text:
Thomas Ludvig Rørdam (født 11. maj 1836 på Harboøre, død 30. oktober 1894 i Gamtofte) var en dansk præst, broder til Hans Kristian Rørdam, brodersøn af Hans Christian og Peter Rørdam, søstersøn af Vilhelm Birkedal.

12 år gammel kom Rørdam, da faderen var blevet forflyttet til Undløse og Søndersted på Sjælland, i Roskilde Katedralskole, og fra den blev han dimitteret til universitetet 1854.

1861 blev han teologisk kandidat, og 1863 ægtede han Clara Sophie Clausen, datter af præsten Emil Theodor Clausen. Det nygifte par tog bolig i Stege, hvor Rørdam, under præsten F.E. Boisens ægide, havde åbnet en privat skole.

Han var tillige en flittig medarbejder ved Boisens Budstikke, og enkelte af hans bidrag til dette tidsskrift (navnlig den varmtfølte artikel Hvad Kirkeklokken nu fortæller, 15. december 1864) vakte stor påskønnelse.

Virksomheden i Stege fik imidlertid en brat afslutning, da brystsvaghed nødte ham til allerede i efteråret 1865 ved venners hjælp at søge helbredelse i syden. Opholdet i Italien skaffede ham dog ikke sundheden tilbage.

Først ved en energisk diæt blev han så rask, at han 1868 kunne overtage et kapellani i Reerslev på Sjælland. 5 år efter blev han sognepræst i Norup på den fynske slette; 1879 blev han forflyttet til Vejlø og 1892 til Gamtofte.

Rørdam var en irenisk natur, der på forskellig vis, navnlig ved udgivelsen af Kirkebladet (siden 1877), stræbte at tilvejebringe forståelse imellem den grundtvigske retning og dens kirkelige modstandere, særlig den indre Mission.

Han var en varm ven af Bethesdamøderne og Santhalmissionen, og da det forenede Venstre var dannet, skrev han Vennebrev til Grundtvigianerne i "det forenede Venstre" (1874) for at drage sine meningsfæller bort fra en sammenslutning, der i hans øjne var en falsk alliance.

Det var en artikel af ham (i Dansk Kirketidende 1878, nr. 10), der vakte en langvarig fejde om Bjørnstjerne Bjørnsons stilling til kristendommen. Hans død forårsagedes af et hjerteonde, som i flere år havde lammet hans arbejde.

Kilder

Præster fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Thomas 1
Teologer fra Danmark

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Corrales del Vino é um município da Espanha na província de Zamora, comunidade autónoma de Castela e Leão, de área 76 km² com população de 1086 habitantes (2007) e densidade populacional de 13,89 hab/km².

Demografia

Corrales del Vino
Municípios da Espanha por nome
Municípios por nome de Castela e Leão
Localidades da Espanha
Localidades de Castela e Leão
Localidades de Samora (província)


text:
Nils Gaup (* 12. April 1955 in Kautokeino, Finnmark) ist ein samisch-norwegischer Filmregisseur.

Leben
Nils Gaup wollte ursprünglich Skispringer werden, entschied sich aber dann für eine Schauspielkarriere. Von 1974 bis 1978 besuchte er die Schauspielschule und studierte am renommierten Beaivvas Sámi Theater in Kautokeino. Er gründete dort auch das erste Theater in nordsamischer Sprache.

Nachdem er in mehreren norwegischen Filmen als Schauspieler agierte, schrieb er 1985 das Drehbuch zu Pathfinder (Originaltitel: Ofelaš oder Veiviseren, Deutscher Fernsehtitel: Die Rache des Fährtensuchers). Mit diesem Film schaffte Gaup 1987 den internationalen Durchbruch. Es war der erste in einer samischen Sprache gedrehte Kinofilm und wurde auf internationalen Festivals gefeiert. Pathfinder spielt vor etwa 1000 Jahren in der eisigen Landschaft Sápmis, wo ein junger Mann mit ansehen muss, wie seine Familie bestialisch von einem Barbarenstamm ermordet wird. Dank seiner hervorragenden Fährtensucherfähigkeiten schafft er es in einem atemberaubenden Katz-und-Maus-Spiel Rache an den Mördern zu üben. Der Film wurde 1988 für einen Auslands-Oscar nominiert und erhielt den Amanda, den wichtigsten Filmpreis Norwegens.

Anschließend drehte Gaup Gestrandet. Das von Daniel Defoes Robinson Crusoe inspirierte Piratenabenteuer wurde von Disney finanziert und basiert auf einem Jugendroman des norwegischen Schriftstellers Oluf Vilhelm Falck-Ytter (1832–1914). 1993 entstand sein bislang erfolgreichster Film Ferien mit einer Leiche. Diese rabenschwarze Komödie erhielt ebenfalls den Amanda Award und wurde 1996 unter dem Titel Kopf über Wasser mit Cameron Diaz und Harvey Keitel von Hollywood neu verfilmt.

1996 wählte Christopher Lambert Gaup als Regisseur für sein Projekt Tashunga – Gnadenlose Verfolgung. Der Film, in dem auch James Caan mitspielt, floppte sowohl bei den Kritikern als auch an der Kinokasse.

Aufgrund des Erfolges von Pathfinder wurde auch Hollywood hellhörig und so erhielt er Angebote für Filme wie Nicht ohne meine Tochter oder Robocop, die er ablehnte. Nils Gaup war ursprünglich für den Kevin-Costner-Film Waterworld als Regisseur vorgesehen. Er drehte einige Szenen, entschied sich aber wegen der überbordenden Kosten, das Projekt zu verlassen.

Im Jahre 2007 drehte Gaup einen Film über die Kautokeino-Rebellion von 1852. In dieser wahren Geschichte geht es um blutige Ausschreitungen der samischen Bevölkerung gegen Kirche und Staat. Für diesen Film wurde die Hauptdarstellerin Anni-Kristiina Juuso 2008 mit dem Amanda Award ausgezeichnet.

Filmografie (Auswahl)
 1987: Pathfinder (Ofelaš oder Veiviseren oder Die Rache des Fährtensuchers)
 1991: Gestrandet (Håkon Håkonsen oder Shipwrecked)
 1993: Ferien mit einer Leiche (Hodet over vannet)
 1996: Tashunga – Gnadenlose Verfolgung (North Star)
 1999: Misery Harbour (Flugten fra Jante)
 2008: Die Rebellion von Kautokeino (Kautokeino-opprøret)
 2012: Die Legende vom Weihnachtsstern (Reisen til julestjernen)
 2014: Glaspuppen (Glassdukkene)
 2016: The Last King – Der Erbe des Königs (Birkebeinerne)

Auszeichnungen und Nominierungen (Auswahl)
 1988: Amanda – Pathfinder
 1988: Oscar-Nominierung als bester ausländischer Film – Pathfinder
 1994: Amanda Award – Ferien mit einer Leiche
 1999: Nominierung für den Amanda Award – Misery Harbour
 1999: Nominierung beim Filmfestival von Montreal – Misery Harbour
 2008: Publikumspreis bei den 50. Nordischen Filmtagen in Lübeck – Die Rebellion von Kautokeino

Weblinks

Samische Person
Filmregisseur
Norweger
Geboren 1955
Mann


text:
Robert Bruce Aeneas Macleod (23 January 1764 – 6 December 1844), 3rd Macleod of Cadboll, was Lord Lieutenant of Cromarty from 1794 until 1833, and, a staunch Tory, he sat as the Member of Parliament (M.P.) for Cromartyshire from 1807 to 1812.

Biography
Robert was born on 23 January 1764, the only son of Roderick Macleod, 2nd of Cadboll (d 1770) and Lilias, daughter of William Mackenzie of Belmaduthy.
  He may have been educated at Eaton School from 1777 until 1779, He may have been at Glasgow University in 1780 and may have been an advocate by 1789.

He succeed to his father's estate of Cadboll in Ross-shire, north west of Tain, when he six, and his trustees purchased Invergordon Castle for him around 1780.

Macleod was a Captain in the Sutherland Fencibles (1793) and a Major in the Ross Militia of 1803. He was Lord Lieutenant of Cromarty from 1794 until 1833, and, a staunch Tory, he sat as the Member of Parliament (M.P.) for Cromartyshire from 1807 to 1812. Macleod died on 6 December 1844 and was succeeded by his son and heir Roderick.

Family
On 27 July 1784 Macleod married Elizabeth, daughter of Captain Alexander Macleod of Harris and 4th of Bernera. Their children were Roderick, Macleod' heir and successor, Sophia, and Elizabeth Letitia.

Notes

References
 Endnote:
Pol. State of Scotland 1788, p. 84.

 Endnotes

GB232/D63: MacLeod family of Cadboll papers, 1867-1970

External links

|-

1764 births
1844 deaths
Tory MPs (pre-1834)
Members of the Parliament of the United Kingdom for Scottish constituencies
UK MPs 1807–1812
Lord-Lieutenants of Cromarty


text:
Tai Po Central is one of the 19 constituencies in the Tai Po District.

The constituency returns one district councillor to the Tai Po District Council, with an election every four years. The seat has been currently held by Au Chun-wah.

Tai Po Central constituency is loosely based on Tai Po Centre with estimated population of 13,645.

Councillors represented

1982 to 1985

1985 to 1988

1988 to 1994

1994 to present

Election results

2010s

2000s

1990s

1980s

References

Tai Po
Constituencies of Hong Kong
Constituencies of Tai Po District Council
1982 establishments in Hong Kong
Constituencies established in 1982


text:
Trommedans på Østgrønland er en film instrueret af Jette Bang, Kaj Mogens Jensen.

Handling
Odin (død ml. 1971 og 1975), som bor på bopladsen Sermiligaq, sidder i sin lille stue og laver en rammetromme (tamburin, quilain). Skindet er tarme fra en isbjørn. Uden på rammen bliver tarmene holdt på plads af en rem af sælskind. Odins kone, Olga, sidder i sengen, mens hun spiser kogt sæl. Han synger to tromme-kamp-sange. Mens han spiller og synger, går han ned i knæene, som det hører sig til ved trommesange. Den ene sang forestiller en kamp mellem to fugle.

Olga og Odins søster Mona synger og spiller en kampsang. De holder trommen som kvinder, foran brystet. Gæsterne i hytten akkompagnerer.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1964

Film fra Danmark (administrationskategori)
Dokumentarfilm fra Danmark


text:
Biografia
Bruno Maggioni è nato a Rovellasca, in provincia di Como, nel 1932. Dopo gli anni di studio nel seminario che all'epoca era situato presso la basilica di Sant'Abbondio a Como, è stato ordinato sacerdote della Diocesi di Como il 26 giugno 1955.

Ha studiato Teologia e Scienze bibliche alla Pontificia Università Gregoriana ed al Pontificio Istituto Biblico di Roma negli anni tra il 1955 ed il 1958. Dal 1958 ha insegnato Esegesi del Nuovo Testamento alla Facoltà Teologica dell'Italia Settentrionale, Teologia biblica al Seminario Vescovile di Como ed Introduzione alla teologia presso l'Università Cattolica del Sacro Cuore di Milano ed ha tenuto costantemente incontri e lezioni in tutta Italia.

Per il suo impegno in campo biblico e dell'insegnamento, il 4 luglio 1991 papa Giovanni Paolo II lo nominò prelato d'onore di Sua Santità.

Era noto e prolifico scrittore, avendo scritto diverse decine di testi, tutti incentrati sulla Bibbia e la Parola di Dio, nonché sull'esperienza di San Paolo, di cui era profondo conoscitore.

Morì a Como il 29 ottobre 2020 ed è stato sepolto nel Cimitero Camerlata dello stesso capoluogo.

