waren bis in die 1970er Jahre im ganzen Land begehrt, so dass die meisten im Land gefertigten Bambusartikel aus Damyang stammten. Auch Spezialitäten wie Daetongbap (, Bambusreis), Bambusschnaps und Bambustee stammten aus der Gegend. Noch heute findet man zahlreiche Geschäfte, die ausschließlich Haushaltsgegenstände und Dekorationen aus Bambus verkaufen.

Im September 2015 wurde in Damyang die  abgehalten, eine Messe, auf der Bambuskunsthandwerke aus aller Welt zu sehen waren.

Seit 1998 findet im Bambuswald von Damyang alljährlich das  statt. Neben einer Bambus-Messe, und Musikvorführungen mit Bambusinstrumenten, können unter anderem Aktivitäten wie Bambus schneiden mit dem Schwert, Fischen mit einem Bambuskorb, Schnapsherstellung aus Bambus ausgeübt werden.

Natur
Bedeutsam und landesweit bekannt ist der Bambuswald Jungnogwon (), der sich in der nördlichen Hälfte des Landkreises befindet und von Einwohnern der Stadt Damyang angelegt wurde. Südlich des Bambuswalds befindet sich ist der Weg vom Dorf Hanjaegol () nach Damyang-Eup, der von Urwaldmammutbäumen (Metasequoia glyptostroboides) gesäumt ist, einer laubwerfenden Koniferenart.

Entlang des Flusses, der durch Damyang fließt, erstreckt sich der Wald, der Gwanbangjerim () genannt wird. Dieser Wald wurde 1648 in einer ersten und 1854 in einer zweiten Anpflanzung vom Magistrat von Damyang angelegt und besteht aus über 420 bis zu 400 Jahre alten Zelkoven, Mukubäumen und chinesischen Zürgelbäumen. Dieser Wald gilt als einer der schönsten seiner Art in Korea. In dem Landkreis befindet sich auch der Soswaewon-Garten (), der während der Joseon-Periode im 16. Jahrhundert von Yang San-Bo (1503–1557) angelegt wurde.

Sehenswürdigkeiten
Rund 5 Millionen Besucher hat Damyang jährlich zu verzeichnen. Einige touristische Attraktionen, die gerne besucht werden, sind:
 Jungnogwon
 Urwaldmammutbaumallee
 Korea Bambusm Museum
 Garten Soswaewon, "Garten des klaren Geistes"

Partnerlandkreise
 Landkreis Anji, Zhejiang, Volksrepublik China, ab 21. April 2004
 Takehara-shi, Hiroshima-ken, Japan, ab 2. April 2004
 Artyom, Primorsky Krai, Russland, ab 22. August 2005
 Margilan, Usbekistan, ab 22. August 2005

Persönlichkeiten
 Na Sang-ho (* 1996), Fußballspieler

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Landkreis in Südkorea


text:
A Fehér-Elster (németül Weiße Elster, csehül Bílý Halštrov) folyó Csehországban és Németországban.

Nevének eredete
Ellentétben a nevében szereplő német Elster (magyarul szarka) kifejezéssel, a folyó elnevezése a szláv eredetű alstrawa (németül eilende, magyarul fürge, sietős) szóból ered.

Földrajza
Csehország Karlovy Vary-i kerületének Chebi járásában, Aš-tól keletre, az Elster-hegység területén ered 724 m tengerszint feletti magasságban. Az észak felé tartó 11 km hosszúságú csehországi szakasz megtételét követően Doubrava közelében halad át 0.5 m³/s átlagos vízhozammal, a cseh-német határon. Ezt követően a szászországi Plauen és Lipcse, a türingiai Greiz és Gera, valamint a szász-anhalti Halle városok érintésével a Saale folyóba torkollik. A torkolatnál mért átlagos vízhozama 26 m³/s.

Mellékfolyói
 jobb oldali mellékfolyója a Pleiße
 bal oldali mellékfolyója a Weida

Fordítás

Külső hivatkozások

Csehország folyói
Németország folyói


text:
Попово — деревня в Кичменгско-Городецком районе Вологодской области.

Входит в состав Кичменгского сельского поселения, с точки зрения административно-территориального деления — в Пыжугский сельсовет.

Расстояние до районного центра Кичменгского Городка по автодороге составляет 15 км. Ближайшие населённые пункты — Труфаново, Алексеево, Мартыново.

Население по данным переписи 2002 года — 29 человек (16 мужчин, 13 женщин). Преобладающая национальность — русские (97 %).

Примечания

Ссылки
  в реестре населённых пунктов Вологодской области

Населённые пункты Кичменгско-Городецкого района


text:
A truckle of cheese is a cylindrical wheel of cheese, usually taller than it is wide, and sometimes described as barrel-shaped. The word is derived from the Latin trochlea, 'wheel, pulley'. Truckles vary greatly in size, from the wax-coated cheeses sold in supermarkets, to 25-kilogram or larger artisanal cheeses.

References

Cheese


text:
San Carlos del Valle est une commune d'Espagne de la province de Ciudad Real dans la communauté autonome de Castille-La Manche.

Géographie

Histoire
Bien qu'ils ont trouvé des traces de civilisations préhistoriques, romaines, germaniques, ou peut-être arabe, véritable origine de la ville a ses premières données dans l'ancienne chapelle de Santa Elena, construit au XIIe ou , qui se élevaient jusqu'au siècle XVIII sauf un mur semblait peint l'image vénérée de Santo Cristo del Valle.

Au cours du , le premier établissement permanent de la ville se pose autour de cet ermitage. L'augmentation des pèlerinages à prier le Christ déterminé la Couronne et le Conseil de l'Ordre Militaire de construire une nouvelle chapelle et quelques dépendances de donner un abri aux pèlerins.

Après le travail pendant le règne du roi Philippe V, et a entraîné une augmentation rapide de la population, le réaménagement urbain, qui a eu lieu, et en temps de Carlos III, Pablo de Olavide est devenu nécessaire. Il est totalement ordonné, structure régulière aujourd'hui, ce est parce que les gens en place. Plus tard, en , le roi Charles IV a publié un privilège charte royale qui a dicté l'indépendance de San Carlos del Valle et devient commune indépendante et autonome tel qu'il est aujourd'hui.

Administration

Culture

Église de San Carlos del Valle

Située dans l'une des plus belles places de Castilla la Mancha, cette église baroque construite entre 1613 et 1729 ressemble à l'extérieur à la Basilique de Saint-Pierre à Rome. Le temple a quatre tours, chacune surmontée d'un clocher typique de Madrid. Au centre, une grande coupole centrale recouverte d'une haute flèche qui atteint 50 mètres au-dessus du sol. En 1993, le temple a été déclaré monument national d'intérêt culturel.

