text:
Port lotniczy Benešov (cz.: Letiště Benešov, kod ICAO: LKBE) – port lotniczy położony w czeskim Benešovie (w dzielnicy Bystřice u Benešova). Lotnisko zostało wybudowane w latach 1937–1938.

Przypisy

Bystřice u Benešova
Benešov

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Moi's Bridge – miasto w Kenii, w hrabstwie Uasin Gishu. Liczy 16,4 tys. mieszkańców.

Miasta w Kenii


text:
The 2018 Africa Beach Soccer Cup of Nations was the third edition of the Africa Beach Soccer Cup of Nations (BSAFCON), the premier beach soccer championship in Africa contested by men's national teams who are members of the Confederation of African Football (CAF). Originally organised by Beach Soccer Worldwide (BSWW) under the title FIFA Beach Soccer World Cup CAF qualifier (informally known as CAF Beach Soccer Championship), in 2015, CAF became organisers and began using the BSAFCON title to which the competition was officially renamed the next year. Overall, this was the 9th edition of the event.

The tournament was played in Sharm El Sheikh, Egypt; the North African country was awarded the hosting rights as they were the only nation to express interest by the deadline. The finals were held from 8–14 December. Qualification took place between 7–23 September.

The event also acted as the qualification route for African teams to the 2019 FIFA Beach Soccer World Cup in Paraguay; the winners and runners-up qualify.

Senegal were the defending champions and successfully defended their title, after defeating Nigeria 6–1 in the final to secure their 5th title.

Qualification

The 2018 Africa Beach Soccer Cup of Nations qualifying rounds determine the eight teams that will compete in the final tournament in December.

The fixtures were approved by CAF on 11 June.

Qualification ties are played on a home-and-away, two-legged basis. If the sides are level on aggregate after the second leg, the away goals rule is applied, and if still level, the tie proceeds directly to a penalty shoot-out (no extra time is played).

Hosts of the finals, Egypt, along with the champions and runners up of the last edition, Senegal and Nigeria respectively, received byes in qualifying; ten other nations contested five qualification berths.

Ghana were due to play but failed to meet participation criteria by the May 31 entry deadline.

Entrants

Note: The numbers in parentheses show the African ranking of the teams at the time of the qualification round (out of 20 nations).

Matches

Summary
The first legs were scheduled for 7–9 September, and the second legs were scheduled for 21–23 September 2018.

The winners of each tie qualified for the finals.

|}
Bold: Tie winners; qualified for finals.

Details

Ivory Coast won 7–5 on aggregate.

Libya won on walkover after Kenya withdrew.

Tanzania won on walkover after South Africa withdrew.

Morocco won on walkover after Sudan withdrew.

Madagascar won 10–9 on aggregate.

Qualified teams
The following eight teams qualified for the final tournament:

Draw
The draw for the final tournament was held on 28 October 2018 at the CAF Headquarters in Cairo, Egypt. The eight teams were drawn into two groups of four.

Initially, two teams were automatically assigned to the groups:

to Group A: as the hosts,
to Group B: as the champions of the last edition,

The remaining six teams were split into two pots: one of two and one of four; the highest seeds were placed in Pot 1 and the lowest seeds were placed in Pot 2. The teams were seeded based on their results in the 2016 Africa Beach Soccer Cup of Nations. From Pot 1, one team was drawn into Group A and the other team was drawn into Group B; from Pot 2, two teams were drawn into Group A and two teams were drawn into Group B.

Referees
The following 21 referees will officiate the tournament:

 Innocent Desire Adjoumani
 Wonan Dominique Sidoine Toppe
 Tsaralaza Maolidy
 Louis Siave
 Reetesh Loll
 Olawale Adeolu Fawole
 Olayanka Olajide
 Sani Mohammed
 Aly Deme
 Mbokh Beye
 Oumar Sagna
 Youssouph Signate
 Fadul Abdelmajeed Adam
 Hassan Mohamed Eltoum
 Nagi Ali Doka
 Yasir Allahgabu Abdelrahman Tootoo
 Hamdi Bchir
 Med El Habib Hiba
 Ivan Kintu
 Muhammad Ssenteza
 Shafic Mugerwa

Venue

One venue was used in the city of Sharm El Sheikh.
All matches took place at a purpose built arena at Laguna Vista Beach Resort, known as the Laguna Vista Beach Soccer Stadium, with a capacity of 1,200.

Squads

Each squad can contain a maximum of 12 players.

Group stage
Each team earns three points for a win in regulation time, two points for a win in extra time, one point for a win in a penalty shoot-out, and no points for a defeat. The top two teams from each group advance to the semi-finals.

All times are local, EET (UTC+2).

Group A

Group B

Placement stage (5th–8th place)

Bracket (5th–8th place)

Fifth place semi-finals

Seventh place match

Fifth place match

Knockout stage

Bracket (1st–4th place)

Semi-finals
Winners qualify for 2019 FIFA Beach Soccer World Cup.

Third place match

Final

Goalscorers

Final ranking

Qualified teams for FIFA Beach Soccer World Cup
The following two teams from CAF qualify for the 2019 FIFA Beach Soccer World Cup.

1 Bold indicates champions for that year. Italic indicates hosts for that year.

References

External links
Beach Soccer Africa Cup Of Nations , Egypt 2018, at CAFonline.com
3rd Edition Of Beach Soccer AFCON Egypt 2018 (qualifiers), at CAFonline.com
CAF Beach Soccer Africa Cup of Nations - Egypt, at Beach Soccer Worldwide
African Cup 2018, at Beach Soccer Russia (in Russian)

Beach Soccer Championship
Caf
International association football competitions hosted by Egypt
2018
2018 in beach soccer
Beach Soccer Cup of Nations


text:
Kai Harada (10 de marzo de 1999) es un deportista japonés que compite en escalada. Ganó una medalla de oro en el Campeonato Mundial de Escalada de 2018, en la prueba de bloques.

Palmarés internacional

Referencias

Escaladores deportivos de Japón
Campeones mundiales de escalada


text:
El Saint-Marcellin es un queso francés del Delfinado, a base de leche de vaca, con pasta blanda y corteza fermentada. Su nombre (y cabe suponer que su origen) viene de la comuna de Saint-Marcellin en el departamento de Isère, aunque actualmente la producción se extiende por unas 300 comunas de los departamentos de Isère, Drôme y Saboya.

Historia
Las primeras menciones históricas de este queso datan del siglo XV, cuando está presente en la mesa del rey Luis XI de Francia. En su origen se realizaba con leche de cabra, pero a partir de un reglamento para la ganadería caprina aparecido en 1730 destinado a reforestar los campos se produce una disminución de rebaños y la leche de vaca sustituye a la de cabra.