Opere
 Cristianesimo quotidiano, edizioni O.R., 1969
 Il Vangelo di Giovanni, in I Vangeli, traduzione e commento a cura di G. Barbaglio, B. Maggioni, Cittadella, 1975
 Il racconto di Marco, Cittadella, 1975
 Giobbe e Qohelet. La contestazione sapienziale nella Bibbia, Cittadella, 1982
 La vita nelle prime comunità cristiane. Riflessione bibliche e pastorali, Cittadella, 1983
 Nel mondo ma non del mondo, Ancora 1983 (Nuova edizione: Il tesoro nascosto, Àncora, 1999)
 La prima lettera di Giovanni, Cittadella, 1984
 Il Vangelo di Giovanni, Cittadella, 1985
 Il racconto di Matteo, Cittadella, 1986
 Uomo e società nella Bibbia, Jaca Book, 1987
 La lettera di Giacomo, Cittadella, 1989
 L'Apocalisse, Per una lettiura profetica del tempo, Cittadella, 1990
 Le parabole evangeliche, Vita e Pensiero, 1992
 I racconti evangelici della passione, Cittadella, 1994
 Padre Nostro, Vita e Pensiero, 1995
 Il Dio di Paolo e il vangelo della grazia, Paoline, 1996
 La pazienza del contadino, Note di cristianesimo per questo tempo, Vita e Pensiero, 1996
 La parola si fa carne. Itinerari biblici di spiritualità missionaria, EMI, 1996
 La brocca dimenticata: i dialoghi di Gesù nel vangelo di Giovanni, Vita e Pensiero, 1999
 Il racconto di Luca, Cittadella, 2000
 Era veramente uomo, rivistando la figura di Gesù nei Vangeli, Àncora, 2001
 Impara a conoscere il volto di Dio nelle parole di Dio. Commento alla "Dei Verbum", Messaggero, 2001
 Racconti evangelici della Resurrezione, Cittadella, 2001
 Davanti a Dio. I Salmi 1-75, Vita e Pensiero, 2001
 Davanti a Dio. I Salmi 76-150, Vita e Pensiero, 2002
 La difficile fede. Figura dell'Antico Testamento, Àncora, 2002
 La speranza ritrovata. Figura dell'Antico Testamento, Àncora, 2003
 Il seme e la terra, Note bibliche per un cristianesimo nel mondo, Vita e Pensiero, 2003
 Attraverso la Bibbia, Un cammino di iniziazione, Cittadella, 2003
 Lettera ai Romani, in Lettere di Paolo, a cura di Bruno Maggioni e F. Manzi, Cittadella, 2005
 Un tesoro in vasi di coccio, Rivelazione di Dio e umanità della Chiesa, Vita e Pensiero, 2005
 La cruna e il cammello, Paradossi evangelici e umanità di Gesù, Àncora, 2006
 Come la pioggia e la neve. Potenza del Vangelo e generazione della fede, Vita e Pensiero, 2006
 Il racconto di Giovanni, Cittadella, 2006
 La bibbia di Natale, Àncora, 2009, ISBN 9788851407193 (con Gregorio Vivaldelli)
La Bibbia degli sposi, Àncora, 2009, ISBN 9788851407094 (con Gregorio Vivaldelli)
 La bibbia della Prima Comunione, Àncora, 2009, ISBN 9788851406950 (con Gregorio Vivaldelli)
 Dio ha tanto amato il mondo, la spiritualità missionaria dell'evangelo di Giovanni, EMI, 2011
 Dio nessuno l'ha mai visto, Vita e Pensiero, 2011
 Vangelo, chiesa e politica, Àncora, 2011
 La Bibbia giovane, Àncora, 2011, ISBN 9788851408756 (con Gregorio Vivaldelli)
 Nuova evangelizzazione, forza e bellezza della Parola, Messaggero, 2012
 La Bibbia di Nazaret, Àncora, 2013 (con Gregorio Vivaldelli)

Libro intervista
 La Parola che appassiona, Bruno Maggioni a colloquio con Saverio Xeres, Àncora, 2007.
 Solo il necessario, Bruno Maggioni con Grazia Lissi, Àncora, 2012.

Altri progetti

Collegamenti esterni

Professori dell'Università Cattolica del Sacro Cuore
Studenti della Pontificia Università Gregoriana


text:
Coremacera bivittata är en tvåvingeart som först beskrevs av Macquart 1835.  Coremacera bivittata ingår i släktet Coremacera och familjen kärrflugor.

Artens utbredningsområde är Italien. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Kärrflugor
bivittata


text:
Andrei Mikhailovich Mozalev (, born 24 March 2003) is a Russian figure skater. He is the 2019 CS Warsaw Cup champion, the 2022 Russian national bronze medalist, 2020 World Junior champion and the winner of three ISU Junior Grand Prix events (2019 JGP Latvia, 2019 JGP Croatia, 2018 JGP Czech Republic).

Personal life
Mozalev was born on 24 March 2003 in Saint Petersburg, Russia.

Career

Early years
Mozalev began learning to skate in 2008. He is coached by Kirill Davydenko.

2016–2017 season
In November 2016, Mozalev made his international junior-level debut at the 2016 Volvo Open Cup, where he won the gold medal. Three weeks later, he won another gold medal at the 2016 NRW Trophy.

2017–2018 season
In November 2017, Mozalev won his third international gold medal at the 2017 Tallinn Trophy.

At the 2018 Russian Junior Championships, Mozalev finished seventeenth. He ranked fourth in the short program but was last (eighteenth) in the free skate.

2018–2019 season
In late September 2018, Mozalev made his Junior Grand Prix debut in Ostrava, Czech Republic, where he won the gold medal. He ranked second in the short program but won the free skate and outscored the silver medalist, Camden Pulkinen, by a margin of about five points. At his second JGP event of the season, he placed sixth in Yerevan, Armenia.

2019–2020 season
In early September 2019, Mozalev won his second JGP gold medal at the 2019 JGP event in Riga, Latvia. He ranked first in both the short program and the free skate and scored his personal best score of 223.72 points. He outscored the silver medalist, South Korean Lee Si-hyeong, by about five points. Mozalev won his second event in Croatia and was the only man to win both of his events in the season.  Competing on the senior level, he won gold at the 2019 CS Warsaw Cup.

Qualifying in first position to the 2019–20 JGP Final, he placed first in the short program.  Second in the free skate, he won the silver medal behind Shun Sato.  He attributed a fall on his triple Axel to difficulty maintaining focus in the second half of his program.

At the 2020 Russian Championships, Mozalev placed second in the short program, only half a point behind leader Makar Ignatov.  A ninth-place free skate with two quad errors and a fall on a double Axel dropped him to fifth place overall.  Mozalev's coach subsequently said he had taken ill.  Competing at the 2020 Winter Youth Olympics, Mozalev won the silver medal in the men's event and a bronze medal in the team event.

Following a bronze medal finish at the Russian Junior Championships, Mozalev was assigned to one of Russia's three men's berths at the 2020 World Junior Championships in Tallinn, Estonia.  He placed narrowly second in the short program, behind Youth Olympic champion Yuma Kagiyama.  Mozalev then won the free skate, his only error being a hand down on one triple Axel attempt, and won the title.

2020–2021 season
Mozalev debuted at the senior Russian test skates, including the quad flip jump, which he landed in the short program. Competing on the domestic Cup of Russia series, he won the silver medals at both the third stage in Sochi and the fourth stage in Kazan, encountering difficulties in the short program at both events but rallying in the free skates.

With the COVID-19 pandemic continuing to affect international travel, the ISU opted to run the Grand Prix based primarily on geographic location.  Mozalev made his senior Grand Prix debut at the 2020 Rostelecom Cup, landing his quad flip in the short program but botching his jump combination, ending in sixth place in that segment.  He was second in the free skate, despite doubling another planned quad flip, and rose to fourth place, less than two points behind bronze medalist Petr Gumennik.

Competing at the 2021 Russian Championships, Mozalev took a "painful" fall on a downgraded quad flip to open his short program, placing fourth in that segment nonetheless.  He landed the quad flip in the free skate, but a series of subsequent jump errors put him in fifth in that segment, remaining in fourth place overall.

Following the national championships, Mozalev competed in the 2021 Channel One Trophy, a televised event organized in lieu of the cancelled European Championships.  He was selected for the Red Machine team captained by Alina Zagitova. He was fifth in the short program and fourth in the free skate, while the Red Machine won the trophy.  After this, Mozalev prepared for the Russian Cup Final, which was widely assumed to be the deciding event for the second Russian men's berth at the 2021 World Championships in Stockholm. Mozalev was second in the short program despite doing only a triple flip instead of a quad. He fell three times in the free skate, dropping to fourth place overall.

2021–2022 season
Mozalev opened his season at the 2021 CS Denis Ten Memorial Challenge, winning the bronze medal. Assigned to only one Grand Prix, he was seventh at the 2021 Internationaux de France. After an error-riddled short program left him in ninth place, he finished second in the free skate, but this only raised him two ordinals in the final standings.

At the 2022 Russian Championships, Mozalev placed eighth in the short program after falling on an underrotated quad Salchow. Second in the free skate, despite a fall on a triple Axel, he won the bronze medal. Despite this, he was not named to the Russian team for the European Championships, the third berth being given to nationals fourth-place finisher Evgeni Semenenko. However, he was subsequently added to the European team following the withdrawal of Mikhail Kolyada, and won the short program with a new personal best, taking a gold small medal. After several jump errors in the free skate, he placed sixth in that segment and dropped to fourth place overall. He was the second of the three Russians at the event, behind Mark Kondratiuk (the gold medalist) and ahead of Semenenko in fifth. On January 20, he was officially named to the Russian Olympic team along with Kondratiuk and Kolyada.

Competing at the 2022 Winter Olympics, Mozalev performed poorly in the short program of the Olympic men's event, making multiple jump errors and finishing twenty-third in the segment to narrowly qualify to the free skate. He fared somewhat better in the free skate, placing eighteenth in that segment and rising to overall nineteenth position.

Programs

Competitive highlights

CS: Challenger Series; JGP: Junior Grand Prix

Detailed results
Current ISU world best highlighted in bold and italic.

Senior

Junior

References

External links

2003 births
Russian male single skaters
Living people
Figure skaters from Saint Petersburg
Figure skaters at the 2020 Winter Youth Olympics
World Junior Figure Skating Championships medalists
Figure skaters at the 2022 Winter Olympics
Olympic figure skaters of Russia


text:
Літературно-меморіальний музей Леся Мартовича — музей у селі Торговиця Городенківського району Івано-Франківської області.

Короткий опис
Літературно-меморіальний музей Леся Мартовича засновано 12 лютого 1971 року з нагоди 100-річчя від дня народження українського письменника-сатирика Леся Мартовича. Організатором створення експозицій Літературно-меморіального музею був український історик та діяч культури Михайло Паньків.

Експозиція музею, що розміщена в п'яти залах, висвітлює життя і творчість письменника, його громадську діяльність, вшанування пам'яті. Серед експонатів — документи, фотографії, листи, видання творів Леся Мартовича, подарунки музеєві. В експозиції представлені макет хати, в якій народився письменник, селянський одяг його батьків. Численні фотографії, особисті речі родичів письменника, спогади односельчан розповідають про дитинство Леся Мартовича. Експонується матрикул Л. Мартовича, виданий Віденським університетом, де в 1902 році навчався письменник.

В хаті письменника відкрито меморіальну експозицію. Біля будинку музею встановлено погруддя Леся Мартовича.

Практична інформація
с. Торговиця, Городенківський район 78161

Джерела
Кубик М. І., Липчук В. Ф. Літературно-меморіальний музей Леся Мартовича у Торговиці. Путівник. — Ужгород, 1977.
 Літературно-меморіальний музей Леся Мартовича

Музеї Івано-Франківщини
Літературні музеї України
Мартович Лесь
Торговиця (Городенківський район)
Меморіальні музеї України
Засновані в Україні 1971


text:
Zak Zinter (born April 17, 2001) is an American football offensive guard for the Michigan Wolverines.

College career
In 2021, Zinter was part of Michigan's offensive line that won the Joe Moore Award. At the end of the 2022 regular season, Zinter was selected by the conference coaches as a first-team offensive guard on the 2022 All-Big Ten Conference football team. All three of Michigan's interior offensive lineman (Zinter, Olusegun Oluwatimi, and Trevor Keegan) were named to the first team by the conference coaches. He was also named to the Outland Trophy watch list.

References

External links
 Michigan Wolverines bio
 SI.com: Video Shows Zak Zinter Destroying Defenders

2001 births
Living people
American football offensive guards
Michigan Wolverines football players
People from North Andover, Massachusetts
Players of American football from Massachusetts


text:
Smilax polyantha är en enhjärtbladig växtart som beskrevs av August Heinrich Rudolf Grisebach. Smilax polyantha ingår i släktet Smilax och familjen Smilacaceae. Inga underarter finns listade.

Källor

Liljeordningen
polyantha


text:
Die Naegele-Regel ist eine Formel zur Errechnung des wahrscheinlichsten Geburtstermins bei einer menschlichen Schwangerschaft, die nach dem Heidelberger Gynäkologen Franz Naegele (1778–1851) benannt wurde.