Commune dans la province de Ciudad Real


text:
Контент-аналіз – дослідницька  техніка  для  об'єктивного,  системного  і  кількісного  опису наявного  змісту  комунікації,  яка  відповідає  цілям  її  дослідника (Б. Берельсон). Це визначення відображає класичний погляд на сферу застосування контент-аналізу – дослідження масової комунікації, адже класичний  контент-аналіз,  власне,  і  розроблявся  для дослідження текстів мас-медіа.
Зараз уже багатьом дослідникам зрозуміло, що контент-аналіз можна здійснювати не лише на текстових, а й на будь-яких інших документальних джерелах, а отже сфера застосування цього методу є значно ширшою за попередні уявлення.

Функції контент-аналізу

Визначальним для окреслення сфери застосування будь-якого метододу є перелік його функцій. Оскільки в академічній спільності не існує загально прийнятого переліку функцій контент-аналізу, не можливо чітко визначити рамки застосування контент-аналітичного методу.

Лейтес і Пулл (Leites  and  Pool) описують чотири функції контент-аналізу:
 Підтвердження теорії, що вже існує.
 Виправлення «оптичної ілюзії» фахівців.
 Врегулювання розбіжностей серед фахівців.
 Сформулювати і перевіряти гіпотези про символи.

Берельсон (Berelson) перераховував 17 видів використання:
 Опис тенденцій у змісті повідомлення.
 З метою простежити розвиток науки.
 З метою розкриття міжнародних відмінностей у змісті повідомлення (комунікації)
 Порівняння ЗМІ або рівня комунікації
 Перевірка змісту повідомлень.
 Побудова та застосовування стандартів комунікації, повідомлень.
 Допомога в технічних дослідницьких операціях (закодувати відкриті питання в опитуваннях чи інтерв'ю).
 З метою викриття пропагандистських методів.
 Вимірювання читабельності комунікаційних матеріалів.
 З метою дізнатися стилістичні особливості.
 Визначення намірів та інших характеристик комунікаторів.
 Визначення психологічного стану осіб або груп.
 Виявлення існування пропаганди (в першу чергу для юридичних цілей).
 Забезпечення політичної і військової розвідки.
 Відображення відносин, інтересів і цінностей (культурних шаблонів) груп населення.
 Виявлення фокусу уваги.
 Опис поведінки та поведінкових реакцій на повідомлення.

Холсті (Holsti) був прихильником парадигми кодування/декодування, а отже його підхід ставить зміст повідомлення в контекст комунікації між відправниками та одержувачами. Таким чином Холсті описує контент-аналіз в термінах трьох основних цілях:
 Опис наочних характеристик комунікації – тобто, запитання що, як, і кому щось говориться.
 Зробити висновки щодо «минулого» комунікації – тобто, відповідь на питання чому щось говориться.
 Зробити висновки щодо наслідків комунікації – запитання з яким ефектом щось говориться.
Наочніше представлення у таблиці:

Класифікація контент-аналізу

Сфери застосування контент-аналізу можуть бути детерміновані не лише своїми функціями, а й різновидами.

Зокрема, Жаніс (Janis) пропонує таку класифікацію:
 1. Прагматичний контент-аналіз (pragmatical content analysis) — процедури, які класифікують знаки у відповідності до їх ймовірних причин чи наслідків (наприклад, рахувати кількість згадувань, які скоріш за все справлять сприятливе ставлення до країни у певної аудиторії).
 2. Семантичний контент-аналіз (semantical content analysis) — процедури, які класифікують знаки у відповідності до їх значень
 аналіз позначення (designations analysis) забезпечує частоту, з якою певні об'єкти (люди, речі, групи, концепції) називаються (відсилаються до), іншими словами subject-matter (наприклад посилання на зовнішню політику держави);
 аналіз атрибуції (attribution analysis) забезпечує частоту, з якою згадуються деякі характеристики (наприклад, посилання на нечесність);
 аналіз стверджень (assertions analysis) забезпечує частоту, з якою певні об'єкти характеризуються особливим чином, тобто тематичний аналіз (наприклад, посилання на нечесну зовнішню політику країни).
 3. Sign-vehicle analysis — процедури, що класифікують контент у відповідності до психофізіологічних властивостей знаків (наприклад, підрахунок кількості разів, що появляється слово «країна»).

Те, яким чином Кріппендорф класифікує контент-аналіз відхиляється від способів, що традиційно використовуються дослідниками. Адже ця класифікація фокусується на тому, як дослідники використовують контент-аналітичні методи, і як дослідники потім виправдують умовиводи, які вони роблять у своїх аналізах. Дослідник пропонує виділяти такі категорії:
 Екстраполяції — поширювати висновки, одержані щодо однієї частини якоїсь системи, на іншу частину тієї самої системи. Деякі відомі види екстраполяції є інтерполяції, прогнози, розширення, диференціювання теорем з інших теореми і систем.
 Стандарти. Люди оцінюють явища відносно встановлених стандартів 1) для встановлення видів явищ — ідентифікації; 2) для визначення на скільки добрим чи поганим є явище — оцінки; 3) порівняти як явище співвідноситься з очікуваннями — судження.
 Індекси — змінна, значення якої залежить від її співвідношення з іншими явищами. У дослідженні масових комунікацій, п'ять індексів мали довгу історію використання
 Наявність або відсутність посилань або концепцій вказує на усвідомлення вихідного об'єкта або знання про об'єкт, що називається чи концептуалізується.
 Частота, з якою символ, ідея, посилання або теми наявний в повідомленні вказує на важливість, увагу до або акцент на цьому символі, ідеї, посиланні або темі в повідомленнях.
 Числа сприятливих і несприятливих характеристик пов'язаних з символом, ідеєю або посиланням приймаються для позначення відношення письменників, читачів або ж загальною культурою відносно об'єкта, який згадується.
 Види кваліфікацій (qualifications), що використовуються в заявах про символ, ідею або посилання вказуються на інтенсивність, силу або невизначеність, що пов'язана з переконанями, віруваннями і мотивацій стосовно того, що символ, ідея або посилання значить.
 Частота спільної зустрічності двох понять вказує на силу асоціацій між цими поняттями в свідомості членів населенням авторів, читачів або аудиторії.
 Лінгвістичні репрезентації. Аналіз текстів як репрезентацій — це аналіз концептуальної структури, яку він викликає у читачів; світи, які вони можуть уявити, щоб зробити їх для себе реальними.
 Бесіди. Суттєвою особливістю розмовних взаємодій є те, що вони відбуваються в та створюють міжособистісні відносини та визначають свої власні умови для продовження процесу спілкування. Відповідно контент-аналіз розмов стосується висновків щодо продовження процесу.
 Інституційні процеси.

Використання методики у різних галузях

Зазвичай предметом  дослідження може  бути  будь-яка проблема,  яку  висвітлює  чи навпаки обминає  увагою  документ,  і  через  те  з  допомогою  контент-аналізу  можна  досліджувати соціальну  дійсність.  Але  це  не  вичерпує  можливостей  контент-аналізу.  З  його  допомогою також можна з успіхом вивчати внутрішню структуру самого документа, вирішувати проблему його авторства, досліджувати закономірності його побудови.