Características
Según la reglamentación la denominación Saint-Marcellin se aplica a quesos de forma discoidal, de 70 mm de diámetro por 20 o 25 mm de altura, con un peso de al menos 80 gramos. Deben estar fabricados con leche de vaca cuajada y presentar una pasta fresca, sin amasar ni apretar, ligeramente salada y sin especias ni aromas añadidos. La corteza debe estar fermentada en su superficie y tras el envejecimiento el queso debe contener al menos 40 g de materia grasa por cada 100 g.

Referencias

Saint-Marcellin
Saint-Marcellin
Isère


text:
Hyposmocoma subscolopax — вид моли эндемичного гавайского рода Hyposmocoma.

Распространение
Встречается на острове Гавайи в районе вершины Килауэа.

Ссылки
 Insects of Hawaii. Volume 9, Microlepidoptera

Роскошные моли
Животные, описанные в 1907 году
Эндемики Гавайских островов
Насекомые Океании


text:
Sabia lanceolata är en tvåhjärtbladig växtart som beskrevs av Henry Thomas Colebrooke. Sabia lanceolata ingår i släktet Sabia och familjen Sabiaceae.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 S. l. siamensis
 S. l. tomentosa

Källor

Tvåhjärtbladiga blomväxter
lanceolata


text:
Patanga () is a 1971 Indian Hindi-language drama film directed by Kedar Kapoor. The film stars Shashi Kapoor, Vimi and Ajit. The music was composed by Shankar–Jaikishan.

Plot
Shyam was a son of Ramu kaka who works in the palace of Kuwar Amar Singh. Amar Singh considers him as his own brother and gets him a good education. Shyam meets with Renu on a train while going to Dehradun and immediately gets attracted to her. As she finds her purse in his coat, she misunderstands him for a thief. Later, it is known to her that Kuldeep who was a petty thief, has stolen her purse and kept in Shyam's coat. She apologizes to him and they grow close. Meanwhile, it is revealed that Kuldeep was the lost cousin of Renu and they reconcile. Amar Singh asks Chandan Singh's sister's hand for Shyam, for which Chandan Singh feels insulted as Shyam was a servant's son and rivalry grows between them.

Kuldeep meets with Rajkumari, sister of Chandan Singh and they fall for each other. Meanwhile, Renu's brother who was a close friend of Amar Singh, dies while Shyam was away on a vacation and Amar Singh decides to take care of Renu's family. He gets shocked to see Renu who completely resembles her deceased older sister Kamla. Kamla was the sweetheart of Amar Singh and the reason why Amar Singh was still a bachelor. He takes Renu, her aunt and her sister-in-law to his home.

Ramu kaka also feels that Renu was a look-alike of Kamla and hopes that Amar Singh would at last marry. Renu recognizes Shyam's photo there and feels at home. Shyam at last returns to his village and finds Amar Singh quite attached to Renu. He decides to forget Renu for the sake of his benefactor and acts distant from Renu. Renu thinks that he was just afraid of his Bhayya Jhi (brother) and waits for official marriage proposal from him. Renu's family members want her to marry Amar Singh for their security but Renu wouldn't listen to them. Shyam tries to convince Renu to marry Amar Singh, but when she declines he starts drinking to repel her. Ashamed of his behavior, Amar Singh asks Shyam to leave the house. After a series of events, Amar Singh learns of Shyam and Renu's affections and decides to unite them. After a fight with Chandan Singh, who tries to kill Amar Singh, all reconcile and get Renu and Shyam married. Kuldeep marries Rajkumari with the consent of her brother Chandan Singh.

Cast
Shashi Kapoor as Shyam
Vimi as Renu
Ajit as Prince Amar Singh
Rajendra Nath as Kuldeep / Lallu

Soundtrack

External links

1971 films
1970s Hindi-language films
1971 drama films
Films scored by Shankar–Jaikishan


text:
James Dredge (1796–1846) was an English Wesleyan Methodist preacher, Assistant Protector of Aborigines at Port Phillip in Australia.

Dredge gave up his position as Assistant Protector, which he considered misconceived: secular and possibly set up to fail. He was a preacher at Geelong from 1842 to 1846.

In poor health, Dredge was returning to England when he died on the ship.

References

English Christian religious leaders
English Methodist ministers
1796 births
1846 deaths
English Methodist missionaries
19th-century Methodist ministers
19th-century Australian public servants


text:
Morten Ramsland (Odense, 1971) es un escritor danés, licenciado en Historia del Arte y Literatura Danesa en la Universidad de Århus. Escribió su primer libro en 1993, una colección de poemas, aunque fue con Cabeza de perro (Hundehoved en su versión original), publicado en el 2005, con el que consiguió éxito entre la crítica. Dicha obra consiguió vender 150.000 ejemplares en Dinamarca, y fue galardonada con los premios más importantes de la literatura danesa, entre ellos Autor del Año, Libro del Año y el Golden Laure.

Obra traducida al castellano
 Cabeza de perro, 2008, Salamandra ISBN 978-84-9838-153-5

Escritores de Dinamarca del siglo XX
Nacidos en Odense


text:
L'Institut pontifical pour les missions étrangères (en latin, Pontificium Institutum pro Missionibus Exteris) est une société de vie apostolique de droit pontifical : les membres de la société placent au côté de leur nom le sigle P.I.M.E..

La société est née en 1926 de l'union de l'Institut pour les missions étrangères de Milan, fondé en 1850 par Angelo Ramazzotti avec l'appui de tous les évêques de la Lombardie, et du séminaire pontifical des Saints-Apôtres-Pierre-et-Paul, fondé en 1871 par don Pietro Avanzini.

Histoire
L'idée de fonder un séminaire pour la formation du clergé missionnaire avait déjà été évoquée par le pape Grégoire XVI, qui en avait fait part à Lodovico Maria de Besi, vicaire apostolique en Chine, en regrettant l'absence d'une institution de ce type en Italie.

L'Institut pour les missions étrangères de Milan
Le projet a été repris par le pape Pie IX à l'occasion de sa rencontre avec  Luquet, des Missions étrangères de Paris. Il l'invita à solliciter l'archevêque de Milan à ouvrir un institut missionnaire dans son diocèse. En 1847,  Luquet rencontra l'archevêque  Romilli dans la maison des Oblats des saints Ambroise et Charles de Rho en présence du supérieur de la communauté, Angelo Ramazzotti. Celui-ci, ne pouvant pas lui-même aller en mission, méditait depuis longtemps l'ouverture d'un séminaire pour la formation de missionnaires et avait déjà acquis un palais à Saronno pour l'utiliser à cette fin.

Le séminaire fut ouvert à Saronno le  et le  décembre suivant, les évêques de Lombardie souscrivirent à Milan le décret d'érection. L'épiscopat lombard s'impliqua à fournir à l'institut naissant une base juridique, un soutien logistique et un appui spirituel : les futurs prêtres formés dans l'institut, appartenant au clergé séculier, furent incardinés (nommés) au départ pour leur diocèse d'origine, les futurs prêtres furent nommés dans la société seulement à partir de 1917.