Naegele-Regel
Bei der Standard-Zykluslänge von 28 Tagen errechnet sich der Geburtstermin wie folgt:

Errechneter Geburtstermin = [erster Tag der letzten Regelblutung] + 7 Tage − 3 Monate + 1 Jahr; oder: [erster Tag der letzten Regelblutung] + 9 Monate + 7 Tage.

Erweiterte Naegele-Regel
Die erweiterte Naegele-Regel wird angewandt, wenn die Zykluslänge ungleich 28 Tage ist:

Errechneter Geburtstermin = [Erster Tag der letzten Regel] + 7 Tage − 3 Monate + 1 Jahr +/− [Abweichung in Tagen]

Interpretation des Termins
Die Naegele-Regel liefert den Tag mit der größten Geburts-Wahrscheinlichkeit. Diese beträgt jedoch nur ca. vier Prozent. Geburten bis drei Wochen vor und zwei Wochen nach diesem Datum gelten als Termingeburten, dies sind ca. 90 Prozent. Neun Prozent sind Frühgeburten mehr als drei Wochen vor dem errechneten Termin, ein Prozent sind übertragene Geburten mehr als zwei Wochen nach dem errechneten Termin.

Ursprung der Regel
Der Ursprung der Regel kann heute nur noch rekonstruiert werden. Sie wird seit circa 200 Jahren angewandt und soll von Franz Naegele entwickelt worden sein. Er selbst beschrieb sich aber nie als der Erfinder. Als er die Regel 1812 das erste Mal in Erfahrungen und Abhandlungen aus dem Gebiethe der Krankheiten des weiblichen Geschlechtes. Nebst Grundzügen einer Methodenlehre der Geburtshülfe erwähnt, verweist er auf Hermann Boerhaave, der sich bereits 1715 mit der Dauer der Schwangerschaft beschäftigte. Boerhaaves Vorlesungen wurden nach dessen Tod von Albrecht von Haller, einem seiner Schüler, herausgegeben. In diesen Aufzeichnungen findet sich bereits eine Rechenregel zur Berechnung des Entbindungstermines. Unklar ist noch, ob Boerhaave bereits eine Woche in der Addition berücksichtigte, diese Ergänzung könnte auch von Haller stammen, und ob er vom "letzten Tag der Menstruation" oder vom "ersten Tag der letzten Periode" ausging.

Siehe auch
 Schwangerschaftsdauer

Einzelnachweise

Gynäkologie und Geburtshilfe


text:
Maria Rubert (born 18 October 1980) is an international lawyer based in Dubai, United Arab Emirates.

Early life and education
Rubert was born in Valencia, Spain and moved to the United States as a student athlete where she obtained a B.S. Political Science at Kennesaw State University, Georgia, USA. She was part of the roster who won the first KSU women's soccer NCAA II National Championship. Rubert obtained a Bachelor of Laws from Alfonso X El Sabio University in Madrid. She received an LL.M. from Washington College of Law of American University in Washington DC, and expects to complete an EMBA with IE Business School in December 2015.

Career
Prior to reaching Dubai she held several positions in international fields: government entities (Embassy of Mexico in Washington DC), key institutions (ICC International Court of Arbitration in Paris and the Centre on International Commercial Arbitration in Washington DC); along with corporations (Banco Santander in Madrid) and private practice. In parallel to her legal counsel role, she is registered as an arbitrator in most arbitration centers in the United Arab Emirates; and is a board member of the Spanish Business Council in the UAE, a non-profit organization fomenting the UAE-Spanish business relations and supporting the Spanish community in Dubai. She has a mentorship program with different Universities in Europe and US to enhance the training of junior lawyers.

References

External links
 Emiratos, refugio árabe para emigrantes españoles

Living people
21st-century Spanish lawyers
1980 births
Spanish women lawyers
People from Valencia
Spanish expatriates in the United Arab Emirates
Spanish expatriates in the United States
Kennesaw State University alumni
Alfonso X El Sabio University alumni


text:
Der Unicodeblock Alchemistische Symbole (Alchemical Symbols, U+1F700 bis U+1F77F) enthält Zeichen, die in der traditionellen Alchemie zur Bezeichnung von Elementen, Verbindungen, Instrumenten und anderen Konzepten dienten, sowie einige sonstige Symbole aus Astronomie und Astrologie.

Tabelle
Alle Zeichen haben die Allgemeine Kategorie "anderes Symbol" und die bidirektionale Klasse "anderes neutrales Zeichen".

Grafiktafel

Weblinks
 PDF des Unicode-Konsortiums (englisch)

Alchemie


text:
Manila (en pampango: Menila; en zambal: Ibali), oficialmente Ciudad de Manila (Filipino: Lungsod ng Maynila), es la capital de Filipinas y la segunda ciudad del país por número de habitantes, después de Ciudad Quezon.

La ciudad está situada en la costa oriental de la bahía de Manila, en la isla de Luzón, junto a la desembocadura del río Pásig; la ciudad limita al norte con las ciudades de Navotas y Caloocan; al nordeste con Ciudad Quezon; al este con San Juan y Mandaluyong; al sudeste con Makati y al sur con Pasay.

Manila tiene una población total de 1 652 171 de acuerdo con el censo de 2013, siendo la segunda ciudad más poblada del país después de la cercana Ciudad Quezon. La población habita un área de apenas , lo que hace a Manila una de las ciudades más densamente pobladas del mundo.
El Gran Manila es el área metropolitana más poblada de toda Filipinas y la décima del mundo, con una población estimada en 20,5 millones.

La ciudad se divide en seis distritos legislativos y consiste en dieciséis distritos geográficos: Binondo, Ermita, Intramuros, Malate, Paco, Pandacán, Port Area, Quiapo, Sampaloc, San Andrés, San Miguel, San Nicolás, Santa Ana, Santa Cruz, Santa Mesa y Tondo. El comercio más activo y algunos de los lugares más históricos y emblemáticos de gran importancia cultural en el país, como la sede del Ejecutivo filipino y la Suprema Corte de las Filipinas, se encuentran en esta ciudad. Manila es sede de varias instituciones científicas y educativas, numerosas instalaciones deportivas, así como de un amplio elenco de entidades culturales del país y otros lugares cultural e históricamente significativos.

El primer relato escrito acerca de la ciudad es la Inscripción de la Laguna Copperplate, que data del . La ciudad fue invadida por Bolkiah, sultán de Brunéi, y fue cristianizada ya en el , cuando los conquistadores españoles llegaron por primera vez. Fue incorporada el 24 de junio de 1571 por el conquistador español Miguel López de Legazpi. Manila se convirtió finalmente en el centro de las actividades españolas en el Lejano Oriente y destino de la ruta comercial del Galeón de Acapulco a Manila, el cual conectaba a la América Española con Asia. La ciudad recibió el apodo de la "Perla de Oriente", como resultado de su ubicación central en las vitales rutas del comercio marítimo por el Pacífico. Varias insurrecciones chinas, revueltas locales, una ocupación británica y un motín cipayo se produjeron tiempo después de eso. Manila también vio el surgimiento de la Revolución filipina, que fue seguida por la ocupación estadounidense, contribuyendo a la planificación urbana de la ciudad y al desarrollo solo para que la mayoría de dichas mejoras se perdiera por la devastación de la Segunda Guerra Mundial. Después de esto, la ciudad ha sido reconstruida.

Etimología

Su nombre original Maynila proviene de la frase en tagalo May nilad que significa "(donde) hay nílad". El nílad (nila en tagalo moderno) es un arbusto que crece en la zona.

El gentilicio es manileño o manilense.

Historia

Período precolonial

La evidencia más antigua de la vida humana alrededor de la actual Manila es la cercana Angono Petroglifos, que data de alrededor de 3000 a. C. Los negritos, los habitantes aborígenes de Filipinas, vivían en la isla de Luzón, donde se encuentra Manila, antes de que los malayo-polinesios migraran y los asimilaran.

El Reino de Tondó floreció durante la segunda mitad de la dinastía Ming como resultado de las relaciones comerciales directas con China. El distrito de Tondó era la capital tradicional del imperio, y sus gobernantes eran reyes soberanos, no meros caudillos. Fueron tratados de diversas maneras como panginuan en Maranao o panginoón en tagalo ("señores"); anák banwa ("hijo del cielo"); o lakandula ("señor del palacio"). El Emperador de China consideraba a los lakanos -los gobernantes de la antigua Manila- como "王", o reyes.

En el , Manila consistía en un asentamiento fortificado y un barrio comercial en la orilla del río Pásig. Luego fue colonizado por el imperio indianizado de Mayapajit, como se registra en el poema elogioso épico "Nagarakretagama", que describía la conquista de la zona por el majarash Hayam Wuruk. Selurong (षेलुरोङ्), un nombre histórico para Manila, aparece en Canto 14 junto a Sulot, lo que ahora es Sulu, y Kalka.

Durante el reinado del sultán Bolkiah (1485-1521), el Sultanato de Brunéi invadió, con ganas de aprovechar el comercio de Tondó con China atacando sus alrededores y el establecimiento de los musulmanes del Reino de Manila (كوتا سلودوڠ; Kota Seludong). El rayajnato fue gobernado y rindió tributo anual al Sultanato de Brunéi como estado satélite. Se estableció una nueva dinastía bajo el líder local, que aceptó el Islam y se convirtió en Rajah Salalila. Él estableció un desafío comercial para la ya rica Lakan Dula en Tondó. El Islam se fortaleció aún más con la llegada de comerciantes musulmanes del Medio Oriente y el sudeste asiático.

Dominación española

En la ribera meridional del río Pásig se encuentra la ciudad colonial, Intramuros, fundada en 1571 y que contiene aún notables ejemplos de la arquitectura española del , junto a una muralla que la rodea y que se comenzó a construir en 1590, gobernando Filipinas Gómez Pérez das Mariñas.

En 1570, tras haber sido obligado a retirarse de Cebú por piratas portugueses, Miguel López de Legazpi, decidió invadir la ciudad y posteriormente hacerla su capital. Así que envió a su lugarteniente, Martín de Goiti, para que localizara el sultanato y averiguara su potencial económico. Goiti ancló su flota en Cavite e intentó implantar la autoridad de la corona española por la vía diplomática, enviando un mensaje al Rajá Soleymán. Este le contestó, intentando ganar tiempo para concentrar sus fuerzas y aniquilar a los españoles, que quería establecer lazos amigables con los españoles, pero que no se sometía como súbdito del rey. Los conquistadores entendieron esta respuesta como un acto de guerra y tras demandar refuerzos, atacaron a los musulmanes en junio de 1570. Después de conquistar la ciudad, Goiti volvió a Panay, donde se encontraba el gobernador. Finalmente, Legazpi volvió con sus tropas en 1571. Los islámicos prendieron fuego a la ciudad y la abandonaron, instalándose en Tondó y otros pueblos vecinos. El 9 de junio de 1571 comenzó la construcción del fuerte.

Solimán, el rajá destronado, tras intentar sin éxito el apoyo del rajá de Tondó, llamado Lacandula, y de los pampangueños y pangasineños, reunió un fuerte contingente de nativos tagalos. Atacó entonces a los españoles, quienes nuevamente lo derrotaron, muriendo en el intento en la batalla de Bangcusay. Después de la revuelta comenzó la evangelización. Manila se constituiría en capital de la evangelización católica del Sudeste asiático. Primero llegaron los agustinos, seguidos de franciscanos, dominicos, jesuitas y agustinos recoletos. Los españoles decretaron el monopolio comercial. Los chinos se vieron perjudicados por estas medidas y se produjeron disturbios, rápidamente controlados. Como castigo, los chinos fueron sometidos a nuevos y fuertes tributos.

Ya en 1574, el pirata chino Li Ma Hong, al frente de una flota con 62 naves que transportaba 3000 hombres, intentó sin éxito conquistar la ciudad. El gobernador Guido de Lavezares y el maestre de campo Juan de Salcedo, expulsaron a la flota mercenaria sino-japonesa. Tras el desastre que supuso para los chinos, los españoles decidieron concentrarlos en el Parian de la Alcaicería. En 1595 Manila fue designada capital del archipiélago, así como capital de su provincia, que abarcaba casi toda la isla de Luzón. En 1601 los jesuitas fundaron en Manila un seminario para nobles, que fue la primera institución educativa del país.

En el  hay una breve ocupación británica, durante la guerra de los Siete Años. Tras un asedio prolongado, una flota británica logró conquistar la ciudad el 5 de octubre de 1762. De 1762 a 1763, los británicos ocuparon Manila. El dominio británico terminó al firmarse el Tratado de Paz de París. Los chinos y rebeldes filipinos fueron castigados por apoyar la invasión británica, y la ciudad fortaleza de Intramuros, inicialmente poblada por 1200 familias españolas y guarnecida por 400 tropas españolas, mantuvo sus cañones apuntando a Binondo, uno de los barrios chino más antiguos del mundo.