Стоун, Данфі, Сміт, і Огілві (Stone, Dunphy,  Smith,  and Ogilvie) відзначають, що хоча історичні витоки контент-аналізу лежать в журналістиці і масовій комунікації, вони виявили, застосування техніки в наступних емпіричних областях:
  Психіатрія
  Психологія
  Історія
  Антропологія
  Освіта
  Філологія і літературний аналіз
  Лінгвістика

Загалом застосування методики контент-аналізу у цих сферах так чи інакше пов'язане із застосуванням в рамках соціологічних досліджень.

Приклади з соціології
Деякі дослідники вважають, що методика контент-аналізу спрямована на об'єктивне вивчення текстів з метою дослідження соціальних процесів (об'єктів, явищ), які є представленими в цих текстах. Тексти віддавна розглядались багатьма вченими. Документи суспільства свідчили не лише про саме суспільство, але і про джерело, автора, що написав його. Здавна цілю звернення до древніх рукописів цивілізації, що зникнула, було прагнення реконструювати за ними соціальну наповненість цієї цивілізації – її релігію, історію, економіку, мораль. Проте вже тоді усвідомлювалась проблема – чи репрезентують ці тексти всю соціальну дійсність, чи при відображені її в словах автори вже певним чином її інтерпретували, замовчуючи одне та підносячи інше. І тоді можливим є зовсім інший підхід до цих текстів – розглядати їх з точки зору задач людини (класу, інституту, прошарку), що відтворює дійсність, а також з точки зору відносин між ним та потенційною аудиторією. Загалом, контент-аналітичний підхід до досліджень текстів реалізовувались в рамках соціології, наприклад для отримання відомостей про ту соціальну реальність, яку вони репрезентують (наприклад, допитливий соціолог може і сьогоднішні серіали використовувати для певних висновків щодо способу життя різних країн та різних народів, системи жестикуляції в різних субкультурах, фізіономічних варіантів різних емоцій тощо, для оцінки тих стандартів, пропорцій, кутів зору, повноти, з якими вони відтворюють цю реальність.
Текст розглядається як об'єктивоване (але опосередковане) відображення інтересів запитів сторін, що беруть участь у спілкуванні один з одним.  Відповідно, аналіз текстів дозволяє досліднику с тої чи іншою долею впевненості судити про поведінку, політику тощо учасників спілкування.

Приклади з інших галузей

В принципі процедури аналогічні контент-аналізу можуть бути затребувані і літературознавцем в його багатолітньому дослідженні шляху якого-небудь письменника – еволюція будь-якого художника слова може бути відображена в його текстах, а фіксація такої еволюції може слугувати аргументацією різного роду для дослідника його творчості.Прикладом може слугувати аналіз творчості М. Шолохова Нобелівським комітетом, задля встановлення достовірності авторства роману "Тихий Дон".

Література
  Іванов О.В.  Класичний контент-аналіз та аналіз тексту: термінологічні та методологічні відмінності / Іванов Олег Валерійович // Вісник Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна, Харків: Видавничий центр ХНУ імені В. Н. Каразіна, 2013. – №1045. – С. 69-74.
  Костенко Н., Іванов В. Досвід контент-аналізу. Моделі та практики. / Наталія Костенко, Валерій Іванов. — К.: Центр вільної преси, 2003. — § 1, 3. — С. 21—27, 40—54.
  Федотова Л.Н. Анализ содержания — социологический метод изучения средств массовой коммуникации. / Лариса Николаевна Федотова. — М.: Научный мир, 2001. — Разд. 1. Анализ содержания — социологический метод сбора социальной информации. — С. 8—52.
 Krippendorff K. H. Content Analysis: An introduction to its methodology. / Klaus Heinrich Krippendorff. — Sage Publications, 2003. — Chapter 2, 3. — P. 18—81.

Примітки

Методи дослідження


text:
Banjarmasin ou Bandjermasin est une ville d'Indonésie située dans le sud de l'île de Bornéo. C'était la capitale de la province de Kalimantan du Sud jusqu'au 17 février 2022. Elle a le statut de kota (municipalité).

La ville est le siège du Diocèse de Banjarmasin

Histoire
La région de Banjarmasin a été le siège des royaumes successifs de Dipa et Daha (qu'il ne faut pas confondre avec le Daha de Java oriental, autre nom du royaume de Kediri), puis du sultanat de Banjar.

La Hikayat Banjar (« histoire des Banjar »), encore appelée « Histoire de Lambung Mangkurat », est une chronique en malais, dont la dernière partie a été écrite en 1663. La première partie est plus ancienne. Cette chronique raconte l'histoire des rois de Banjar dans le sud-est de Bornéo et de Kota Waringin dans le sud de l'île, et retrace l'origine du peuplement du sud-est de Bornéo par les Malais.

Banjarmasin figure parmi les « contrées tributaires » du royaume de Majapahit dans l'est de Java que cite le Nagarakertagama, un poème épique écrit en 1365 à l'époque du roi Hayam Wuruk (règne 1350-89). On a en tout cas retrouvé des vestiges de l'époque Majapahit dans la province.

L'islamisation de Banjarmasin est favorisée par l'essor du royaume musulman de Demak sur la côte nord de Java au début du . La VOC (Vereenigde Oostindische Compagnie ou « Compagnie hollandaise des Indes orientales ») y ouvre un comptoir en 1606. Dans les années 1620, le Sultan Agung de Mataram à Java veut attaquer Banjarmasin et demande le soutien naval de la VOC, qui le lui refuse. Banjarmasin deviendra finalement vassal de Mataram mais s'en affranchira en 1659.

En 1733, une flotte de pirates bugis attaque sans succès Banjarmasin. Le déclin de la VOC à la fin du  permet une renaissance des réseaux commerciaux asiatiques, musulmans et chinois, favorisant le développement de Banjarmasin.

En 1800, le gouvernement hollandais reprend les actifs de la VOC, déclarée en faillite. À partir de 1815, les Hollandais combattent les « pirates malais » qui pillent notamment les côtes de Java. Ces campagnes servent de prétexte à attaquer les sultanats malais, dont Banjarmasin. Entre 1817 et 1821 le sultan doit céder des territoires aux Hollandais, qui commencent à y exploiter des mines de charbon en 1846. En 1859 le prince Antasari et deux dirigeants paysans attaquent une mine hollandaise. La rébellion est réprimée mais les Hollandais saisissent ce prétexte pour déposer le sultan et prendre le contrôle direct du territoire.

Économie

Transport
Avec près de 3,7 millions de passagers en 2012, l'aéroport Syamsudin Noor (code AITA : BDJ) est le  d'Indonésie.