Les sept premiers missionnaires partirent pour la Malaisie actuelle (Indes néerlandaises) et la Micronésie en 1852, où les Pères maristes étaient déjà actifs. Les débuts furent désastreux : un des prêtres mourut de maladie, un autre, Jean-Baptiste Mazzucconi, fut assassiné par les indigènes, un autre, Carlo Salerio, dut être rapatrié et les autres se réfugièrent à Hong Kong. Dans les années suivantes, d'autres missions furent confiées aux missionnaires lombards : en 1855 celle de Hyderabad, au Bengale, en 1858 à Hong Kong, en 1867 en Birmanie orientale, en 1869 au Henan (à l'époque vicariat apostolique du Ho-Nan), en Chine.

Le séminaire pontifical des Saints Apôtres Pierre et Paul
En 1867, à l'occasion du dix-huitième centenaire du martyre des apôtres Pierre et Paul, le prêtre romain Pietro Avanzini présenta un projet d'ouverture à Rome d'un séminaire pour les missions étrangères : la prise de Rome retarda l'inauguration qui advint seulement le . Le premier siège se trouvait chez le Père Avanzini, mais en 1874, le pape Pie IX leur concéda un nouveau siège plus adéquat : le 21 juin de la même année, avec le bref Dum Ecclesiæ naviculæ, le pontife approuva les sociétés missionnaires.

Les élèves du séminaire étudiaient et prenaient les grades académiques auprès de l'université pontificale de Rome : leur objectif principal, en effet, était celui d'ouvrir un séminaire pour la formation du clergé local en terre de mission.

Les premiers missionnaires rejoignirent le vicariat apostolique du Queensland en 1877, mais ils abandonnèrent le territoire en 1884 ; en 1877 la mission de Hanzhong, en Chine, leur fut concédée, et les missionnaires y obtinrent des succès majeurs ; en 1895, la Californie du Sud leur fut également concédée, mais ils durent la quitter en 1926, à cause des persécutions mexicaines.

L'union des deux sociétés
Déjà à la fin du , on commençait à parler d'une possible union entre l'institut milanais et le séminaire romain : l'occasion concrète se présenta en 1912, quand, aux premières assemblées générales de l'institut milanais, les représentants du séminaire romain y prirent part également.

L'union, appuyée chaleureusement par le pape Pie XI et soutenue par le cardinal van Rossum, préfet de la Propaganda Fide, fut réalisée, avec le motu proprio Cum missionalium opera du .

Au P.I.M.E., l'on assigna de nombreuses missions en Afrique, au Brésil et en Asie : en 1936 les missionnaires s'installèrent à Negele Boran, en Éthiopie, en 1947 en Guinée-Bissau, en 1967 au Cameroun et en 1972 en Côte d'Ivoire ; en 1946 ils atteignirent le Brésil, où ils furent actifs surtout à Macapá, Parintins, Manaus et Corumbá ; après l'exil de Chine (1949-1951) les missionnaires se rendirent en Inde, au futur Bangladesh, en Birmanie et à Hong Kong. En 1951, ils rejoignirent le Japon, en 1968 les Philippines et en 1972 la Thaïlande.

En 1947 ils ont commencé à se déployer aux États-Unis.

Depuis 1978, les membres de la société ne se lient plus au P.I.M.E. par vœu, mais par promesse ; il est également possible pour les prêtres diocésains de s'associer à l'institut tout en restant établis dans les diocèses d'origine.

Martyrs et personnalités
Parmi ses membres, le P.I.M.E. compte
Albéric Crescitelli, martyr en Chine durant la révolte des Boxers, et canonisé par le pape Jean-Paul II en 2000.
Pietro Manghisi (1899-1953), tué en Birmanie
Mario Vergara (1910-1950), missionnaire en Birmanie tué in odium fidei, béatifié en 2014.

Activité et diffusion

La finalité principale du P.I.M.E. est la propagation de la foi dans le monde. Ses membres sont également actifs dans le secteur de l'animation missionnaire et de l'édition (avec d'autres institutions missionnaires, ils ont fondé la maison d'édition Éditeur missionnaire italien). Ils soutiennent les mouvements d'animation et de coopération missionnaires : ils ont contribué à la naissance de l'Union médico-missionnaire italienne en 1933, le premier organisme laïc missionnaire en Italie, des groupes missionnaires jeunes, en 1956, et de Mani Tese en 1964.

Le siège se trouve à Rome depuis 1951.

À la fin de l'année 2008, la société comptait 58 maisons et 498 membres, parmi lesquels 457 prêtres.

Source

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Sœurs missionnaires de l'Immaculée-Conception
 Leone Nani

Liens externes
  Le site officiel du P.I.M.E.
  Pontifical Institute for Foreign Missions sur Catholic Hierarchy

Institut pontifical pour les missions étrangères


text:
Akte Dr. W. ist der 10. Fernsehfilm der Krimireihe Das Kriminalmuseum. Die deutsche Erstausstrahlung erfolgte am 2. Juli 1964 um 21 Uhr im ZDF.

Inhalt
Dr. Watzmann überfährt während einer Fahrt von Bad Tölz nach München einen Mann auf einer Landstraße. Da Watzmann einen wichtigen Geschäftstermin hat, meldet er den Unfall nicht der Polizei. Stattdessen schleppt er den Toten in ein Gebüsch am Straßenrand und begeht Fahrerflucht. Kurz vor München wäscht sich Watzmann die Hände an einem Bachlauf und wirft sein blutverschmiertes Taschentuch in das Gewässer. Wenig später nimmt ein Junge die am Unfallort zurückgebliebene Radkappe von Watzmanns Fiat mit, ohne den Toten zu entdecken. In München bittet Watzmann nach seinem Termin den Tankwart José, seinen Wagen zu reinigen. José unternimmt mit dem Auto nach Feierabend aber zunächst eine Spazierfahrt mit seiner Bekannten Anna. Noch am gleichen Abend findet ein Schäfer die Leiche des überfahrenen Mannes an der Landstraße.

Am nächsten Morgen holt Watzmann den Wagen, der vom Unfall eine kleine Delle hat, von der Tankstelle ab. Als Watzmann vom Tankstellenbesitzer Thalhuber auf die fehlende Radkappe aufmerksam gemacht wird, behauptet er, dass er den Wagen in einwandfreiem Zustand abgegeben hatte. Thalhuber macht José für die Schäden verantwortlich und beauftragt ihn mit der Reparatur. Inzwischen hat die Landpolizei die Identität des Opfers festgestellt und Bekanntschaft mit einem Bahnwärter gemacht, der einen verdächtigen weißen Opel beobachtet haben will.