Tras la independencia de Nueva España (actual México), a cuya jurisdicción administrativa pertenecían las islas, fue la propia metrópoli la que se encargó directamente de la administración de Manila, reforzándose esta vez el poder administrativo de las órdenes religiosas. Las guerras de independencia latinoamericanas inspiraron la breve revuelta de Andrés Novales, que a su vez fue apoyada por inmigrantes latinoamericanos en Filipinas. La amplia provincia manileña, llamada posteriormente de Corregimiento de Tondó, fue seccionándose y formando otras provincias. Bajo el dominio directo español, la banca, la industria y la educación florecieron más de lo que lo habían hecho en los dos siglos anteriores.

La capital colonial española se vio enriquecida con gran cantidad de monumentos: palacios privados y públicos, amplios conventos, bellos templos. Aquí se erigió la primera universidad de Asia, llamada la Real y Pontificia de Santo Tomás. En sus aulas se formaron las primeras generaciones de ilustrados (una clase educada de criollos, mestizos y nativos).

Las ideas liberales, traídas por los mismos elementos españoles o peninsulares, fueron rápidamente asimiladas por las clases ilustradas de mestizos y castizos. De los mismos ilustrados, de suyo anticlerical por propiciar el ateísmo, racionalismo y liberalismo en los pueblos, originó los focos de descontento contra las autoridades coloniales y especialmente contra el omnímodo poder del clero regular. Una organización secreta llamada Katipunán, provocó algunos alborotos que fueron rápidamente instrumentalizados por la oposición liberal contra el gobernador. El movimiento se extendió por otras zonas de la isla, y en 1896 provocó la Revolución filipina.

Ocupación estadounidense

En agosto de 1898, durante la guerra hispano-estadounidense y tras la batalla de Cavite, el ejército de Estados Unidos tomó control de la ciudad. La escuálida y anticuada flota española había sido ampliamente derrotada en la bahía. Después de la batalla de Manila, España cedió Manila a los Estados Unidos. La Primera República de Filipinas, con sede en las cercanías de Bulacan, luchó contra los estadounidenses por el control de la ciudad. Los estadounidenses derrotaron a la Primera República Filipina y capturaron al presidente Emilio Aguinaldo, quien declaró lealtad a los Estados Unidos el 1 de abril de 1901.

Hasta el 31 de julio de 1901, los estadounidenses gobernaron militarmente tanto el país como la ciudad, ya capital del Protectorado, fecha en que el Ayuntamiento fue transferido a un grupo de colaboracionistas pertenecientes a la clase dirigente manileña. Bajo control estadounidense, un nuevo Gobierno insular de orientación civil, encabezado por el Gobernador General William Howard Taft, invitó al urbanista Daniel Burnham a adaptar Manila a las necesidades modernas. El Plan Burnham incluyó el desarrollo de un sistema de carreteras, el uso de vías fluviales para el transporte y el embellecimiento de Manila con mejoras en los muelles y la construcción de parques, veredas y edificios.

Los edificios planificados incluyeron un centro gubernamental que ocupa todo el campo de Wallace, que se extiende desde el parque Rizal hasta la actual avenida Taft. El Capitolio filipino debía elevarse en el extremo de la avenida Taft, mirando hacia el mar. Junto con los edificios de varias oficinas y departamentos gubernamentales, formaría un cuadrángulo con una laguna en el centro y un monumento a José Rizal en el otro extremo del campo. Del propuesto centro gubernamental de Burnham, solo tres unidades -el Edificio Legislativo y los edificios de los Departamentos de Finanzas y Agricultura- se completaron cuando estalló la Segunda Guerra Mundial.

Ocupación japonesa y la Segunda Guerra Mundial

Tras el ataque a Pearl Harbor por la Marina Imperial Japonesa, que tuvo lugar el 7 de diciembre de 1941, tropas japonesas desembarcaron en Filipinas y tomaron la ciudad de Manila que, bajo la ocupación militar japonesa, se convirtió en la sede de un Gobierno colaboracionista pro-japonés.

Durante la Segunda Guerra Mundial, Manila fue la ciudad en que se dio la batalla más sangrienta del Frente asiático, en el que sufrió una hecatombe por parte de los soldados estadounidenses, quienes queriendo acabar con las tropas japonesas ocupantes no dudaron en bombardear la ciudadela colonial de Intramuros. Por su parte, las fuerzas japonesas se dedicaron a efectuar masacres entre la indefensa población civil de la ciudad, siendo asesinadas 100.000 personas.

Período contemporáneo

En 1948, el presidente Elpidio Quirino trasladó la sede del gobierno de Filipinas a Ciudad Quezon, una nueva capital en los suburbios y campos al noreste de Manila, creada en 1939 durante la administración del presidente Manuel L. Quezon. La medida puso fin a cualquier implementación de la intención del Plan Burnham de que el centro gubernamental esté en Luneta.

Con Arsenio Lacson nacido en Visayan como su primer alcalde elegido en 1952 (todos los alcaldes fueron nombrados antes de esto), Manila vivió una Edad de Oro, una vez más ganando su estatus como la "Perla del Oriente", un apodo que obtuvo antes de la Segunda Guerra Mundial. Después del mandato de Lacson en la década de 1950, Manila fue dirigida por Antonio Villegas durante la mayor parte de la década de 1960. Ramon Bagatsing (un indio-filipino) fue alcalde durante casi todo el decenio de 1970 hasta la revolución del poder popular en 1986. Los alcaldes Lacson, Villegas y Bagatsing son conocidos colectivamente como los "Tres Grandes de Manila" por su contribución al desarrollo de la ciudad y su legado perdurable en la mejora de la calidad de vida y el bienestar de la población de Manila.

Durante la administración de Ferdinand Marcos, la región de Metro Manila se creó como una unidad integrada con la promulgación del Decreto Presidencial No. 824 el 7 de noviembre de 1975. El área abarcaba cuatro ciudades y trece ciudades colindantes, como una unidad regional de gobierno separada. En el 405° aniversario de la fundación de la ciudad el 24 de junio de 1976, Manila fue reinstalada por Marcos como la capital de las Filipinas por su importancia histórica como la sede del gobierno desde el dominación española. El decreto presidencial N° 940 establece que Manila siempre ha sido para el pueblo filipino y, a los ojos del mundo, la principal ciudad de Filipinas siendo centro del comercio, el comercio, la educación y la cultura. Simultáneamente con la reincorporación de Manila como capital, Ferdinand Marcos designó a su esposa, Imelda Marcos, como la primera gobernadora de Metro Manila. Ella comenzó el rejuvenecimiento de la ciudad ya que cambió la marca de Manila como la "Ciudad del Hombre".

Durante la era de la ley marcial, Manila se convirtió en un foco de actividad de resistencia cuando los manifestantes juveniles y estudiantiles se enfrentaron repetidamente con la policía y los militares, que estaban subordinados al régimen de Marcos. Después de décadas de resistencia, la revolución del poder popular no violenta (predecesora de las revoluciones pacíficas que derrocó la cortina de hierro en Europa) derrocó al autoritario Marcos del poder.

En 1992, Alfredo Lim fue elegido alcalde, el primer chino filipino en ocupar el cargo. Era conocido por sus cruzadas contra el crimen. Lim fue sucedido por Lito Atienza, quien se desempeñó como vicealcalde. Atienza era conocido por su campaña (y el lema de la ciudad) "Buhayin ang Maynila" (Manila revive), que vio el establecimiento de varios parques y la reparación y rehabilitación de las deterioradas instalaciones de la ciudad. Fue alcalde de la ciudad por 9 años antes de ser sacado fuera del cargo.

Lim una vez más se postuló para alcalde y derrotó al hijo de Atienza Ali en las elecciones municipales de 2007 e inmediatamente revirtió todos los proyectos de Atienza alegando que los proyectos de Atienza contribuyeron poco a las mejoras de la ciudad. La relación de ambas partes se volvió amarga, con los dos enfrentando nuevamente durante las elecciones municipales de 2010 en las que Lim ganó contra Atienza.

Lim fue demandado por el concejal Dennis Alcoreza en 2008 por los derechos humanos acusado de injerencia en la rehabilitación de escuelas públicas, y fue duramente criticado por su azarosa resolución del incidente de tomar rehenes en el Parque Rizal, una de las crisis de rehenes más letales en Filipinas. Más tarde, el vicealcalde Isko Moreno y 28 concejales de la ciudad presentaron otro caso contra Lim en 2012, declarando que la declaración de Lim en una reunión era "potencialmente mortal" para ellos.

En 2012, DMCI Homes comenzó a construir Torre de Manila, lo que se convirtió en una controversia por arruinar la línea de visión del Parque Rizal. La torre es conocida infamemente como "Terror de Manila" o el "photobomber nacional". La controversia de la Torre de Manila es considerada como una de las cuestiones patrimoniales más sensacionalistas del país. En 2017, la Comisión Histórica Nacional de Filipinas erigió una estatua de la "mujer de confort" a lo largo del bulevar Roxas, lo que hizo que Japón expresara disconformidad por el hecho de que dicha estatua se erigiera en la ciudad a pesar de la saludable relación entre Japón y Filipinas.

En las elecciones de 2013, el expresidente Joseph Estrada derrotó a Lim en la carrera por la alcaldía. Durante su mandato, Estrada pagó más de ₱5 mil millones en deudas de la ciudad e incrementó los ingresos de la ciudad de ₱6.2 mil millones en 2012 a ₱14.6 mil millones en 2016, lo que resultó en un aumento en el gasto de infraestructura y el bienestar de la población de Manila. En 2015, la ciudad se convirtió en la ciudad más competitiva de Filipinas, convirtiendo a la ciudad en el mejor lugar para hacer negocios y vivir en el país. Sin embargo, a pesar de estos logros, Estrada solo ganó por poco a Lim en su revancha electoral en 2016.

Geografía y clima

Geografía

La ciudad de Manila ocupa una posición única en Filipinas, tanto por ser la capital del país como por ser igualmente la capital de su área metropolitana, compuesta por varias ciudades y trece municipios.

Limita al norte con las ciudades de Navotas y Caloocan, al nordeste con Ciudad Quezon y San Juan del Monte y al sur la ciudad de Pásay. Al oeste de la ciudad se encuentra la maravillosa bahía de Manila.

Situada en la costa oriental de la vasta y profunda bahía homónima, bien protegida por la península de Bataán y cerrada su salida hacia el mar de la China por el islote de Corregidor, se extiende en la desembocadura del Pásig que la divide en dos partes. Al sur se encuentra el antiguo centro español de Intramuros, solar de la ciudad amurallada. En el norte se extienden los modernos barrios residenciales y comerciales. La zona industrial se concentra en la zona del puerto.

Destruida durante la Segunda Guerra Mundial, fue reconstruida bajo criterios urbanísticos estadounidenses. Dejó de ser una elegante ciudad de corte hispánico y europeo para convertirse en una metrópolis con largas calles rectilíneas e insulsos rascacielos, caracterizada por un tráfico caótico y ruidoso. Sus numerosos barrios superan ya los límites provinciales: El de Makati, en torno al parque Forbes, es un centro residencial muy importante. El incremento demográfico ha sido enorme: tenía 100.000 habitantes en 1890, 300.000 en 1920 y 600.000 en vísperas de Segunda Guerra Mundial.

Las iglesias barrocas de San Agustín y de Santo Domingo, con el conjunto conventual anexo, las antiguas fortificaciones españolas y los restos del Fuerte Santiago, además de algunos modernos e interesantes edificios como el Coliseo, son los principales lugares artísticos.

Manila es un importante centro cultural, sede de la Universidad de Santo Tomás y de la Academia Filipina de la Lengua Española. Posee varios museos, así como bibliotecas y un observatorio.

Un relativamente nuevo rumbo se ha tomado con la incorporación de todas las ciudades y municipios que componen el área metropolitana, en una nueva "megaciudad" denominada "Gran Manila".

La dirige un gobernador que gestiona sus servicios a través de diferentes escalones administrativos.

Gran Manila (llamada Metro Manila) está compuesta por las localidades de Caloocan, Manila, Navotas, Malabón, Valenzuela, Marikina, Pásay, Pásig, Mandaluyong, San Juan, Makati, Ciudad Quezon, Taguig, Parañaque, Las Piñas y Muntinlupa.