Galerie

Ville à Kalimantan
Kota de Kalimantan du sud
Ville portuaire en Indonésie
Royaume de Kalimantan
Royaume malais
Fondation en 1526
Ville en Indonésie


text:
Янгунит () — минерал, гидроксид магния, названный по месту обнаружения (шахта Янгун в Северной Корее).

Свойства
Янгунит — минерал чёрного цвета с тусклым блеском. Имеет твердость по шкале Мооса 2-3, плотность — 3.59. Спайность весьма совершенная в одном направлении. Янгунит — ломкий минерал, в отраженном свете имеет серовато-белый переходящий в серый цвет. Открыт в 1976 году.

Название на других языках
 немецкий — Janggunit
 испанский — Janggunita
 английский — Janggunite

Примечания

Литература

Ссылки
 Янгунит в GeoWiki
 Janggunite

Минералы по алфавиту
Минералы магния


text:
European Open 2001 — профессиональный рейтинговый снукерный турнир, который проходил с 23 ноября по 1 декабря 2001 года в Мальте. Победителем турнира стал Стивен Хендри, обыгравший в финале Джо Перри со счётом 9:2.

Это был первый розыгрыш European Open с 1997 года.

Результаты

Основной турнир

Финал

Примечания

Ссылки

 Результаты турнира на snooker.org

European Open
2001 год в снукере


text:
Chespirito y sus Canciones: ¡No Contaban con mi Astucia! é o álbum de estreia do ator e cantor mexicano Roberto Gómez Bolaños, lançado em 1976 pela gravadora Fontana Records. Todas as canções do álbum foram escritas por Bolaños e todas elas são relacionadas aos seus personagens El Chavo, El Chapulín Colorado e Dr. Chapatín.

Faixas

Histórico de lançamentos

O álbum foi lançado também em outros países da América Latina onde as séries El Chavo del Ocho e El Chapulín Colorado, protagonizados por Bolãnos, também eram transmitidas, porém sob o selo Philips Records. Na Argentina, foi lançado em 1979 sob o nome de El Chapulín Colorado y sus Canciones: ¡No Contaban con mi Astucia!.

Álbuns de estreia de 1976
Álbuns em língua castelhana
Álbuns lançados pela Polydor Records
Álbuns da Philips Records
Chespirito


text:
Cette page présente la liste des évêques de Malaga en Andalousie, dans le sud de l'Espagne depuis la fondation du diocèse au :

Liste des évêques de Malaga

 Saint Patricio (290 - 304?)
 Severo (578 - 601)
 Januario (602 - 616?)
 Teodulfo (617 - 633?)
 Tunila (634 - 653?)
 Samuel (678 - 690?)
 Honorio (690 - 711?)
 Amalsuindo (838 - 844?)
 Hostegesis (845 - 864?)
 Julián (vers 1117)
 Fernando Verguera (1420 - 1430?) (évêque titulaire)
 Fernando de Algaria (1430 - 1432?) (évêque titulaire)
 Martín de las Casas (1433 - 1441?) (évêque titulaire)
 Rodrigo de Soria (1458 - 1486) (évêque titulaire)
 Pedro Díaz de Toledo y Ovalle (1487 - 1494)
 Diego Ramírez de Villaescusa de Haro (1500 - 1518)
 Raffaele Riario (1518 - 1519)
 César Riario (1519 - 1540)
 Bernardo Manrique, O.P. (1541 - 1564)
 Francisco Blanco Salcedo (1565 - 1574) (aussi archevêque de Saint-Jacques de Compostelle)
 Francisco Pacheco de Córdoba (1574 - 1587) (aussi évêque de Cordoue)
 Luis García Haro de Sotomayor (1587 - 1597)
 Diego Aponte Quiñones, O.S. (1598 - 1599)
 Tomás de Borja (1600 - 1603) (aussi archevêque de Saragosse)
 Juan Alonso Moscoso (1603 - 1614)
 Luis Fernández de Córdoba (1615 - 1622) (aussi archevêque de Saint-Jacques de Compostelle)
 Francisco Hurtado de Mendoza y Ribera (1622 - 1627) (aussi évêque de Plasencia)
 Gabriel Trejo y Paniagua (1627 - 1630)
 Antonio Henriquez Porres, O.F.M. (1633 - 1648)
 Alonso de la Cueva-Benavides y Mendoza-Carrillo (1648 - 1655)
 Diego Martínez Zarzosa (1656 - 1658)
 Antonio Piñahermosa (1659 - 1661)
 Alonso Henríquez de Santo Tomás (1664 - 1691)
 Bartolomé Espejos y Cisneros (1693 - 1704)
 Francisco de San José, O.F.M. (1704 - 1713)
 Manuel de Santo Tomás Mendoza, O.P. (1713 - 1717)
 Jules Alberoni (1717 - 1725)
 Diego González Toro y Villalobos (1725 - 1734) (aussi évêque de Cuenca)
 Gaspar de Molina y Oviedo, O.S.A. (1734 - 1744)
 Juan Eulate Santacruz (1745 - 1755)
 José Francis Laso de Castilla (1755 - 1774)
 Juan Molina Lario y Navarro (1776 - 1783)
 Manuel Ferrer y Figueredo (1785 - 1799)
 José Vicente Lamadrid (1800 - 1809)
 Ildefonso Cañedo Vigil (1814 - 1825) (aussi archevêque de Burgos)
 Manuel Martínez Ferro, O. de M. (1825 - 1827)
 Juan Francisco Martínez Castrillón (1828)
 Juan Nepomuceno Gómez Durán (1829 - 1830)
 Juan José Bonel y Orbe (1830 -  1833) (aussi évêque de Cordoue)
 José Gómez Navas, T.O.R. (1833 - 1835)
 Valentín Ortigosa (1836 - 1841)
 Mariano Ruiz Navamuel (1841)
 Salvador José Reyes García de Lara (1848 - 1851) (aussi archevêque de Grenade)
 Juan Nepomuceno Cascallana Ordóñez (1851 - 1868)
 Esteban Pérez Fernández (1868 - 1878)
 Zeferino González y Díaz Tuñón, O.P. (1874 - 1875) (élu)
 Manuel Gómez-Salazar y Lucio-Villegas (1879 - 1886) (aussi archevêque de Burgos)
 Marcello Spínola y Maestre (1886 - 1895) (aussi archevêque de Séville)
 Juan Muñoz y Herrera (1895 - 1919)
 Manuel González y García (1920 - 1935) (aussi évêque de Palencia)
 Balbino Santos y Olivera (1935 - 1946) (aussi archevêque de Grenade)
 Ángel Herrera y Oria (1947 - 1966)
 Emilio Benavent Escuín (1967 - 1968) (aussi archevêque de Grenade)
 Ángel Suquía Goicoechea (1969 - 1973) (aussi archevêque de Saint-Jacques de Compostelle)
 Ramón Buxarrais Ventura (1973 - 1991)
 Antonio Dorado Soto (1993 - 2008)
 Jesús Esteban Catalá Ibáñez (depuis 2008)

Malaga
Religion en Andalousie

Eveque Malaga


text:
Эдвард Пэйл-старший (; ) — американский актёр кино. С 1913 по 1951 год снялся более чем в 370 фильмах. Родился в Расине, штат Висконсин, умер в Голливуде, штат Калифорния.