Die von der Landpolizei gesammelten Informationen landen bei Polizeiobermeister Pommer und dessen Assistenten Storkmeier von der Abteilung Unfallflucht. Pommer verdächtigt zunächst den Dressman Polzien, der seinen weißen Opel als gestohlen gemeldet hat. Polzien behauptet, den fraglichen Zeitraum bei einem Freund verbracht zu haben, der sich inzwischen jedoch im Urlaub befindet. Tatsächlich kann die Polizei später zwei stadtbekannte Kleinkriminelle stellen, die den Opel gestohlen haben. Da man an dem Wagen keine Unfallspuren findet, steht Pommer wieder am Anfang seiner Ermittlungen.

Mit Hilfe einiger Fotos von vergleichbaren Fahrzeugen und einer neuen Befragung des Bahnwärters fällt der Verdacht schließlich auf einen Fiat. Vom Kraftfahrt-Bundesamt in Flensburg lassen sich die Ermittler die Daten aller in München gemeldeten weißen Fiats übermitteln. Von den 17 ermittelten Fahrzeugen bleiben letztlich fünf, die genauer geprüft werden. Auch Dr. Watzmann muss sich zur Untersuchung seines Wagens und zu einer Befragung zu den Beamten begeben. Am Türgriff von Watzmanns Auto finden die Ermittler Spuren, die sich im Labor als Fasern vom Mantel des Unfallopfers erweisen. Sogar die reparierte Delle bleibt nicht unentdeckt. Gegenüber Pommer behauptet Watzmann, im fraglichen Zeitraum direkt vom Büro zur Dienstbesprechung gefahren zu sein. Da er auch die Wagenreinigung erwähnt, fährt Pommer nach den Befragungen zur Tankstelle, wo er auf den Angestellten José trifft. Zögernd gibt der Spanier zu, mit dem Wagen einen Ausflug mit seiner Bekannten Anna gemacht zu haben.

Zur gleichen Zeit stellt Pommers Assistent fest, dass Watzmann am gleichen Tag von Bad Tölz nach München gefahren ist. Obwohl inzwischen auch die Unschuld von José bewiesen ist, behauptet Watzmann in einem weiteren Verhör, niemanden überfahren zu haben. Da sich jedoch in der Brusttasche von Watzmanns Jacke Blut vom Opfer nachweisen lässt, ist Watzmann überführt. Schließlich gibt dieser zu, den Unfall verheimlicht zu haben, da er einen Prozess und ein Ende seiner Karriere befürchtete. Pommer macht deutlich, dass diese Angst unbegründet war, da der Überfahrene stark betrunken war. Erst die Fahrerflucht machte aus dem Unfall ein Verbrechen.

Hintergrund
Der Fernsehfilm Akte Dr. W. war die 10. von insgesamt 41 Folgen der Krimireihe Das Kriminalmuseum. Die deutsche Erstausstrahlung erfolgte am 2. Juli 1964 um 21.00 Uhr im ZDF. Helmut Ringelmann, damals Geschäftsführer der produzierenden Intertel Television GmbH, verpflichtete bereits zum fünften Mal Helmuth Ashley als Regisseur. An der Produktion waren außerdem der Kameramann Rolf Kästel sowie Max Mellin als Szenenbildner beteiligt. Die Musik komponierte Friedrich Meyer, wobei die Titelmusik von Martin Böttcher stammte.

Weblinks

 Akte Dr. W. auf der Krimihomepage

Deutscher Film
Fernsehfilm
Filmtitel 1964
Kriminalfilm
Schwarzweißfilm
Fernsehsendung (ZDF)


text:
Dal 7 luglio 2019 è Segretario del Partito Radicale, eletto durante il 41º Congresso ordinario del Partito, svoltosi a Roma; è anche Presidente della Lista Marco Pannella, in quanto tale è editore di Radio Radicale, è Presidente dell'associazione radicale Anticlericale.net.

Biografia
Nel 1979 ottiene presso l'ITAS Basile-Caramia di Locorotondo il diploma di perito agrario specializzato in viticoltura ed enologia; in seguito ottiene il DIU d'études supérieures de 3 ème cycle en Droits Fondamentaux à l'Université de Nantes. Dal 1979 è iscritto all'albo professionale dei periti agrari e ha svolto la libera professione in Puglia e Sicilia.

A partire dal 1979, ha fatto parte dei comitati nazionali di coordinamento delle campagne referendarie ed elettorali. Sempre nel 1979, in occasione del suo primo voto, decide di fare campagna elettorale per Leonardo Sciascia, capolista alle elezioni europee per il Partito Radicale.

È stato promotore e presidente della Consulta pugliese contro lo sterminio per fame (1980/1985); tra i promotori e presidente della "Lista Verde" di Puglia (1983/1984); tra i promotori della Lista civica "Salva la cozza" al Comune di Taranto (1988).

Dal 1983 è stato candidato alle elezioni europee, politiche e regionali nelle liste promosse da Marco Pannella e dal Partito Radicale (Partito radicale, Lista Verde, Lista Antiproibizionista, Lista Pannella, Lista Bonino, la Rosa nel Pugno, lista Amnistia Giustizia Libertà).

Nel 1984 è divenuto membro della segreteria nazionale del Partito Radicale, mentre nel 1985 è stato arrestato ad Ankara per aver tenuto con Gianfranco Spadaccia e Gaetano Dentamaro una manifestazione nel quarantennale della bomba su Hiroshima.

Come giornalista, è stato redattore (1985-1986) e direttore (1987) di Notizie radicali.

Ha promosso il CoRA-PAA Parliamentarians for Antiprohibitionist Action (1994) e il CoRA-OLD Osservatorio delle Leggi sulle Droghe, diretto da Carla Rossi (1990).

Alle elezioni europee del 1999 si candida al Parlamento europeo nella circoscrizione Italia meridionale con la Lista Emma Bonino, dove ottiene il sorprendente risultato dell'8,5% dei voti, ed è stato eletto nelle sue file; ricandidato alle elezioni europee del 2004, non viene rieletto.

Nel 2004 è stato promotore e tra i fondatori di anticlericale.net, di cui è stato segretario (2004-2008) e dal 2009 presidente.

Alle elezioni politiche del 2006 è stato candidato alla Camera dei deputati, tra le liste della Rosa nel Pugno per la circoscrizione Lombardia 1 (Milano), dove viene eletto deputato; nell'occasione ha denunciato, con Marco Pannella, alcune presunte violazioni alla legalità commesse durante le elezioni.

Da settembre 2007 è cittadino anche della Repubblica Turca di Cipro Nord.

Dopo la caduta del secondo governo Prodi, alle elezioni politiche del 2008 è stato rieletto alla Camera dei deputati tra le liste del Partito Democratico, in seguito ad un accordo elettorale con la Lista Pannella per la circoscrizione Lombardia 3. Durante la XV Legislatura è stato per breve tempo presidente della X Commissione (Attività Produttive) della Camera dei Deputati.