Clima

De acuerdo con el sistema de clasificación climática de Köppen, Manila presenta un clima tropical de sabana (Köppen: Aw) que limita con el tropical monzónico (Köppen: Am). Como el resto de las Filipinas, Manila se encuentra enteramente dentro de los trópicos. Su proximidad al ecuador significa que la oscilación térmica es mínima, rara vez se baja de los 20 °C, o sube de los 38 °C. Sin embargo, los niveles de humedad usualmente están muy elevados lo que hace sentir mayor calor (Varía de un promedio de 71% en marzo a un promedio de 85% en septiembre). Cuenta con una clara aunque relativamente corta estación seca que va desde enero hasta abril, y una estación húmeda relativamente prolongada, impulsada por el monzón, que va desde mayo hasta diciembre.

<noinclude>

Distritos

La ciudad de Manila se divide en dieciséis distritos administrativos oficialmente definidos, que agrupan 897 barangays, conocidos por números secuenciales en vez de nombres.
Estos distritos solo existen a los efectos administrativos y carecen de cargos electos. Cada distrito se divide geográficamente en "zonas", oficialmente definidas, que son grupos de dos o más barangays.

Distritos electorales

Además de la división de los dieciséis distritos geográficos, la ciudad se divide en los seis distritos legislativos que sirven como distritos electorales para la elección de los representantes de la ciudad a la Cámara Baja del Congreso de Filipinas y de los miembros regulares de la Sangguniang Panlungsod (SP, Ayuntamiento). Cada distrito elige a un representante y seis miembros de SP al Consejo o concejales. La ciudad, junto con el resto de la nación, elige a 12 senadores como un distrito en general.

Demografía

Según el censo del 2010, la población de la ciudad era de 1 652 171 habitantes, convirtiéndose en la segunda ciudad más poblada de Filipinas.

Es la ciudad más densamente poblada del mundo, con 43 079 habitantes por km²; siendo el Distrito 6º el más denso con 68 266 habitantes por km². La densidad poblacional de Manila empequeñece a las de Calcuta (27 774 habitantes por km²), Bombay (22 937 habitantes por km²), París (20 164 habitantes por km²), Daca (19 447 habitantes por km²), Shanghái (27 774 habitantes por km²), Bogotá (15 410 habitantes por km²) y Tokio (10 087 habitantes por km²).

La lengua vernácula es el filipino (una lengua criolla basada mayormente en el tagalo hablado en los alrededores de la ciudad), idioma que se ha convertido en la lingua franca del país, habiéndose extendido por todo el archipiélago a través de los medios de comunicación y el entretenimiento. Entretanto, el inglés es el idioma más empleado en la educación, los negocios, y en gran medida en el uso cotidiano en toda la región metropolitana de Manila y en la propia Filipinas. Un número de residentes mayores todavía habla un español básico, ya que era una materia obligatoria en el plan de estudios de las universidades y colegios en Filipinas, así como muchos hijos de europeos, árabes, indios, latinoamericanos u otros inmigrantes o expatriados hablan también las lenguas de sus padres en casa, aparte de inglés y / o filipino para el uso cotidiano. El min nan es hablado por la comunidad sinofilipina.

Economía

Luego de la independencia de 1947, hubo un cambio en la política económica de las Filipinas: de promoción de la exportación a la sustitución de la importación. El beneficiario de las políticas de la sustitución de las importaciones fue la región de la capital.

La base industrial de la ciudad se ha incrementado en décadas recientes para incluir productos textiles, publicaciones, e imprentas, comida procesada, y la manufactura de tabaco, pintura, medicina, aceites, jabón y madera.

Deportes

Manila fue la ciudad sede de los Juegos Asiáticos de 1954.

Ciudades hermanadas

  Sídney, Australia
  Winnipeg, Canadá
  São Paulo, Brasil
  Santiago, Chile
  Guangzhou, China
  Pekín, China
  Shanghái, China
  Xi'an, China
  Cartagena, Colombia
  Incheon, Corea del Sur
  Busan, Corea del Sur
  La Habana, Cuba
  Madrid, España
  Málaga, España
  Melilla, España
  Honolulu, Estados Unidos
  Jersey City, Estados Unidos
  Maui, Estados Unidos
  Sacramento, Estados Unidos
  San Francisco, Estados Unidos
  San Juan, Estados Unidos
  Cebú, Filipinas
  Osaka, Japón

  Acapulco, México
  Lyon, Francia
  Montreal, Canadá
  Niza, Francia
  Ulan-Bator, Mongolia
  Nueva Delhi, India
  Macao, China
  Yakarta, Indonesia
  Takatsuki, Japón
  Yokohama, Japón
  Dávao, Filipinas
  Cali, Colombia
  Lima, Perú

Educación

Manila es sede de varias escuelas y universidades. Entre ellas están:
 Colegio de La Consolación - Manila
 La Real y Pontificia Universidad de Santo Tomás (Filipinas) (1611).
 Liceo de Filipinas
 La Universidad Normal de Filipinas
 El Colegio de San Juan de Letrán (1620)
 La Universidad de Centro Escolar (1907)
 La Universidad de Filipinas (1908).
 La Universidad de La Salle-Manila (1911).
 La Universidad Filipina de Mujeres (1919).
 La Universidad del Lejano Oriente (1928).
 La Universidad de Manila (1913).
 El Colegio de San Sebastián - Recoletos de Manila (1941)
 La Universidad Manuel L. Quezon (1947).
 La Universidad de la Ciudad de Manila (1965).
 La Asian Institute of Management (1968)

Véase también
 Avenida Abad Santos
 Filipinismo

Referencias

Enlaces externos

 Manila: Guía para occidentales, artículo por Emilio Calderón
 Philippine madrigal singers
 Manila alberga una sede del Instituto Cervantes

Ciudades de Filipinas


text:
Guerre au crime () est un film américain réalisé par William Keighley, sorti en 1936.

Synopsis
Al Kruger, chef d'un gang, et son bras droit, Nick Fenner, sèment la terreur en ville. Johnny Blake, policier intègre, viré par le nouveau chef de la police, est embauché par Kruger...

Fiche technique
 Titre original :
 Titre français : Guerre au crime
 Réalisation : William Keighley
 Scénario : Seton I. Miller d'après une histoire de Martin Mooney et Seton I. Miller
 Direction artistique : Carl Jules Weyl
 Photographie : Hal Mohr
 Montage : Jack Killifer
 Musique : Bernhard Kaun, M.K. Jerome et Heinz Roemheld (non crédités)
 Production : Louis F. Edelman, Hal B. Wallis producteur exécutif et Jack L. Warner producteur exécutif (non crédités)
 Société de production et de distribution : Warner Bros. Pictures
 Pays : américain
 Langue : anglais
 Genre : Film policier, Film noir
 Format : Noir et blanc - 35 mm - 1,37:1 - Son : Mono (Western Electric Mirrophonic Recording)
 Durée : 82 minutes
 Dates de sortie :
  :

Distribution
 Edward G. Robinson : Détective Johnny Blake
 Joan Blondell : Lee Morgan
 Barton MacLane : Al Kruger
 Humphrey Bogart : Nick 'Bugs' Fenner
 Frank McHugh : Herman McCloskey
 Joe King : Capitaine Dan 'Mac' McLaren
 Dick Purcell : Ed Driscoll
 George E. Stone : Wires Kagel
 Joseph Crehan : Grand Jury Spokesman
 Henry O'Neill : Ward Bryant
 Henry Kolker : M. Hollister
 Gilbert Emery : M. Thorndyke
 Herbert Rawlinson : M. Caldwell
 Louise Beavers : Nellie LaFleur
 Norman Willis : Louie Vinci

Liens externes

Film américain sorti en 1936
Film policier américain
Film de gangsters
Film réalisé par William Keighley
Film se déroulant à New York
Film américain en noir et blanc
Film de First National Pictures
Film de Warner Bros


text:
Чон-Кара-Буура (, до 2000 г. — Будённый) — село в Айтматовском районе Таласской области республики Киргизия. Входит в состав Кара-Бууринского аильного округа. Код СОАТЕ — 41707 215 818 02 0.

Население
По данным переписи 2009 года, в селе проживало 2822 человека.

Примечания

Населённые пункты Айтматовского района
Объекты, названные в честь Семёна Будённого


text:
The All Indian Rodeo Cowboys Association (AIRCA) (formerly All Indian Professional Rodeo Cowboys Association) is a Native American organization which promotes Indian rodeo. It sponsors a schedule of local rodeos mostly in Arizona, the Indian Pro Rodeo Tour, leading up to a National Finals rodeo each year in which Native American rodeo performers compete. They cooperate closely with the Central Navajo Rodeo Association (CNRA) and the New Mexico Rodeo Association (NMRA). To compete in the Finals a performer must have competed in at least 30 rodeos during that year.

The Indian National Finals Rodeo (INFR) is a competing national organization and event.

See also
 Rodeo bareback rigging

References

External links
 All Indian Rodeo Cowboys Association
 Indian Rodeo News.Com The Indian Rodeo News.Com has national information online.

Rodeo organizations
Native American organizations
Sports in Arizona


text:
Adrara San Rocco ist eine Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Bergamo in der italienischen Region Lombardei.

Geographie
Adrara San Rocco liegt etwa 25 km östlich der Provinzhauptstadt Bergamo und 70 km nordöstlich der Millionen-Metropole Mailand.

Die Nachbargemeinden sind Adrara San Martino, Fonteno, Monasterolo del Castello und Vigolo.

Weblinks

 Off. Homepage Adrara San Rocco

Einzelnachweise

Ort in der Lombardei


text:
Krista Vendy (born 1974) is an Australian actress who played teacher Teresa "Tess" Bell on the Australian soap opera Neighbours from 1999 to 2001.

Personal life
Vendy was born in Melbourne, Australia. Her mother Crystal is Austrian and her father David is Australian. Her brother, Simon Vendy, is a senior paramedic. Vendy is the cousin of Kristian Schmid, and was managed by Scott Michaelson, both of whom are past Neighbours stars.  Vendy resides in Los Angeles and Melbourne. Vendy dated actor William Hurt from 2006 to 2010. Vendy married Australian entrepreneur Brett Rogers in 2018.

Career
Since Neighbours Vendy has guest starred in television roles in Australia and the United States including, Blue Heelers, Shock Jock, Nightmares and Dreamscapes, Pizza, Leverage, Mental and Underbelly Files: Chopper. Film credits include, Love and Mortar, The Writer, Fat Pizza, Horseplay and The Incredible Hulk.

References

External links

Living people
Australian people of Austrian descent
Australian television actresses
1974 births


text:
Smith & Wesson Model 13 (Military & Police Magnum) револьвер калібру .357 Magnum розроблений для військових та поліції. Він створений на основі рамки K Smith & Wesson —версія з важким стволом під набій .357 Magnum на основі револьвера .38 Special Модель 10 (оригінальна назва Military & Police).

Конструкція
Це револьвер подвійної дії з барабаном на шість набоїв. Довжина ствола становить 3- та 4-дюйми, приціли фіксовані. Випускалися версії з округлим та квадратним торцем руків'я. Модель 19 такий саме револьвер з регульованим прицілом і з частковим кожухом стрижня екстрактора. M13 мав воронену обробку; Модель 65 це з неіржавної сталі з матовою обробкою.

Модель 13 випускали в період з 1974 по 1998. Модель 65 випускали з 1972 по 2004. Оригінальна Модель 13 не мала позначення (нумерація поколінь) і була відома як Air Crewman Модель 13. Альтернативними поколіннями моделі 13 є:
1-е Пок. — представлене в 1974,
2-е Пок. — 1977. Зміна газового кільця на барабані,
3-е Пок. — 1982. Прибрано розточку барабану.

Використання
Обидві моделі використовували в поліції та федеральні правозахисні агенства в США.

Модель 13 замовила поліція штату Нью-Йорку для того щоб отримати револьвер під набій .357 Magnum для заміни револьверів Модель 10 під набій .38 Special. Модель 65 з неіржавної сталі була створена на замовлення дорожньої поліції Оклахоми.

ФБР замовила Модель 13 з круглим торцем та важких 3-дюймовим стволом перед переходом на самозарядні пістолети.

Окрім США, для заміни револьверів Smith & Wesson Модель 10 та Colt Detective Special ці револьвери замовила Незалежна комісія протидії корупції з Гонконгу, які в 2005 році замінили на самозарядні пістолети Glock та SIG Sauer

Револьвер Модель 65 використовував Департамент кримінального правосуддя Техасу.