Избранная фильмография
 1915 — / The Living Death
 1919 — Сломанные побеги / Broken Blossoms — Злобный Глаз
 1924 — Железный конь — нет в титрах
 1932 — Безумное кино / Movie Crazy — официант (нет в титрах)
 1943 – Вне закона / The Outlaw
 1949 — Самсон и Далила / Samson and Delilah

Примечания

Ссылки
 Биография на сайте b-westerns.com

Киноактёры США


text:
Paphinia rugosa var. sanderiana Rchb.f., est une variété d'orchidée de la sous-tribu des Stanhopeinae.

Cette variété a été découverte en Colombie par Joseph Henry Chesterton en 1879, qui a souhaité que la plante soit dédiée à Frederick Sander.

Description
La fleur est jaune clair avec quelques marques chocolat. Le label est blanc, avec des tâches pourpres.

Étymologie
Nom donné en l'honneur du fameux horticulteur britannique Henry Frederick Conrad Sander (1847-1920), « The Orchid King » qui publia la collection Reichenbachia de 1888 à 1894.

Diagnose
Sepala et tepala flaveola maculis paucissimis brunneis. Labellum album maculis purpureis.

Rchb. f.. Gard. Chron. 2de ser. 12, 520 (1879).

Répartition et biotope
Colombie

Bibliographie
Reichenbach f., H.G., Paphinia rugosa Rchb.f., Gard. Chron. 2de ser. 14, 102 (1880).
Ross, J. 1885. Paphinia rugosa var. sanderiana. Collection of the Royal Botanical Gardens at Kew (icones 29xi1885).

Stanhopeinae
Variété de plantes (nom scientifique)
Orchidée (nom scientifique)
Orchidée d'Amérique du Sud
Flore en Colombie


text:
Egor Degtyarev is a Russian swimmer. At the 2012 Summer Olympics, he competed in the Men's 400 metre freestyle, finishing in 20th place in the heats, failing to reach the final.

References

Russian male swimmers
Year of birth missing (living people)
Living people
Olympic swimmers of Russia
Swimmers at the 2012 Summer Olympics
Russian male freestyle swimmers
20th-century Russian people
21st-century Russian people


text:
Ekenäs (in finlandese Tammisaari) è stata una città finlandese di 14.565 abitanti, situata nella regione dell'Uusimaa. La città era bilingue, con un 81% di lingua svedese e 17% di lingua finlandese. Nota per il suo arcipelago, parte del quale costituisce un parco nazionale, la città è confluita nel 2009 nel nuovo comune di Raseborg.

Voci correlate
 Castello di Raseborg

Altri progetti

Collegamenti esterni

Comuni della Finlandia soppressi
Raseborg


text:
Giurgiu – okręg w południowej Rumunii (Wołoszczyzna), ze stolicą w mieście Giurgiu. W 2011 roku liczył 265 494 mieszkańców.

Okręg ma powierzchnię 3526 km², a jego gęstość zaludnienia wynosiła w 2002 roku 84 os./km².

Administracja
Okręg podzielony jest na 3 miasta i 50 gmin.

Miasta:
 Giurgiu
 Bolintin-Vale
 Mihăilești

Gminy:

Przypisy

Giurgiu
Okręg Giurgiu


text:
The 2020–21 Iowa Hawkeyes men's basketball team represented the University of Iowa during the 2020–21 NCAA Division I men's basketball season. The team was led by 11th-year head coach Fran McCaffery and played their home games at Carver–Hawkeye Arena as members of the Big Ten Conference. The Hawkeyes finished the season 22–9, 14–6 in Big Ten play to finish in third place. They defeated Wisconsin in the quarterfinal round of the Big Ten tournament before losing to Illinois in the semifinals. The Hawkeyes received an at-large bid to the NCAA tournament as the No. 2 seed in the West region. They defeated Grand Canyon in the First Round before losing to Oregon in the Second Round, ending their chances at their first Sweet Sixteen since 1999.

Senior center Luka Garza was named Big Ten Player of the Year and a consensus All-American for the second consecutive season. He was also named the consensus National Player of the Year and ended his career with a school-record 2,306 points (7th in Big Ten history). Senior guard Jordan Bohannon ended the season with school-records of 639 assists and 364 3-point field goals (2nd in Big Ten history).

Previous season
The Hawkeyes finished the 2019–20 season 20–11, 11–9 in Big Ten play to finish in four-way tie for fifth place. Their season ended when postseason tournaments including the Big Ten tournament and the NCAA tournament were canceled due to the coronavirus pandemic.

Forward Luka Garza was named Big Ten Player of the Year and was a consensus All-American.

Offseason

Returning players
Junior forward Luke Garza announced on April 10 that he would declare for the NBA draft, but retain his eligibility. On August 2, Garza withdrew his name from the draft and announced he would return to Iowa for his senior season.

Departures

2020 recruiting class

Roster

Schedule and results
On September 16, 2020, the NCAA announced that the start of the season would be pushed back to November 25 due to the ongoing COVID-19 pandemic.
|-
!colspan=9 style=|Regular season

|-
!colspan=9 style=|Big Ten tournament

|-
!colspan=9 style=|NCAA tournament

Source: Schedule

Rankings

^Coaches did not release a Week 1 poll.

References

Iowa
Iowa Hawkeyes men's basketball seasons
Hawk
Hawk
Iowa


text:
Hanchuan léase Jan-Chuán (en chino:汉川市, pinyin:Hàn chuān shi) es un municipio bajo la administración directa de la ciudad-prefectura de Xiaogan. Se ubica al este de la provincia de Hubei ,sur de la República Popular China. Su área es de 1663 km² y su población total para 2016 fue de +1 millón de habitantes.

Administración
El municipio de Hanchuan se divide en 22 pueblos que se administran en 2 subdistritos, 14 poblados y 6 villas.

Referencias

Ciudades-condado de Hubei


text:
Consul, figura evolutasi nell'attuale Capitano Reggente, dal 1º ottobre 1243 al 1º aprile 1244 con Oddone Scarito è il primo capo di Stato della Repubblica di San Marino di cui si è a conoscenza.

A Filippo da Sterpeto è dedicata una piazza nel castello di Domagnano e un vino del Consorzio vini tipici di San Marino.