Nel 2022 partecipa ad una conferenza di presentazione del libro "Il biennio nero" del gran maestro del Grande Oriente d'Italia Stefano Bisi, in cui si ricostruisce l'inchiesta giudiziaria del 1992-93 che aveva coinvolto la massima obbedienza massonica italiana (e conclusasi con un proscioglimento) dal punto di vista della massoneria stessa.

Incarichi nel Partito Radicale
Nell'ambito del Partito Radicale, ha ricoperto diverse cariche elettive. È stato consigliere federale (1983-1988), vice tesoriere (1989-1994), vice presidente vicario del Senato del Partito Radicale (2005-2012), tesoriere (2005-2016), coordinatore della presidenza eletta dal 40º Congresso straordinario di Rebibbia (2016-2019). Durante l'ultima giornata del 41º Congresso del Partito Radicale viene candidato da Rita Bernardini alla carica di segretario nazionale e risulta eletto.

Per quanto riguarda le altre attività collegate al Partito Radicale, è stato tesoriere (1989-1991) e segretario (1992-1994)  del CORA, coordinamento radicale antiproibizionista e consigliere generale del Movimento dei Club Pannella-Riformatori (1994-1996).

Ha ricoperto l'incarico di tesoriere della Lega Internazionale Antiproibizionista (2004), dell'Associazione Luca Coscioni (2004-2008) e della Rosa nel Pugno (2006).

Riconoscimenti
Il 13 maggio 2005 ha ricevuto dal Comité Laïcité République  il Prix international de la laïcité 2005 che gli è stato consegnato da Anne Hildago, all'epoca vicesindaco di Parigi.

Il 19 maggio 2007, durante il convegno e-privacy 2006, gli è stato consegnato il Premio Winston Smith – eroe della privacy, "per aver compiuto il primo atto legislativo volto alla difesa attiva e preventiva della privacy dei cittadini italiani".

Saggi
Maurizio Turco, Sergio D'Elia: Tortura democratica - inchiesta sulla Comunità del 41 bis reale, edizioni Marsilio, 2002, con prefazione di Marco Pannella.
 Nel 2008 con Carlo Pontesilli ha collaborato al bestseller La questua - Quanto costa la Chiesa agli italiani di Curzio Maltese, giornalista del quotidiano La Repubblica.
 Maurizio Turco, Carlo Pontesilli e Gabriele Di Battista: Paradiso IOR - La banca Vaticana tra criminalità finanziaria e politica dalle origini al crack Monte dei Paschi, Castelvecchi editore, 2013, con postfazione di Marco Pannella.
Maurizio Turco e Laura Arconti: Marco Pannella, il Partito Radicale, la nonviolenza, reality book editore, 2016.

Note

Voci correlate
 Partito Radicale (Italia)
 Rosa nel Pugno
 Partito Democratico (Italia)

Altri progetti

Collegamenti esterni

Deputati della XV legislatura della Repubblica Italiana
Deputati della XVI legislatura della Repubblica Italiana
Politici della Rosa nel Pugno
Politici del Partito Radicale
Politici del Partito Democratico (Italia)
Europarlamentari dell'Italia della V legislatura


text:
Ольга Олегівна Ковалевська ( 13 липня 1972, м. Донецьк) − український історик, науковець, викладач вищої школи, громадська діячка,член Національної спілки краєзнавців України.

Біографія

Народилася 13 липня 1972 р. у м. Донецьк у родині службовців. Навчалася у СШ № 39, № 62, № 68 міста Донецька. У 1989 р. закінчила донецьку СШ № 51 з срібною медаллю та вступила на перший курс історичного факультету Донецького державного університету, який закінчила у 1994 р. з дипломом з відзнакою.

Одночасно з навчанням на історичному факультеті закінчила повний курс за спеціальністю «Соціально-гуманітарні дисципліни» та отримала кваліфікацію «Лектор-мистецтвознавець».
Упродовж 1994—1997 рр. навчалася в стаціонарній аспірантурі по кафедрі історії України ДонДУ, де під керівництвом д.і.н., проф. Р. Д. Ляха підготувала і захистила кандидатську дисертацію на тему «І. С. Мазепа в історіографії XVIII—XX століть» (1997).
З 1997 по 2000 р. працювала на посадах викладача, старшого викладача, доцента кафедри історії держави та права Донецького інституту внутрішніх справ при Донецькому національному університеті.

Протягом 2000−2002 рр. обіймала різні науково-педагогічні посади на кафедрах права та соціально-гуманітарних дисциплін Відкритого міжнародного університету розвитку людини «Україна» у м. Київ.
Продовжуючи викладацьку діяльність в різних вищих навчальних закладах III−IV рівнів акредитації, з травня 2002 р. працювала на посаді наукового співробітника за контрактом у відділі української історіографії та спеціальних історичних дисциплін Інституту історії України НАН України.

У червні 2004 р. отримала вчене звання доцента по кафедрі історії України Національного педагогічного університету ім. М. Драгоманова.
З 2005 р. є штатним співробітником Інституту історії України НАН України, де з липня 2008 р. обіймала посаду старшого наукового співробітника. У лютому 2015 р. захистила докторську дисертацію на тему: «Іконографія козацьких старшин XVII−XVIII ст.: джерела та історіографія» (науковий консультант член-кор. НАН України, д.і.н., проф. Г. В. Боряк). За результатами атестації 2015 р. з 1 січня 2016 р. отримала посаду провідного наукового співробітника, яку обіймає дотепер.

Стипендії та стажування

Протягом 2004−2005 рр. О. О. Ковалевська отримувала стипендію молодих вчених, призначену Президією НАН України;

2004 р. навчалася у Літній школі Студій Східної Європи (WSL) Варшавського університету (м. Варшава).

2005 р. була слухачем Вищої школи гуманітарних наук (м. Париж).

Протягом 2008−2010 рр. − стипендію Президента України.
Стажувалася за кордоном (Санкт-Петербурзький Інститут історії РАН (м. Санкт-Петербург);Інститут історії ПАН (м. Варшава); Інститут історії Литви ЛАН (м. Вільнюс).

На проведення наукових досліджень діставала гранти Американської Ради Наукових Товариств (ACLS, США), Каси ім. Й. Мяновського (Kasa im. J. Mianowskiego, Польща) та Канадського інституту українських досліджень (КІУС, Канада).

Міжнародна співпраця

У грудні 2007 р. була організатором проведення з'їзду випускників та викладачів Літньої школи Студій Східної Європи Варшавського університету.

Протягом 2007−2008 рр. була дійсним головою Міжнародного Клубу випускників та викладачів Літньої школи Студій Східної Європи. Від того часу і донині є членом правління Клубу.