Примітки

Посилання

 Netbook of Modern Firearms entry
 S&W Model Changes

Револьвери Smith & Wesson
Револьвери
Поліцейська зброя
Сторінки з неперевіреними перекладами


text:
Donji Kneginec – wieś w Chorwacji, w żupanii varażdińskiej, w gminie Gornji Kneginec. W 2011 roku liczyła 743 mieszkańców.

Przypisy

Miejscowości w żupanii varażdińskiej


text:
Фелінологічна організація, або реєстр породистих кішок () — це організації, що займаються розведенням й вихованням кішок, а також виведенням нових порід, і удосконаленням старих.

Історія

Перший клуб любителів кішок «National Cat Club» був створений у Великій Британії в липні 1887 року . У цьому ж році були розроблені й прийняті перші стандарти й родовідні кішки. Захищали новий клуб навіть особи королівської крові. Перший клуб кішок увійшов до складу асоціації PCCF (The Governing Council of the Cat Fancy). Ця асоціація обмежена Британськими островами. Створена, вона була в 1910 році й уміщувала на період створення чотири клуби. Це було перше об'єднання клубів любителів кішок. Перевагою GCCF є тверді правила для заводчиків, що виключають у розведенні цілий ряд генетичних дефектів. Це організація, що об'єднала клуби не тільки за територіальною (різні графства Великої Британії), але й за породною ознакою. Однак ряд порід у порівнянні з іншими організаціями має гірший тип. Пов'язано це з наявністю суворого карантину на ввіз тварин у Велику Британію, на замкнутість, недостатню чисельність генофонду асоціації. Асоціація, як і раніше, залишається однією з найавторитетніших у світі. Суддівство GCCF визнають майже всі міжнародні федерації фелінологів. Більшість європейських клубів користується стандартами GCCF. У стандартах GCCF описано ЗО порід кішок і розроблена оцінна шкала за окремими групами кожної породи. Варіанти стандартів порід з новим забарвленням є тимчасовими. Наприклад, стандарти груп порід російські чорні й російські білі, орієнтали забарвлень «карамель», «кориця» та інші.

У Європі перший клуб кішок був створений у Німеччині в 1922 році.

Фелінологічні організації
Усі існуючі нині міжнародні фелінологічні організації можна умовно поділити на організації європейської та американської систем. Вони відрізняються між собою формою проведення роботи, суддівством, правилами актування кошенят тощо.

Європейські організації
Європейська система характеризується тим, що для визначення якості кошенят, які народилися в розплідниках, проводиться актування. Дані актування заносяться в племінні книги, на підставі яких видаються метрики й родоводи. Суддівство на виставках звичайно закрите. Суддя проводить експертизу ізольовано, без присутності власника. На кожну виставлену тварину заповнюється оцінний лист.

Сьогодні у Європі існує цілий ряд континентальних інтернаціональних об'єднань, велика кількість незалежних клубів, які не входять у жодні організації. Це Об'єднання незалежних клубів — COOV, а також МССІ, VVCA, VFI та інших. У Франції, наприклад, з 40 клубів тільки 7 входять до складу FIFE. Були засновані в Європі нові міжнародні фелінологічні об'єднання: World Association Cat Clubs (WACC), European Cat Union (ECU), Federation Feline European (FFE), International Cat Federation (ICF).

Американські організації

Американська система характеризується тим, що об'єднує саме власників розплідників, а не клуби. Заводчик сам, без актування, представляє дані на народжених у розпліднику кошенят у центральний офіс асоціації. З центрального офісу йому висилають документи на кошенят (грін-карти, або «зелені карти»). Там же майбутні власники на підставі грін-карт замовляють родоводи. Американська система надає перевагу відкритому суддівству, оцінні листи не заповнюються.

У США племінним розведенням кішок займаються з 1899 року, але, на відміну від інших країн, там немає єдиного об'єднання всіх клубів. У США є кілька об'єднань, серед яких слід згадати тільки найбільші.

CFA
Найбільшим авторитетним об'єднанням є CFA (). Ця асоціація виникла в 1906 році, але зареєстрована була тільки в 1919 році. CFA має клуби не тільки в США й Канаді, але й у країнах Європи, Японії, Росії. Має в США найбільший реєстр породних кішок. Список визнаних CFA порід обмежений. Саме завдяки цій організації світ довідався про екстремальний тип перської породи. CFA належить пріоритет визнання таких порід, як мейн куни, рекси, абіссинці (сомалі). Виставки проводять не тільки в Америці, але й у Європі. Деякі заводчики європейських країн реєструють розплідники й у клубі своєї країни, і в CFA. При цьому родоводи оформлюються в національному клубі, а реєструються в США.

ТІСА
Друга за величиною організація — ТІСА () — сформована в 1979 році. Складається вона з індивідуальних членів (власників тварин і заводчиків). Вони вирішують всі основні питання діяльності асоціації. Основна діяльність ТІСА — проведення виставок і пропаганда, підтримка головної організації. Видача родоводів, реєстрація приплодів і розплідників є привілеєм тільки центрального офісу асоціації. Клуби — члени асоціації таких прав не мають. Виставкова діяльність ведеться за американською системою. Правила проведення виставок і титулування ліберальніші, ніж у CFA. На виставках передбачена система відсутності позначення чемпіонських класів кішок у суддівських відомостях. Таким чином, судді не знають, яке звання у оцінюваної тварини, й оцінюють її, виходячи з даних на момент експертизи. Інформація про членів ТІСА й зареєстрованих тварин, їхні племінні якості заноситься в головний комп'ютер асоціації. Будь-який житель країни може замовити родовід і швидко одержати його. Організація має у своїх рядах закордонних представників. Активно веде пошуки партнерів у Європі.

ACFA
Третій за величиною реєстр породистих кішок Америки має організація ACFA (American Cat Fanciers Association), що була заснована в 1955 році. Неодноразово розпадалася на кілька частин. Більшість відокремлених організацій згодом утратили своє значення. На цей час членство обмежене в основному США й Канадою. Має лише декількох закордонних членів. Не має представництва ані в Росії, ані в Україні. Однак легко вступає в товариські відносини з іншими організаціями. Членство індивідуальне. Діяльність обмежена організацією виставок.

CFF, АСА, ICF
Крім вищевказаних, у США є цілий ряд невеликих організацій — CFF, АСА, ICF й інших. Наприклад, CFF (The Cat Fanciers' Federation) — одна з найстаріших американських федерацій любителів кішок. Зареєстрована в 1919 році реорганізована в 1972 році- Роботу провопить в основному на Середньому Захолі й у східній частині Сполучених Штатів Америки. Сьогодні членами CFF є понад 70 клубів і 7500 розплідників із США, Канади, Росії, Німеччини, Великої Британії та Голландії. Активно зміцнює зв'язки з міжнародними й національними організаціями любителів кішок — такими як WCF, ACFA, FFE (Фелінологічна Федерація Європи), ССА (Канадська Асоціація Кішок). У CFF укладені договори про взаємне визнання (у тому числі родоводів й експертів) і співробітництво. Має невеликий реєстр породистих кішок і проводить невелику кількість виставок на рік. Правила реєстрації кішок і кошенят — за американською системою. Членами можуть бути як клуби, так і приватні особи.

FIFE
Особливої уваги заслуговує міжнародна фелінологічна організація FIFE (Federation International Feline). Була організована в 1949 році завдяки зусиллям М. Равель (Франція) як міжнародна організація за назвою United Nations Organization of the Cat Fancy. Спочатку обслуговувала тільки європейські об'єднання любителів кішок. У момент заснування цієї організації до її складу ввійшли представники 26 країн. В 1981 році міжнародна організація була зареєстрована в Женеві під .іншою назвою — Federation International Feline (FIFE). її статут базується на швейцарському законодавстві. В 1998 році в складі FIFE налічувалося 40 організацій з різних країн світу. Зараз вона включає членів з Аргентини, Бразилії, Малайзії, Мексики, Сінгапуру, Японії, Росії та Білорусі, тому має повне право називатися всесвітньою. Членами цієї організації від країни, республіки, держави може бути тільки одна спілка чи об'єднання. Виняток зроблено для Австрії й Нідерландів, які представлені двома клубами кожна. Вищим законодавчим органом організації є Генеральна Асамблея, що скликається щорічно наприкінці травня. Кожна організація — член FIFE має рівні права при голосуванні на її засіданнях. Для координації діяльності FIFE Асамблея обирає склад правління, до якого входять б осіб і три комісії (експертно-племінна, виставкова й дисциплінарна).

Одне зі статутних правил FIFE свідчить, що реєстрація тварин і видача родоводів повинна здійснюватися усередині країни централізовано тільки головним клубом. FIFE була і є однією з найконсервативніших організацій щодо прийнятих стандартів порід кішок, однак останнім часом змінила свою політику щодо інших клубів та асоціацій. Раніше титули незалежних клубів та їхніх родоводів не визнавалися. Тепер заводчик будь-якого клубу може виставляти свою тварину на виставках FIFE з усіма титулами, заробленими за іншими виставковими системами, які, однак, не зараховуються. Раз на рік FIFE проводить Всесвітню виставку кішок. Тепер стало можливим проводити спільні виставки незалежних клубів і клубів FIFE. Стиль роботи FIFE полягає в суворому дотриманні правил, прекрасній організації племінної і виставкової роботи. Американські, англійські й канадські клуби любителів кішок не є членами FIFE.

WCF
Щоразу більшу популярність здобуває організація WCF (World Cat Federation). Вона створена в 1988 році в Ріо-де-Жанейро (Бразилія). Вважається найдемократичнішою серед міжнародних організацій. Членом федерації може бути клуб або об'єднання клубів. Організація не обмежує членство тільки одним клубом. У WCF можуть вступати кілька незалежних у своїй діяльності клубів однієї країни. Члени федерації можуть видавати свої власні родоводи. Багато членів федерації — російськомовні. Однак офіційними прийняті три мови: німецька, англійська, французька. Базується організація в Німеччині в місті Ессені. Основні напрямки діяльності: реєстрація міжнародних розплідників, освіта, навчання й тестування суддів, затвердження стандартів і балів для оцінки породних якостей, видання правил і визначення класів для виставок, встановлення міжнародних зв'язків. Федерація не веде реєстр породистих кішок. Експерти федерації не мають права вимагати грошову винагороду за суддівство, але можуть приймати подарунки від клубів, що їх запрошують. Уставом WCF визнаються всі виставки, які відповідають міжнародним правилам, визнаються титули FIFE, CFA, ACF з можливістю одержання титулу Всесвітній чемпіон.

Фелінологічні організації на теренах СНД
Зараз багато клубів кішок країн колишнього СРСР і Росії стали членами різних міжнародних організацій і проводять виставки за їхніми правилами. У свою чергу, клуби СНД об'єднуються у федерації й асоціації і всередині колишньої країни.

Україна
Найбільшим фелінологічним об'єднанням в Україні є ФАУ (Фелінологічний Альянс України). Це Всеукраїнська громадська організація любителів кішок. Заснована 16 вересня 1998 року в Києві. У середині 2000 року вступила в WCF. Припускає три варіанти членства: індивідуальне, розплідникове (заводське), клубне. Займається організацією виставок, веде племінну книгу.
Нерідко буває так, що в одній і тій самій країні кілька клубів входять у різні міжнародні організації.
Основні завдання, які стоять перед такими організаціями — проведення роботи із племінного розведення й популяризації породистих кішок, організація виставок, видача єдиних родоводів та інших.

Росія
В 1989 році в Москві великою групою клубів любителів кішок колишніх республік і міст СРСР була створена асоціація Assolux International. Назву вона одержала в 1992 році. Має велику мережу філій у Росії й державах СНД, деяких членів в інших країнах світу. Підтримує тісні зв'язки з American Cat Club, з іншими організаціями. Веде центральний реєстр кішок. Ставить своєю метою захист родоводів від фальсифікації. Побудовано організацію на основі найстаріших американських клубних систем. Виставки проводяться в ринковій формі.

У травні 1994 року була утворена Міжнародна фелінологічна асоціація (МФА). Є членом International Cat Federation і представником цієї міжнародної організації у країнах СНД і Східної Європи. Клуби МФА визнають єдині стандарти GCCF, єдиний стандарт на сибірську породу, єдине оформлення Міжнародного чемпіона. Не визнаються породи, які мають ознаки, що завдають шкоди здоров'ю кішки (безхвостість, капловухість, безшерстність та інші). Мають єдину систему підготовки суддів. Клуби МФА можуть самостійно вибирати методи розведення, запрошувати суддів, оформляти родоводи (кожен клуб видає свої документи про походження). МФА визнає титули суддів Європи й США, незалежно від системи. Правилами МФА дозволяється проведення подвійної експертизи за одноденну виставку. Співпрацює з будь-якими клубами й федераціями.