Note

da Sterpeto, Filippo


text:
Karel Gott Band byla skupina, která doprovázela zpěváka Karla Gotta od roku 1989 až do roku 2019, kdy zemřel. S Karlem Gottem procestovala řadu států světa, kromě českých hal s ním koncertovala i v Německu, Švýcarsku, Rusku, Itálii, na Novém Zélandu, v Austrálii nebo v USA. Vedl ji Pavel Větrovec.

Historie

Vznik, 90. léta
Roku 1989 se Ladislav Štaidl, kapelník Skupiny Ladislava Štaidla, která tehdy Gotta doprovázela, rozhodl ukončit činnost skupiny, přičemž sám odešel z hudební branže do ústraní. Jeden z členů skupiny, Pavel Větrovec, se proto s Karlem Gottem rozhodl založit novou doprovodnou skupinu, která by nahradila ukončenou Skupinu Ladislava Štaidla. Skupinu z velké části tvořili hudebníci z té předchozí, například Rudolf Rokl, Pavel Fořt, Jaromír Klempíř a další, přičemž do skupiny nastoupili i noví členové, jako Ondřej Soukup. Poprvé doprovázela skupina Karla Gotta na koncertu k jeho padesátinám, v Lucerně. Skupina zvolila oficiální název Orchestr Karla Gotta. Během devadesátých let s ním absolvovala několik koncertů v Lucerně, 4 turné po Česku, zájezdy do Německa, Rakouska a Švýcarska a vystoupení v newyorské Carnegie Hall.

2000–2010
V dalších letech doprovázela skupina Karla Gotta zejména na zahraničních koncertech, turné, zájezdech a vystoupení, protože v České republice ho doprovázel spíše BoomBand!Jiřího Dvořáka. Zúčastnila se turné v Austrálii a na Novém Zélandu, ale i v Německu a Itálii. Obzvláště úspěšný byl návrat Karla Gotta do Ruska, na kterém ho v roce 2001 skupina doprovázela. Během let 2006–2008 někteří členové skupinu opustili kvůli vlastním projektům, ale vzápětí přišli noví hudebníci. Celkové složení skupiny tvořilo asi 20 hudebníků. Roku 2008 s Karlem Gottem absolvovala  turné s padesáti šesti koncerty po Německu, které patřily mezi největší projekty skupiny. Roku 2010 doprovodila Felixe Slováčka na jeho koncertu k sedmdesátinám.

2011–2019
Roku 2011 změnila skupina název z názvu Orchestr Karla Gotta, na Karel Gott Band. I nadále doprovázela Karla Gotta na zahraničních vystoupeních, mimo jiné ale i v České republice, kde s Gottem během let 2012–2014 odehráli asi 350 koncertů. Během zdravotních potíží Karla Gotta, se kterými se v roce 2015 potýkal, skupina nehrála. Roku 2017 začala znovu doprovázet Karla Gotta – na jeho turné v roce 2017 (Plzeň, Ostrava, Opava, Olomouc, Liberec, Praha…). Během roku 2018 dvakrát doprovodila Hanu Zagorovou a opakovaně Karla Gotta. Poslední koncerty odehrála v první polovině roku 2019 s Karlem Gottem – na Žofíně, v Košicích a v Plzni. V té době již členové kapely věděli o Karlově nemoci (leukémie) a naposledy s ním měli hrát 26. srpna 2019 na festivalu Benátská. Gottův stav se ale razantně zhoršil a kvůli nemoci nebyl schopný vystoupení odzpívat, proto svou účast nakonec odvolal. V září 2019 skupina doprovodila koncert věnovaný jejímu kapelníkovi Pavlu Větrovci, který slavil sedmdesáté narozeniny.

Po smrti Karla Gotta
Po smrti Karla Gotta kapela neměla koho doprovázet, tudíž přestala aktivně hrát. Kapela výjimečně doprovodí vzpomínkové koncerty v O2 aréně, věnované památce na Karla Gotta.

Karel Gott
České jazzové orchestry


text:
Prvenstvo Hrvatske u dvoranskom hokeju za 1996. je drugi put zaredom osvojio Marathon iz Zagreba.
Prvenstvo je igrano između 10. veljače i 6. travnja 1996. godine.

Ljestvice i rezultati

I. liga

Ljestvica

Doigravanje za prvaka

II. liga

Konačni poredak
 Marathon (Zagreb)
 Zelina (Sveti Ivan Zelina)
 Jedinstvo (Zagreb)
 Mladost (Zagreb)
 Concordia (Zagreb)
 Trešnjevka (Zagreb)
 Zagreb (Zagreb)
 Jedinstvo II (Zagreb)
 Zelina II (Sveti Ivan Zelina)
 Akademičar (Zagreb)
 Sloga (Zagreb)
 Centar (Zagreb)

Izvori
 Kruno Sabolić: Hrvatski športski almanah 1996/1997, Zagreb, 1997.

1996


text:
The Center for Strategic Studies under the President of the Republic of Azerbaijan (SAM) is Azerbaijan's first governmental, non-profit think tank founded on November 12, 2007 by the Decree of the President, Ilham Aliyev. Its headquarters is in Baku, Azerbaijan. In February 2008, by the Decree of the President of the Republic of Azerbaijan, Elkhan Nuriyev was appointed director of the Center for Strategic Studies, known by the acronym SAM in Azerbaijani language.

Departments
The Center for Strategic Studies is divided into main departments that help to carry out its objectives.

Domestic Policy Analysis Department

This department conducts scientific and conceptual research on the domestic policies of the country, mechanisms for their implementation, existing problems in this area and their possible solution. The department conducts scientific research to determine, ensure and protect the social interests of Azerbaijan, and identifies important aspects of fundamental reforms within the country, studies the behavioral course of domestic political forces and the possible impact of these processes on the country's development.

Foreign Policy Analysis Department

The department studies and conducts research on fundamental transformations happening within the framework of the international relations system, tracing the course of political behavior in the regional and political area and identifying the possible effects of these processes on the country. The department also deals with scientific and theoretical research on the foreign politics of the country, mechanisms for its implementation and existing problems in this sphere.

Economic Analysis and Global Affairs Department

The main activity of the department is to monitor all events and trends in the Azerbaijani and global economy, carry out thorough research, analyze and make possible solutions and recommendations based on the results of conducted research. The research activity of the department is carried out several directions. They include: observation and analysis of economic processes in the country and on the international arena, as well as factors that assist Azerbaijan and other countries in the world develop economically. The aim of the department is to investigate factors that may affect economic processes, and on the basis of these studies, prepare various programs, theories and analytical documents.