З 2011 р. входить до складу адміністрації міжнародної громадської організації «Інститут князівства Литовського» (м. Каунас, Литва).

Науково-педагогічна діяльність

З 2012 р. співпрацювала з Всеукраїнською асоціацію викладачів історії та суспільствознавства «Нова Доба» (м. Львів); Європейською асоціацію викладачів історії та суспільних дисциплін «Єврокліо» (м. Амстердам); Чернігівським інститутом покращення післядипломної освіти ім. К. Ушинського (м. Чернігів), а також Рівненським державним гуманітарним університетом (м. Рівне).

У 2013 р. брала участь у професійному тренінгу «Professional Training and Development Course "Reflecting Remembrance, Teaching History for a Common Culture of Remembrans?" (м. Ерфурт, Німеччина), а також професійному семінарі «Professional Training "Sharing History, Cultural Dialogues" (м. Стамбул, Туреччина).

З 2013 р. активно співпрацює з Київською Малою академією учнівської молоді, керуючи науковою працею київських школярів.

З 2015 р. була науковим керівником історичної секції КМАН. Нині продовжує співпрацю з КМАН як науковець-консультант та методист.

Громадська діяльність
З 2007 р. брала активну участь в роботі Громадського комітету з відзначення подій під Полтавою у 1709 р. З того часу і донині є адміністратором та упорядником сайту «Ім'я Мазепи» − www.mazepa.name.

У співпраці з Громадським рухом «Не будь байдужим!» у 2008−2009 рр. брала участь у підготовці кількох популярних видань про Івана Мазепу для дітей та підлітків. Згодом очолювала журі всеукраїнського конкурсу учнівських праць «Хто для мене Іван Мазепа».

У 2011 р. виступила ініціатором установлення пам'ятної дошки на фасаді ЗСШ № 292 імені Івана Мазепи Деснянського району м. Києва (скульптор Марко Галенко, фінансова підтримка видавництва «Темпора»).

Протягом 2017‒2020 рр. співпрацювала з громадським проектом «Likbez. Історичний фронт»  . Неодноразово виступала з публічним лекціями у вищих навчальних закладах, перед вищим командним складом ЗСУ, співпрацювала з Всеукраїнською асоціацією гідів, Українським інститутом національної пам'яті  тощо.

Нагороди

У 2001 р. була нагороджена нагрудним знаком «Подяка» від Київської державної міської адміністрації за «Сумлінну працю». Указом Президента України від 19 січня 2009 р. нагороджена медаллю «За працю і звитягу» за особистий внесок у дослідження та збереження національної культурної спадщини.

У січні 2010 р. Міжнародною громадською організацією «Родина Мазеп» була нагороджена «Срібним клейнодом Івана Мазепи».

20 жовтня 2011 р. нагороджена відзнакою Міністерства культури України «За багаторічну плідну працю в галузі культури».

У 2016 році була нагороджена Грамотою Президії НАН України за багаторічну плідну роботу з творчою одарованою молоддю і виховання майбутньої наукової зміни; за підготовку учнів КМАН – переможців Всеукраїнського конкурсу-захисту науково-дослідних робіт учнів-членів КМАН; Грамотою Департаменту освіти і науки, молоді та спорту виконавчого органу Київської державної адміністрації за вагомий особистий внесок в організацію та проведення ІІ (міського) етапу Всеукраїнського конкурсу-захисту науково-дослідних робіт учнів-членів КМАН; Почесною Грамотою Національної академії педагогічних наук України за вагомий внесок у розвиток історичної науки, багаторічну плідну науково-педагогічну діяльність та з нагоди 80-річчя від дня заснування Інституту.

15 липня 2016 р. була нагороджена Почесною Грамотою Верховної Ради України за особові заслуги перед Українським народом.

8 лютого 2017 році разом із Оленою Анатоліївною Бачинською стала Лауреатом Премії імені Миколи Костомарова, присудженої Президією НАН України за серію праць, об'єднаних під загальною назвою «Українське козацтво у системі уявлень, саморепрезентацій та соціальних взаєминах».

24 серпня 2017 року стала Лауреатом Премії імені Самійла Величка, призначеної Полтавською міською радою за поданням Державного музею-заповідника «Поле Полтавської битви» за історичні дослідження.

ЗМІ

Співпрацювала з журналами «Український тиждень», «Країна», інтернет виданням «Українська правда», Державною радіокомпанією, «Радіо-Київ», «Українське радіо» (канал культура), радіо «Ера», телевізійними каналами «1+1», «Канал 24», «ZiK», газетою «Експрес» (Львів), «Громадським радіо», радіо «Новое время», полтавська телерадіокомпанія «Лтава» та ін.)

Публікації

Є автором понад 200 публікацій, серед яких 3 монографії, 4 науково-популярних видання, 3 навчальних посібника, матеріали до бібліографії, реконструкція видавничого проекту, вступні розділи до археографічних публікацій, статті у фахових виданнях та спеціалізованих збірниках, розділи у колективних монографіях, статті в енциклопедіях та ін.

Основні праці

1. Ковалевська О. О. Збірник «Мазепа»: спроба реконструкції видавничого проекту 1939−1949 рр. / НАН України; Інститут історії України; Музей-архів ім. Д. Антоновича УВАН у США.– К.: Темпора, 2011. — 176 с.: іл.

2. Ковалевська О. О. Іконографія Івана Мазепи в образотворчому мистецтві ХХ — початку ХХІ ст. — К.: Темпора, 2013. — 420 с.: іл.

3. Ковалевська О. О. Зображення крізь віки: іконографія козацької старшини XVII–XVIII ст.: В 2-х ч. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2014. — Ч. 1: Монографія. — 314 с.; Ч. 2: Додатки. — 330 с.: іл.

4. Ковалевська О. Образ гетьмана Івана Мазепи в українській історіографії // Академічні й до академічні образи української історіографії: Кол. монографія / Відп. ред. О. А. Удод. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2012. — 720 с. ‒ С. 589−651.

5. Ковалевська О. О. Внесок українських вчених у становлення музеєзнавства як наукової дисципліни (кінець ХІХ — перша третина ХХ ст.) // Дисциплінарні виміри української історіографії: Колективна монографія / Відп. ред. та кер. авт. кол-ву О. А. Удод. — К.: НАН України. Ін-т історії України, 2015. — 462 с. — С. 379−410.

6. Ковалевська О. О. Історія держави та права зарубіжних країн: Навч. посіб. для дистанц. навчання. — К.: ВМУРоЛ, 2003. — 202 с.