Підготовкою і підвищенням кваліфікації суддів займається Міжнародна колегія експертів-фелінологів (МКЕФ), офіційно зареєстрована в органах юстиції РФ організація. Вона об'єднує експертів різних клубів й організацій із країн СНД, регулярно проводить суддівські семінари (щодо породних груп, генетики, проблем суддівства тощо).

Найбільшою на сьогодні загальноросійською фелінологічною організацією є РФФ (Російська Фелінологічна Федерація). Була створена в 1996 році, об'єднавши 45 суб'єктів. Список членів поповнюється постійно. На сьогодні включає ЗО незалежних організацій-членів, 45 регіональних відділень, а також представництво в Україні й Молдові. В 1996 році була прийнята в члени WCF.

Примітки

Джерела
Сучасна енциклопедія любителя кішок ISBN 966-548-910-0

Кішки


text:
Kärlekstunneln () är en amerikansk långfilm från 1958 i regi av Gene Kelly, med Doris Day, Richard Widmark, Gig Young och Gia Scala i rollerna. Filmen bygger på pjäsen The Tunnel of Love av Peter De Vries, Joseph Fields och Jerome Chodorov som i sin tur bygger på en bok av Peter De Vries.

Handling
Isolde (Doris Day) och Augie Poole (Richard Widmark) vill jättegärna få barn. De kontaktar en adoptionsfirma. Men när deras klart mer frisinnade grannar blir inblandade så blir det missförstånd på missförstånd.

Rollista

Utmärkelser

Nomineringar
Golden Globe: Bästa kvinnliga huvudroll i en komedi eller musikal (Doris Day)

Om filmen
Jerome Chodorov var svartlistad i Hollywood och hans namn var därmed borttagen från filmen. WGA återinförde 1998 hans namn som en av manusförfattarna.

Källor

Noter

Externa länkar

Filmer 1958
Amerikanska komedifilmer
Amerikanska romantikfilmer
Engelskspråkiga filmer
Filmer från Metro-Goldwyn-Mayer
Filmer i regi av Gene Kelly
Svartvita filmer


text:
Olav Christopher Jenssen (* 2. April 1954 in Sortland in Vesterålen) ist ein norwegischer bildender Künstler und Professor an der Hochschule für Bildende Künste Braunschweig mit dem Fachgebiet Malerei.

Leben

Olav Christopher Jenssen hat unter anderem die Kunstakademie in Oslo besucht. Er ist ein Vertreter aktueller abstrakter Malerei.
Jenssen und zählt zu den renommiertesten Künstlern skandinavischer Herkunft. Seine Arbeiten werden seit den 1980er Jahren weltweit gezeigt. 1992 nahm er an der Kasseler documenta IX teil. Außerdem ist er ein anerkannter Zeichner.

Für seine besonderen Leistungen in der Kunst Skandinaviens wurde Olav Christopher Jenssen 2005 mit dem Henrik-Steffens-Preis von der Alfred Toepfer Stiftung F.V.S. ausgezeichnet.

Jenssen lebt in Berlin.

Einzelausstellungen (Auswahl)
 2019: Olav Christopher Jenssen – Works from the Astrup Fearnley Collection, Astrup Fearnley Museet, Oslo
 2018: Olav Christopher Jenssen. Estragon, Sprengel Museum, Hannover
 Landesverband Lippe, Schloss Detmold
 2016 "Verein für Originalradierung München", München
 2014/15 Olav Christopher Jenssen, Moderne Galerie des Saarlandmuseums – Stiftung Saarländischer Kulturbesitz
 2012 Enigma – Werke 1985–2012, MARTa Herford
 2008 Zeitweise, Haus am Waldsee, Berlin
 2005 Momente der Vielfältigkeit, Villa Wessel
 2003 Time Paintings, Kunstmuseum Bonn
 1995 Diptychon I: Philippe Vandenberg (Job XIII, 12) – Olav Christopher Jenssen: Von Zeit zu Zeit. Schilderijen-Tekeningen-Dagboeknotities, Museum van Hedendaagse Kunst, Gent
 1992 documenta IX, Kassel

Werke in Museen

 Neue Galerie Kassel

Weblinks
 Biographie des Künstlers auf artnet
 Olav Christopher Jenssen an der HBK Braunschweig
 Olav Christopher Jenssen 2005 in der Villa Wessel

Einzelnachweise

Bildender Künstler (Norwegen)
Künstler (documenta)
Hochschullehrer (Hochschule für Bildende Künste Braunschweig)
Träger des Sankt-Olav-Ordens (Ritter 1. Klasse)
Norweger
Geboren 1954
Mann


text:
Zeulenroda unt Bf ist ein Bahnhof der Stadt Zeulenroda-Triebes in Thüringen. Neben dem mittlerweile stillgelegten oberen Bahnhof verfügt die Stadt noch über den Haltepunkt Triebes.

Geschichte
Der Bahnhof wurde als Bahnhof Zeulenroda am 15. November 1883 zusammen mit der Bahnstrecke Werdau–Weida–Mehltheuer eröffnet. Er liegt im Zeulenrodaer Ortsteil Untere Haardt. Am 1. September 1914 wurde die Stadtbahn nach Zeulenroda eröffnet. Damit gab es zwei Bahnhöfe in Zeulenroda. Der bisherige Bahnhof wurde umbenannt in Zeulenroda unt Bf, der neue Bahnhof nahe dem Stadtzentrum bekam den Namen Zeulenroda ob Bf.

Bereits am 1. Juni 1975 wurde der Personenverkehr auf der Stadtbahn eingestellt, im Mai 1993 wurde er wieder aufgenommen, bevor er am 2. Juni 1996 erneut eingestellt wurde. Bereits ein Jahr später, am 31. Oktober 1997, endete auch der Güterverkehr auf der Stadtbahn Zeulenroda, sodass Zeulenroda unt Bf wieder zum Durchgangsbahnhof wurde.

Obwohl der Bahnhof in Thüringen liegt, wurden die Strecken von den Königlich Sächsischen Staatseisenbahnen erbaut, sodass die für Sachsen typischen verputzten Ziegelbauten errichtet wurden. Ausgestattet war der neungleisige Bahnhof mit drei Bahnsteigen, einem zweigeschossigen Empfangsgebäude mit eingeschossigem Anbau, einem Güterschuppen, einem Wasserturm sowie einer Kopf- und einer Seitenrampe. Des Weiteren standen für den Güterverkehr noch zwei Ladestraßen zur Verfügung.

1986 wurde die Wasserstation abgerissen. 1987 erhielt die Betriebsstelle Lichtsignale und ein Stellwerk in sowjetischer EZMG-Technik. 1996 erfolgte der Abriss des Güterschuppens.

2008 erwarb die Stadt das Bahnhofsgebäude für 25.000 €. 2010 begann der Umbau des Bahnhofs, im Zuge dessen das bisherige Empfangsgebäude abgerissen wurde.

Bahnsteige

Verkehrsanbindung
Im Fahrplanjahr 2021/22 wird der Bahnhof von folgenden Linien angefahren:

Literatur
 Günter Fromm: Gleispläne für die Modelleisenbahn. transpress-Verlag, ISBN 3-344-70914-3.
 Wilfried Rettig: Die Eisenbahnen im Vogtland. Band 2, EK-Verlag, Freiburg 2002, ISBN 3-88255-687-0, S. 15ff.

Weblinks

 Informationen zum Bahnhof auf sachsenschiene.net

Einzelnachweise

Zeulenroda unt Bf
Zeulenroda unt Bf
Bauwerk in Zeulenroda-Triebes
Verkehrsbauwerk im Landkreis Greiz


text:
Die Cadre-47/1-Europameisterschaft 1977 war das 18. Turnier in dieser Disziplin des Karambolagebillards und fand vom 17. bis zum 20. Februar 1977 in Nancy, im französischen Département Meurthe-et-Moselle, statt. Es war die fünfte Cadre-47/1-Europameisterschaft in Frankreich.

Geschichte
Noch nie in der Geschichte wurde eine so hochkarätige Cadre 47/1 Meisterschaft gespielt. Sieger wurde der Belgier Ludo Dielis, der seinen Landsmann Raymond Ceulemans als Titelträger ablöste. Zweiter wurde der dreifache Titelträger in dieser Disziplin Dieter Müller, der mit einem GD von 33,58 einen neuen Deutschen Rekord aufstellte. Das Turnier startete er mit einer Niederlage gegen Antoine Schrauwen in 14 Aufnahmen. Danach spielte er deutlich über 40 Durchschnitt und hätte bei einem Sieg über Dielis den Titel geholt. Dramatisch verlief seine Partie gegen Franz Stenzel. In der sechsten Aufnahme beim Stand von 107:66 für Stenzel spielte der Österreicher eine Serie von 192 Punkten, wobei der letzte Punkt durchaus lösbar war, und hatte damit 299 Punkte. Müller kam an den Tisch und beendete die Partie mit seiner Höchstserie von 234 die Partie. Dritter wurde der Niederländer  Hans Vultink, der mit 45,72 einen neuen Europarekord im Generaldurchschnitt (GD) aufstellte. Der Turnierdurchschnitt von 25,50 ist bisher auch noch nie gespielt worden.

Turniermodus
Es wurde im Round Robin System bis 300 Punkte gespielt. Bei MP-Gleichstand wird in folgender Reihenfolge gewertet:

 MP = Matchpunkte
 GD = Generaldurchschnitt
 HS = Höchstserie

Abschlusstabelle

Einzelnachweise

Cadre-47/1-Europameisterschaft
Karambolageveranstaltung 1977
Billardturnier in Frankreich
Sportveranstaltung in Nancy


text:
1993 RX13 (asteroide 35167) é um asteroide da cintura principal. Possui uma excentricidade de 0.09531980 e uma inclinação de 1.11286º.

Este asteroide foi descoberto no dia 14 de setembro de 1993 por Henri Debehogne e Eric Walter Elst em La Silla.

Ver também

 Lista de asteroides
 Asteroide da cintura principal

Ligações externas

Asteroides da cintura principal
Objetos astronômicos descobertos em 1993


text:
La Prude, oder mit erweitertem Titel La Prude ou la Gardeuse de cassette (Die Scheinfromme und der Schatzbewahrer nach Johann Christoph von Zabuesnig), ist eine 1747 entstandene Komödie in fünf Akten und Versen von Voltaire. Das Stück wurde lediglich einmal am 15. Dezember 1747 in Sceaux vor der Duchesse du Maine aufgeführt. Der Erstdruck erfolgte 1748 innerhalb der Dresdener Werkausgabe bei Conrad Walther.

Handlung
Die verworrene Handlung spielt in Marseille. Adine, eine junge Turkin als Junge verkleidet, sucht mit ihrem Onkel Darmin Schutz bei dessen Freund, dem misanthropisch gestimmten Kapitän Blanfort, und ist den Intrigen der scheinheiligen Witwe Dorfise ausgesetzt.

Literarische Vorlage und biografische Bezüge
La Prude ist eine Bearbeitung des 1674 entstandenen Plain Dealers von William Wycherley, die Voltaire bereits 1739 verfasste. Der ursprüngliche Titel war La Dévote. Wycherleys Plain Dealer wiederum entstand nach Motiven des Le Misanthrope von Molière.

Aufführungen und zeitgenössische Rezeption
Voltaire reichte La Prude erfolglos an der Comédie-Française ein. Am 15. Dezember 1747 wurde das Stück einmalig in Sceaux im Théâtre d'Anet vor der Duchesse du Maine in der Anwesenheit von Voltaire aufgeführt. Voltaire spielte vor der Aufführungen in einem Prolog, der in den Druckausgaben dem Werk vorangestellt wird. Émilie du Châtelet und Marguerite de Launay, Baronne Staal übernahmen Rollen. La Prude wurde nicht mehr gespielt aber wiederholt aufgelegt. Die Leser bemängelten die Unterdrückung der derb-erotischen Wortspiele Wicherleys und hätten sich gerne eine Ausgelassenheit zwischen diesen beiden Polen gewünscht. Die drückt auch eine zeitgenössische Vorbemerkung zu La Prude in der Ausgabe der Theaterwerke Voltaires bei François-Canut Richoff aus: "Es scheint die Engländer nehmen sich zu viele Freiheiten heraus und die Franzosen zu wenige".