International partners
German Institute for International and Security Affairs (Berlin)
London Information Network on Conflicts and State Building (London)
The International Institute for Strategic Studies (London)
Center for Strategic and International Studies (Washington, DC)
Central Asia-Caucasus Institute at Johns Hopkins University (Washington, DC)
French Institute of International Relations (Paris)
French Institute for International Relations and Strategic Studies (Paris)
Hudson Institute (Washington, DC)
Konrad Adenauer Foundation (Berlin)
Carnegie Moscow Center (Moscow)
Kazakhstan Institute for Strategic Studies under the President of Kazakhstan (Almaty)
Russia's Institute for Strategic Studies (Moscow)
Unity for Russia Foundation (Moscow)
Woodrow Wilson International Center for Scholars (Washington, DC)
German Council on Foreign Relations (Berlin)
Center for Energy, Marine Transportation and Public Policy, School of International and Public Affairs at Columbia University (New York)
SETA Foundation for Political, Economic, and Social Research (Ankara)
Center for European Policy Studies (Brussels)

Activities
Over the past period, the SAM has prepared and presented a number of proposals and programs concerning public, political and economic processes in Azerbaijan as well as on the international arena. The priority directions for the activities of the center, and in particular the research of the SAM are the internal and external policy of the state, the conflict in Nagorno-Karabakh, the strategy of Azerbaijan regarding energy, oil and gas, the country's development at the economic and political levels, as well as the country's security issues.

International conferences, exhibitions, seminars and round tables also play an important role in the activities of the center. Thus, the following activities were carried out: "Security Barriers in the South Caucasus", "Azerbaijan and the Eastern Partnership", "Cyber and National Security", "Climate Change and Renewable Energy Sources in the Black Sea Region." In April 2012, members of the Organization of Islamic Cooperation.

In addition, the staff of the center participate in various foreign events, conferences and scientific forums. For example, a member of Foreign Policy Analysis Department, Azad Garibov participated at a meeting of the OSCE Ministerial Council in Ukraine held on December 5–6, 2013. He also participated in the 20th meeting of the OSCE Ministerial Council, the preparatory meeting of the Council, as well as at its plenary meeting. The SAM expert represented Azerbaijan in the process of discussion of "Helsinki +40" , which was devoted to the participation of the modern think tanks in the work of the OSCE.

The Center also invites world-famous politicians and experts as guests or speakers to their events. For example, Secretary of the US Secretary Richard Morningstar, President of Stratford Analytical Corporation George Friedman, Vice President of The Kohen Group Mark Grosman, Heritage Foundation expert Ariel Cohen, expert from the European Policy Center Amanda Paul, editor-in-chief of the magazine "Russia in global policy" F. Lukyanov, Director of the Center for Energy, Maritime Transport and Public Policy at Columbia University Albert Bressand, Director of the Center for Strategic Studies at the Foreign Ministry of Turkey Bulent Araz, doctor of the faculty politically Sciences of the University of Haifa Brenda Shaffer, President of the Jamestown Foundation Glen Howard, French Senator Nathalie Goulet et al. visited the Center for Strategic Studies under the Azerbaijani President.

Publications
As a result of its research and analysis, the SAM publishes journals and articles in both Azerbaijani and Russian and English. Such publications as "Azerbaijan Focus", "Strateji təhlil" (Eng. Strategic Analysis), "Analitik Baxış" (Eng. Analytical Outlook), "SAM-ın Icmalı" (Eng. SAM Review), "SAM-ın Şərhləri" (Eng. SAM Comments) and Caucasus International are provided to the public by the CSI along with political analyzes and forecasts from local and foreign experts. In 2016, one of the issues of the "SAM Comments" magazine, was devoted to the increase in the importance of the role of the OSCE. The issue named "The OSCE failure: from the regional security organization to the political tool", developed by the leading research officer of the Center for Contemporary Art, Kamal Makili-Aliyev, is discussing a number of topics, including the formation and development of the OSCE; peculiarities of institutional problems and factors that led to the failure of the OSCE as a regional security organization.

Azerbaijan Focus: Journal of International Affairs is a publication of the Center for Strategic Studies under the President of the Republic of Azerbaijan. Azerbaijan Focus is published in the Azerbaijani and English languages and is dedicated to analyzing modern processes underway in the Caucasus, Central Asia and the wider Black Sea-Caspian basin. The Editorial Council of the journal comprises Azerbaijani and foreign statesmen, renowned scholars of world politics and international expert opinion. The contributing authors include the most prominent Azerbaijani and foreign policymakers and leading experts in government, business and academic circles who are very familiar with the history and politics of the region.

Funding
SAM is funded by the Government of the Republic of Azerbaijan.

External links
 The protocols are signed, what's next?. Today's Zaman, 17 October 2009
 Azerbaijan's Strategic Role in Eurasian Pipeline Politics. Center for Strategic and International Studies, May 15, 2009
 Azerbaijan and the New Geopolitics of Eurasia: Foreign Policy Strategies, Caspian Energy Security, and Great Power Politics. Woodrow Wilson International Center for Scholars, October 14, 2008
 Discussion Meeting - Elkhan Nuriyev. International Institute for Strategic Studies, October 7, 2008
 Azerbaijan and the EU – Chances for a Strategic Partnership. DGAP, Monday September 22, 2008
 Azerbaijan and New Geopolitics of Eurasia. Euarasia Critic, July, 2008
 Azerbaijan's Geostrategic Role in the South Caucasus-Caspian Basin. Center for Russian, East European & Eurasian Studies, May 20, 2008
 Khojaly genocide forever remembered. Today's Zaman, February 27, 2008

References

Think tanks based in Azerbaijan
2007 establishments in Azerbaijan
Research institutes established in 2007
Research institutes in Azerbaijan


text:
El Dothu är en ort i Mexiko.   Den ligger i kommunen Nicolás Flores och delstaten Hidalgo, i den sydöstra delen av landet,  km norr om huvudstaden Mexico City. El Dothu ligger  meter över havet och antalet invånare är .

Terrängen runt El Dothu är bergig åt nordväst, men åt sydost är den kuperad. Terrängen runt El Dothu sluttar norrut. Den högsta punkten i närheten är Cerro San Juan,  meter över havet,  km söder om El Dothu. Runt El Dothu är det ganska tätbefolkat, med  invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Cardonal,  km söder om El Dothu. I omgivningarna runt El Dothu växer i huvudsak blandskog.

Klimatet i området är fuktigt och subtropiskt. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är maj, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är januari, med  °C. Genomsnittlig årsnederbörd är  millimeter. Den regnigaste månaden är september, med i genomsnitt  mm nederbörd, och den torraste är januari, med  mm nederbörd.

Kommentarer

Referenser

Orter i Hidalgo


text:
Rukn ad-Din Churschah (arabisch-; * 1230; † 1257) war der 27. Imam der Schia der Nizari-Ismailiten und der achte und letzte Herrscher von Alamut.

Von seinem wahnsinnigen Vater Ala ad-Din Muhammad wurde Churschah oft öffentlich misshandelt. Als der Vater am 1. Dezember 1255 ermordet wurde, lag er selbst krank darnieder, doch soll Gerüchten zufolge der Mörder in seinem Einvernehmen gehandelt haben. Churschah distanzierte sich öffentlich von der Tat, indem er den Mörder und einige Mitglieder aus dessen Familie hinrichten ließ; dennoch wurde er von zeitgenössischen Chronisten der Mitwisserschaft bezichtigt.