7. Спільна історія. Діалог культур: навч. посібник / Загал. наук. ред. О. Ковалевська, О. Міхеєва. — Львів: ЗУКЦ, 2013. — 256 с. (так само див.: https://web.archive.org/web/20160307164958/http://www.novadoba.org.ua/ukr/common-history-book)

8. Ковалевська О., Малес Л., Міхеєва О. Ідентичності в умовах полікультурного суспільства // Перехрестя культур. Країни Чорноморського регіону та суспільно-політичні зміни в ХІХ−ХХ ст.: Навчальний посібник: EUROCLIO, 2015. − С.122−132. − Режим доступу:

9. Ковалевська О., Міхеєва О. Красномовне мовчання: пам'ятник на перехресті культур // Перехрестя культур. Країни Чорноморського регіону та суспільно-політичні зміни в ХІХ−ХХ ст.: Навчальний посібник: EUROCLIO, 2015. − С.188-203. − Режим доступу:

10. Ковалевська О. О. Іван Мазепа у запитаннях та відповідях. — К.: Темпора, 2008. — 200 с.: іл.

11. Ковалевська О. О. Іван Мазепа. — К.: «Видавництво Дельта», 2009. — 52 с.: іл.

12. Гетьман. Шляхи / Упоряд. О. Ковалевська. — К.: Темпора, 2009. — 272 с.: іл.

13. Гетьман. Осмислення / Упоряд. О. Ковалевська. − К.: Темпора, 2009. — 368 с.: іл.

14. Мазепіана: матеріали до бібліографії (1688 − 2009) / Упоряд. та авт. передм. О. О. Ковалевська; відпов. ред. О. А. Удод. − К.: Темпора, 2009. — 248 с.

15. Ковалевська О. О. Образ Мазепи в творчості Олександра Орловського та Вацлава Павлішака // Україна в Центрально-Східній Європі (з найдавніших часів до кінця XVIII ст.). — Вип. 4. — К.: Інститут історії України НАН України, 2004. — С. 438—448.

16. Ковалевська О. О. Образ козацтва в історичному живописі Яна Матейка // Університет. — 2005. − № 3. — С. 63−72.

17. Ковалевська О. О. «Козацька» тематика в польському жанрово-історичному живописі XIX — початку XX ст. // Записки історичного факультету ОНУ. — Одеса: Астропринт, 2006. — С. 179−190.

18. Ковалевська О. О. До питання атрибуції портретів І. Мазепи // Сіверянський літопис. — 2006. — № 1. − С. 102−108.

19. Ковалевська О. О. Образ Івана Мазепи у творах митців української діаспори // Історичний журнал. — 2007. − № 2. — С. 63–68.

20. Ковалевська О. О. Нові підходи до пошуку достовірних зображень гетьмана Івана Мазепи // Укр. істор. журн. — 2007. − № 3. — С. 152−167.

21. Ковалевська О. О. Перша публікація зображення гербу гетьмана І. Мазепи // Сіверянський літопис. — 2007. — № 3. — С. 107−109.

22. Ковалевська О. О. Портрети Мазепи: критерії достовірності та проблеми ідентифікації // Матеріали міжнародної конференції «Іван Мазепа та його доба: історія, культура, національна пам'ять» (15–17 жовтня 2008 р., Київ — Полтава). — К.: Темпора, 2008. — С. 395—406.

23. Ковалевська О. О. Про пошуки достовірного портрета Івана Мазепи // Історія в школах України. — 2008. − № 4. — С. 40−42.

24. Ковалевська О. О. Іконографія Івана Мазепи: внесок українських митців ХХ століття // Історія в школах України. — 2008. — № 5. — С. 39−42.

25. Ковалевська О. О. Реконструкція образу Івана Мазепи // Гетьман. Осмислення / Упоряд. О. Ковалевська. − К.: Темпора, 2009. — С. 291—304.

26. Ковалевська О. О. Портрети представниць українських козацько-шляхетських родин у виконанні Марії Стецької // Студії з україністики. Зб. наук. праць на пошану дослідника українського. козацтва Валерія Цибульського з нагоди 60-річчя. − Рівне: видавець О. Зень, 2010. − С. 77−84.

27. Ковалевська О. О. Портрети, що зображують справжнього Мазепу // Наше слово (Варшава). — 2010. − № 27 (2761). — 4 липня. — С. 9.

28. Ковалевська О. О. Портрети Івана Мазепи у виконанні митців української діаспори // Наукові записки Національного університету Острозька академія. Історичні науки. Вип. 15 / Національний університет Острозька академія, Українське історичне товариство. Відп. редактори: І. Пасічник, Л. Винар. Острог: Видавництво Національного університету Острозька академія, 2010. − С. 177—186.

29. Ковалевська О. О. Сучасні дослідження портретів Івана Мазепи // Український історик. — 2011. − Т. XLVII / XLVIII. — Ч. 1-4 (185—188) / 1-4 (189—191). — С. 168—180.

30. Ковалевська О. О. Іконографічні дослідження Олександра Лазаревського: роздуми історика над портретами Івана Мазепи // Іван Мазепа і мазепинці: Історія та культура України останньої третини XVII − початку XVIII ст.: Наук. зб./ Ред. кол.: Я. Дашкевич, О.Купчинський, І. Скочиляс, А. Фелонюк; упоряд. І. Скочиляс. — Львів: ІУАД; НТШ, 2011. — С. 207−211.

31. Ковалевська О. О. Портреты исторических деятелей XVII–XVIII века: проблемы идентификации и достоверности // Мультикультурная и многонациональная Россия. V (Пятые) Батаевские чтения. Материалы международной междисциплинарной конференции, посвященной 85-летию со дня рождения заслуженного деятеля науки, почетного профессора РУДН, академика МАН ВШ Тамары Васильевны Батаевой. Москва, ИИЯ РУДН, 16 ноября 2012 г. В 3 ч. М.: РУДН. 2012. Ч. 1. — 630 с., илл.; Ч. 2. — 447 с., илл.; Ч. 3. — 199 с., илл. — С. 77–90.

32. Ковалевська О. О. До питання ідентифікації світських постатей композиції «Перший Вселенський собор» стінопису Софії Київської // Укр. істор. журн. — 2012. — № 1. — С. 201—210.

33. Kowalewska O. Ikonografia hetmana Iwana Mazepy // Przegląd Wschodni (Warszawa). — 2012. — T. XI. — Zeszyt 4 (44). — S. 713—733.

34. Ковалевська О. О. Візуальні дослідження та іконографія: проблема розмежування об'єкту, методу та понятійно-категоріального апарату // Спеціальні історичні дисципліни. Питання теорії та методики. — К.: НАН України Ін-т історії України. — Число 22–23. — 2013. — С. 294—302.

35. Ковалевська О. О. Функції зображальних джерел XVII−XVIII ст. та їх еволюція // Укр. істор. журн. — 2014. − № 5. — С. 142−156.