Drucklegung
Der Text der Prude erschien erstmals im achten Band der Dresdener Werkausgabe bei Walther.

Erste Ausgaben
 La Prude ou la Gardeuse de cassette, in: Oeuvres de Mr. de Voltaire, Nouvelle Édition, Band VIII, Dresden, Walther, 1748,  8°, S. 129–264.online
 La Prude ou la Gardeuse de cassette, Paris, aux dépens de la Compagnie des libraires, 1759, 8°, 28 (recte 82) S.
 La Prude ou la Gardeuse de cassette, Paris, Duchesne, 1763, 12°, 120 S.online

Literatur
 Theodore Besterman: Mahomet und Friedrich (1740–1741), in: Voltaire, Winkler, München, 1971, S. 207.
 Hugh Gaston Hall. From Le Misanthrope to La Prude via The Plain dealer. Molière, Wycherley, Voltaire: L'influence de The Plain dealer sur La Prude de Voltaire, Papers on French Seventeenth Century Literature, 10, N°19, 1983, S. 787–806.
 Jack Yashinsky. Voltaire's La Prude : influences, philosophy, dramaturgy. Studies on Voltaire and the eighteenth century, 217, 1983, S. 147–57.

Weblinks
Literatur zu La Prude auf der Seite der Société des Etudes Voltairiennes

Einzelnachweise

Werk von Voltaire
Literarisches Werk
Literatur der Aufklärung
Literatur (18. Jahrhundert)
Literatur (Französisch)
Komödie


text:
Le Ancelle Francescane del Buon Pastore sono un istituto religioso femminile di diritto pontificio.

Storia
La congregazione fu fondata nel 1938 a Ponte Piccolo di Catanzaro da Angela Rosa Napoli con l'aiuto del cappuccino Bonaventura Romani.

Il fine principale dell'istituto era la cura e l'istruzione della gioventù pericolante, dimessa da istituti di rieducazione. La comunità fu eretta in congregazione religiosa dal cardinale Clemente Micara il 18 luglio 1961.

Attività e diffusione
Le religiose si dedicano all'educazione della gioventù e all'assistenza ad anziani e ammalati.

Oltre che in Italia, le suore sono presenti in Asia (Filippine, India, Corea del Sud) e nelle Americhe (Brasile, Colombia); la sede generalizia è a Roma.

Alla fine del 2011 la congregazione contava 186 religiose in 37 case.

Note

Bibliografia
 Annuario pontificio per l'anno 2013, Libreria Editrice Vaticana, Città del Vaticano 2013. ISBN 978-88-209-9070-1.
 Guerrino Pelliccia e Giancarlo Rocca (curr.), Dizionario degli Istituti di Perfezione (DIP), 10 voll., Edizioni paoline, Milano 1974-2003.

Ancelle Francescane Buon Pastore


text:
Bodenwerder és un municipi situat al districte d'Holzminden, a l'estat de Baixa Saxònia (Alemanya), a la vora del riu Weser. És especialment famós per ser el lloc de naixement del Baró de Münchhausen (1720-1797), que va inspirar l'escriptor Rudolf Erich Raspe per crear un personatge extraordinari fictici amb el mateix nom, que encarna les característiques de l'antiheroi.

Història
L'assentament va obtenir els drets de ciutat el 1287 pel cavaller Heinrich II von Homburg. Dos anys després, es va construir un important pont sobre el riu Weser del camí que connectava Hameln-Paderborn amb Einbeck-Frankfurt.

Referències

Ciutats de la Baixa Saxònia


text:
Laura Jane Baldwin (17 de gener de 1980) és una regatista anglesa que va competir als Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 navegant en la classe Europe.

El 2020, Baldwin va exercir de portaveu en les protestes d'Extinction Rebellion contra els creuers amarrats a Weymouth durant la pandèmia de COVID-19. L'octubre de 2021, Baldwin va formar part d'un grup d'activistes que van bloquejar l'entrada a la refineria de Fawley a Hampshire, juntament amb el seu company olímpic Etienne Stott.

Referències

Medallistes als Jocs Olímpics d'estiu de 2004
Naixements del 1980
Regatistes femenines
Regatistes anglesos


text:
Znowu pada deszcz – siedemnasty singel zespołu Lady Pank, wydany na płycie CD. Singel ten promował studyjną płytę zespołu Łowcy głów. Na singlu znalazły się dwie kompozycje: "Znowu pada deszcz" (muz. Jan Borysewicz sł. Janusz Panasewicz) oraz "Mały rastaman" (muz. i sł. Andrzej Łabędzki). Piosenka "Znowu pada deszcz" często gościła na najwyższych miejscach list przebojów. "Mały rastaman" jest jednym z niewielu utworów grupy skomponowanych przez innego autora niż Jan Borysewicz, choć to właśnie on śpiewa ten utwór.

Skład zespołu
 Jan Borysewicz – gitara solowa, śpiew
 Janusz Panasewicz – śpiew
 Kuba Jabłoński – perkusja
 Krzysztof Kieliszkiewicz – bas
 Andrzej Łabędzki – gitara

Single Lady Pank
Pierwsze miejsce na Liście Przebojów Programu Trzeciego
Single wydane w roku 1998


text:
Ian Stephen McCulloch, (born 5 May 1959) is an English singer-songwriter and musician, best known as the lead vocalist of the rock band Echo & the Bunnymen.

Career

McCulloch was a singer-songwriter with the Crucial Three, one of many local bands that sprang up amongst the regulars who patronised a Liverpool club called Eric's in the late '70s. The other two members were Julian Cope and Pete Wylie who went on to form Wah!. The band existed between May and June 1977, and never got beyond rehearsals. In July 1978, along with future members of the Teardrop Explodes – Cope, Mick Finkler and Paul Simpson – and drummer Dave Pickett, McCulloch formed A Shallow Madness. Again the band did not perform or record, but an acoustic version of the band, under the name 'Uh', played live twice. The band split up in September 1978.

In October 1978, McCulloch founded Echo & the Bunnymen with Will Sergeant (guitar), Les Pattinson (bass), and a drum machine (allegedly named Echo), making their live début at Eric's in November that year. In October 1979, the Bunnymen exchanged the drum machine for Pete de Freitas on drums. With their line up solidified, the Bunnymen played in the late 1970s and early 1980s, releasing their critically praised debut album, Crocodiles in 1980, and the heavier, bass-driven Heaven Up Here in 1981. They released their third album Porcupine in 1983 with the lead single "The Cutter" finishing in the top 10 of the UK charts. Ocean Rain followed in 1984. Shortly before the album was released, McCulloch described Ocean Rain as "the greatest album ever made." McCulloch later said: "When I sing 'The Killing Moon' I know there isn't a band in the world who's got a song anywhere near that."

In 1988, McCulloch left the group to pursue a solo career under the impression the Bunnymen would be laid to rest, if only temporarily. When the remaining Bunnymen continued using the name with new singer Noel Burke, the split became permanent with McCulloch referring to the band as "Echo & the Bogusmen".

In 1990, McCulloch released the album Candleland which reflected a more mature outlook on the world, owing to the recent deaths of McCulloch's father and Pete de Freitas, and peaked at number 18 on the UK Albums Chart. It yielded two Modern Rock Tracks hits, "Proud to Fall" (No. 1 for 4 weeks) and "Faith and Healing". The album Mysterio was released in 1992 as the public's interest in the former Bunnyman was waning and sold less than its predecessor. Shortly after, McCulloch left the public eye to devote more time to his family.

In 1993, McCulloch partnered with Johnny Marr of the Smiths, writing an album's worth of material. McCulloch has credited Marr with helping him regain his lost confidence and rejuvenating his desire to create music. When it was suggested that Will Sergeant be brought in to work on the songs, the tapes were allegedly stolen from a courier van preventing Sergeant from offering any input.

The rekindling of the relationship between McCulloch and Sergeant led to the formation of Electrafixion in 1994. The band released the album Burned which peaked at number 38 in the UK and included the top-30 hit "Sister Pain". The band soon found themselves performing set lists composed of half Electrafixion songs and half Echo & the Bunnymen songs.

In 1997, Echo & the Bunnymen reformed and released the album Evergreen to positive reviews and chart success. Evergreen made the top 10 of the UK Albums Chart and the single "Nothing Lasts Forever" reached No. 8 on the UK Singles Chart. The reformed Bunnymen have since recorded several further albums, the most recent being Meteorites which was released in 2014.

At the height of the Bunnymen's popularity, McCulloch earned the nickname "Mac the Mouth" due to a penchant for witty, blunt criticism of artists he deemed inferior, while proclaiming the Bunnymen's superiority. Targets of his observations included Bono of U2 and Julian Cope. More recently, in 2011, McCulloch said of Bono: "Had he been in Liverpool, he would have been laughed out of the place. U2 have never been liked in Liverpool. We know a fake when we see one." McCulloch said that during the early 1980s, Bono told him the Bunnymen could break America but only if they toured there for three months. McCulloch said: "Three months? I can't spend three minutes in Birkenhead without going daft, let alone America."

In 1998, McCulloch teamed up with the Spice Girls, Tommy Scott of Space, and Simon Fowler of Ocean Colour Scene as 'England United' to record "Top of the World", the official song for Team England in the 1998 FIFA World Cup, although it fared less well than a reissue of "Three Lions". He enjoyed more success working as a mentor for Coldplay during the recording of their 2002 album A Rush of Blood to the Head.

In 2003, McCulloch released his third solo album Slideling and undertook a solo tour in support of the album.

McCulloch has been a lifetime supporter of Liverpool F.C. In 2006, he took part in recording the team's anthem with the Bootroom Allstars – a remake of the Johnny Cash song "Ring of Fire", and was on the judging panel for the music competition Pringles Unsung.

In 2010, McCulloch featured in a guest role on the song "Some Kind of Nothingness" by the Manic Street Preachers from their tenth album Postcards from a Young Man.

In 2012, McCulloch released a solo LP, Pro Patria Mori and a live album Holy Ghosts in 2013.

In October 2017, McCulloch featured on the Norwegian band A-ha's acoustic album MTV Unplugged – Summer Solstice, singing "Scoundrel Days" and "The Killing Moon". The performance was recorded at Giske island in Norway in June 2017.

Musical influences
McCulloch has cited Lou Reed, Iggy Pop, the Doors, Leonard Cohen and particularly David Bowie as influences for his work. He has described Cohen's song "Suzanne" as "the perfect lyric with the perfect melody" and Bowie as "so influential and the greatest solo artist of the 20th Century in any walk of art."

Personal life
In 1983, McCulloch married Lorraine Fox. They have two daughters, Candy and Mimi. Candy appeared in the video for his solo single "Faith and Healing" when she was a young girl. The couple separated in late 2003. He was in a relationship with singer-songwriter Zoe Devlin, formerly of Alabama 3. They had a daughter, Dusty, but have now separated.

McCulloch was brought up in the Norris Green area of Liverpool. The road on which he originally lived, Parthenon Drive, is the title of a song contained in the 2005 Echo & the Bunnymen album, Siberia. He attended Alsop High School.

McCulloch was featured in a YouTube video appeal in October 2010 which campaigned for Tom Hicks and George Gillett to be removed from Liverpool F.C. In a 2013 interview, McCulloch said that he was no longer attending Liverpool matches.

McCulloch was diagnosed with obsessive–compulsive disorder as a child.

Discography

Candleland (1989)
Mysterio (1992)
Slideling (2003)
Pro Patria Mori (2012)
Liverpool Cathedral Live (2012)
Holy Ghosts (2013)

References

External links

Bunnymen.com – The official site
The Songwriter As Poet: Ian McCulloch and the Pre-Raphaelite Tradition
The Ultimate Echo and the Bunnymen Forum, Discography, Tab & Lyric Site
A review of Slideling, Ian McCulloch's solo album from 2003

1959 births
Crucial Three members
Echo & the Bunnymen members
Electrafixion members
British post-punk musicians
English baritones
English new wave musicians
English songwriters
Male new wave singers
Living people
Musicians from Liverpool
Sire Records artists
PolyGram artists
People from Norris Green
People with obsessive–compulsive disorder


text:
Agostana divaricata är en flockblommig växtart som beskrevs av Samuel Frederick Gray. Agostana divaricata ingår i släktet Agostana och familjen flockblommiga växter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Flockblommiga växter
divaricata