Nach der Übernahme der Herrschaft auf Alamut ließ er mehrere Aufforderungen seitens der Mongolen zum persönlichen Erscheinen vor Möngke Khan unbeachtet, um dem geforderten Kotau zu entgehen. Stattdessen entsandte er seinen Sohn Schams in das Jurtenlager des Hülegü, dem zum Herrscher von Persien ernannten Bruder des Großkhans, doch wurde dies nicht als Geste der Unterwerfung aufgefasst. Nachdem Churschah ein letztes Ultimatum verstreichen ließ, marschierte Hülegü mit seiner gewaltigen Streitmacht zu Novemberbeginn 1256 in den nordpersischen Raum vor. Erst nachdem Churschah seine hoffnungslose Unterlegenheit erkannt hatte, begab er sich persönlich mit vielen Familienmitgliedern zu Hülegü, um sich ihm zu unterwerfen. Dies geschah am letzten Tag des Monats Schauwāl 654 AH (19. November 1256), nach dem islamischen Kalender auf den Tag genau ein Jahr nach der Ermordung seines Vaters. Auf Befehl des Hülegü war Churschah nun gezwungen, mit seiner Garnison Alamut aufzugeben, worauf die Mongolen im Dezember 1256 die Burg schleiften und ihre umfassende Bibliothek verbrannten.

Damit endete die Herrschaft der Ismailiten in Nordpersien nach fast einhundertsiebzig Jahren. Lediglich in der Burg Gerdkuh (bei Damghan) konnte die Gemeinschaft noch bis 1270 der mongolischen Macht Widerstand leisten. Churschah selbst verblieb zunächst im Gefolge des Hülegü, bis er schließlich mit mehreren Familienmitgliedern am 9. März 1257 von Hamadan aus zum Jurtenlager des Großkhans in die Mongolei eskortiert wurde. Der Jassa gemäß wurden er und mit ihm seine Angehörigen hier von Hinterbliebenen der Opfer der Assassinen als Vergeltung für die Taten seiner Vorväter hingerichtet. Wenigstens ein Sohn von Churschah, Schams († 1310), konnte diesem Massaker entgehen und die Linie der Imame als deren achtundzwanzigerster in Aserbaidschan fortführen.

Literatur
 Farhad Daftary: The Ismāʿīlīs: Their History and Doctrines. Cambridge University Press 1990.
 Farhad Daftary: The Assassin Legends: Myths of the Ismaʿilis. London 1994.
 Farhad Daftary: Ismaili Literature: A Bibliography of Sources and Studies. London 2004.
 Heinz Halm: Kalifen und Assassinen: Ägypten und der vordere Orient zur Zeit der ersten Kreuzzüge 1074–1171. München 2014, S. 336–346.

Quellen
 Ata al-Mulk Dschuwaini: Geschichte des Welteroberers (Ta'rīkh-i Jahāngushāy): hrsg. als Übersetzung ins Englische von John Andrew Boyle, Genghis Khan, the history of the world conqueror (1958), S. 709–725.
 Hamd Allah Mustawfi, "Ausgesuchte Geschichte" (Ta'rīkh-i-guzīda): hrsg. als Übersetzung ins Englische von Edward G. Browne, The Ta'ríkh-i-guzída or "Select history" of Hamdulláh Mustawfí-i-Qazwíní, Teil 2 (1913), S. 130.
 Muḥammad ibn Ḥasan ibn Isfandiyār, "Geschichte von Tabaristan" (Ta'rīkh-i Ṭabaristān): hrsg. als Übersetzung ins Englische von Edward G. Browne, An abridged translation of the History of Tabaristan (1905), S. 259.

Person (Schiiten)
Ismailit
Imam
Geboren 1230
Gestorben 1257
Mann


text:
Danny Kaden (właśc. Daniel Kirschenfinkel) (ur. 10 czerwca 1884 w Warszawie, zm. 1942 tamże) – polski aktor, scenarzysta, reżyser i producent filmowy.

Życiorys
Urodził się w polsko-żydowskim małżeństwie Markusa i Ewy Kirschenfinkel. W 1902 ukończył Gimnazjum Wojciecha Górskiego, pięć lat później wyjechał do Niemiec, żeby opanować język niemiecki.

W 1910 przypadkowo zagrał węgierskiego skrzypka w jednoaktowym filmie "Serwus Brzezina", od tego czasu rozpoczął karierę aktorską grając role komiczne w niemieckich filmach, używał wówczas pseudonimu "Nunek Danuky". W krótkim czasie został pierwszoplanowym aktorem charakterystycznym, a później powszechnie znanym komikiem. Wypracował własną postać komiczną, był Nunkiem, pełnym temperamentu gentlemanem o dobrym sercu i niepoważnej aparycji. Zyskał popularność międzynarodową i był jedną z największych gwiazd wytwórni "Uranus". Podczas I wojny światowej pochodząc z zaboru rosyjskiego miał problemy z zatrudnieniem, zaczął więc produkować filmy dla niemieckich wytwórni. W 1919 powrócił do Warszawy i ramienia UFA założył Warszawską Kinematograficzną Spółkę Akcyjną oraz wybudował kinoteatr "Palace", równocześnie kontynuował karierę aktorską.

W 1922 założył wytwórnię "Kaden-Film"; przedsiębiorstwo szybko upadło, a Danny Kaden skupił się na organizowaniu polskiego środowiska filmowego i jego struktur. Należał do grupy założycieli Polskiego Związku Przemysłowców Filmowych, którego był działaczem i gdzie zasiadał w zarządzie. Od 1935 był współwłaścicielem i dyrektorem "Atelier i Laboratorium Sfinks", wybuch wojny zakończył działalność firmy.

20 października 1940 zmuszono go, aby z żoną przeniósł się do getta, gdzie zmarł lub zginął w 1942 roku.

Filmografia

Reżyser

Aktor

Scenarzysta

Producent

Kompozytor
 1918: Das blonde Vergnügen

Przypisy

Bibliografia
 Jerzy Maśnicki, Kamil Stepan: Danny Kaden, in CineGraph – Lexikon zum deutschsprachigen Film, Lg. 25, 1995

Linki zewnętrzne

 Danny Kaden – nuty w bibliotece Polona

Ludzie urodzeni w Warszawie (Królestwo Kongresowe)
Polscy reżyserzy filmowi
Polscy scenarzyści filmowi
Polscy aktorzy filmowi
Polscy filmowcy niezależni
Mieszkańcy getta warszawskiego
Polscy Żydzi zamordowani podczas Zagłady
Polscy Żydzi
Urodzeni w 1884
Zmarli w 1942