36. Ковалевська О. О. Зображення козаків з Чернігівського історичного музею ім. В. Тарновського: походження, історія зберігання та побутування // Чорноморська минувшина. Записки відділу історії козацтва на Півдні України Науково-дослідного інститут козацтва Інституту історії України НАН України: Зб. наук. пр. — Вип. 8. — Одеса: СПД-ФО Бровкін О. В., 2013. — С. 69–7

37. Ковалевська О. О. Портретні зображення представників військово-політичної еліти Гетьманату: формування традиції та особливості художніх прийомів // Українська держава другої половини XVII—XVIII ст.: політика, суспільство, культура. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2014. — С. 556—584.

38. Ковалевська О. О. Інформаційні можливості графічних панегіриків XVII—XVIII ст. як джерела // Гуманітарний журнал (Дніпропетровськ). — 2014. — № 1/2 (зима−весна). — С. 3−15.

39. Ковалевська О. О. Стан розробки іконографії окремих представників козацтва XVI−XVIII ст. в українській історіографії ХІХ−ХХ ст. // Історіографічні дослідження в Україні / Ред. кол.: В. А. Смолій (голова), О. А. Удод (відп. ред.), О. В. Ясь (відп. секр.) та ін. НАН України. Інститут історії України. — Вип. 25. — К.: Інститут історії України, 2014. — С. 268−391.

40. Ковалевська О. О. Питання іконографії Івана Мазепи у приватному листуванні Т. Цявловської та С. Білоконя // Архіви України. — 2014. − № 4-5 — С. 118−130.

41. Ковалевська О. О. Візуальні дослідження та іконографія: проблема розмежування об'єкту, методу та понятійно-категоріального апарату // Спеціальні історичні дисципліни. Питання теорії та методики. — К.: НАН України Ін-т історії України. — Число 22–23. — 2013. — С. 294—302.

42. Ковалевская О. О. Изображения представителей казачества в произведениях сакрального искусства XVII—XVIII вв. // Гістарычна-археалагічнызборнік. Выпуск 29. — Мінск: Беларус. навука, 2014. — С. 116−121.

43. Ковалевська О. О. Інформаційні можливості графічних панегіриків XVII—XVIII ст. як джерела // Гуманітарний журнал. — 2014. — № 4. — С.

44. Ковалевська О. О. Портрети представників козацької еліти як об'єкт дослідження спеціальних історичних дисциплін // Історичні і політологічні дослідження: Наук. журнал / Головн. ред. П. В. Добров. — Донецьк. − 2013. − № 4 (54). − С. 54−68.

45. Ковалевська О. О. Питання іконографії Івана Мазепи у приватному листуванні Т. Цявловської та С. Білоконя // Архіви України. — 2014. − № 4-5. — С. 118−130.

46. Ковалевська О. Чи існували автентичні портрети кримських ханів (До портретної галереї кримських ханів) // Крим: шлях крізь вікі. Історія у запитаннях і відповідях / НАН України. Ін-т історії України. Відп. ред. В. А. Смолій. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2014. — С. 120−122.

47. Ковалевська О. О. Зняття анафеми з Івана Мазепи: історія питання та сутність реалій // Історія та правознавство. — 2008. — № 11 (147). — С. 4−6.

48. Ковалевська О. О. Що таке «Мазепа»: часова та просторова трансформація уявлень суспільства про історичну особистість // Краєзнавство. — 2010. − № 3. — С. 224—234.

49. Ковалевская О. О. Деятельность Н.Беляшевского в качестве заведующего Архивом финансового управления при Варшавской казенной палате бывшего Царства Польського // История науки и техники. — Т. 5. Сборник трудов четвертой Международной молодежной научной конференции. — Санкт-Петербург, 6-8 декабря 2004 г. — СПб: СПб-ий университет, 2005. — С. 196−198.

50. Ковалевська О. О. Роль М.Біляшівського у справі збереження портретів Михайла та Марії Максимовичів // Історіографічні дослідження в Україні. — К: НАН України. Ін-т історії України, 2005. — Вип. 16: Михайло Максимович і українська історична наука (Матеріали круглого столу, проведеного в Інституті історії України НАН України 10 листопада 2004 р. з нагоди 200-річчя від дня народження М. О. Максимовича). — С. 126−131.

51. Ковалевська О. О. М. Ф. Біляшевський: пошук та застосування власного методу музейної роботи // Матеріали ІІ Міжнародного наукового конгресу українських істориків «Українська історична наука на сучасному етапі розвитку». — Т.1. — Кам'янець-Подільський — Київ — Нью Йорк — Острог, 2005. — С. 308−311.

52. Ковалевська О. О. М. Біляшевський та О. Єфименко: до питання наукової співпраці // Історіографічні дослідження в Україні / Відп. ред. Ю. А. Пінчук. — К.: НАН України. Ін-т історії України, 2004. — Вип. 14. — С. 405−413.

53. Ковалевська О. О. Приречений на вічне прокляття: Доля образу «Мазепи» на театральній сцені // Сіверянський літопис. — 2007. − № 1. — С. 74−86.

54. Ковалевська О. О. Матеріали М. Костомарова у фондах Чернігівського історичного музею ім. В. В. Тарновського // Український історичний збірник. — Вип. 10. — К.:Інститут історії України НАН України, 2007. — С. 279−282.

55. Ковалевська О. О. Професійні та приватні зв'язки представників старої наукової еліти в світлі листування І. Турцевича й І. Йонинаса // Історіографічні дослідження в Україні. — К.: НАН України. Ін-т історії України, 2010. — Вип. 20. − С. 258−278.

56. Ковалевська О. «Діяріуш» Пилипа Орлика в історії та історіографії України // Орлик П. Діаріуш подорожній, який в ім'я Троїці найсвятішої, розпочатий в року 1720 місяця жовтня дня 10-го. В 5-ти томах. — К.: Темпора, 2013. — С. 9–26.

57. Ковалевська О. О. Іконографія представників українського козацтва XVII—XVIII ст.: історіографія проблеми // Історіографічні дослідження в Україні / Ред. кол.: В. А. Смолій (голова), О. А. Удод (відп. ред.), О. В. Ясь (відп. секр.) та ін. НАН України. Інститут історії України. — Вип. 24. — К.: Інститут історії України, 2014. — 430 с. — С. 329—372.

58. Ковалевська О. О. Стан розробки іконографії окремих представників козацтва XVI−XVIII ст. в українській історіографії ХІХ−ХХ ст. // Історіографічні дослідження в Україні / Ред. кол.: В. А. Смолій (голова), О. А. Удод (відп. ред.), О. В. Ясь (відп. секр.) та ін. НАН України. Інститут історії України. — Вип. 25. — К.: Інститут історії України, 2014. — С. 268−391.

59. Ковалевська О. О. Міжнародна конференція «Європа між минулим та майбутнім» та П'ятий з'їзд Клубу WSL в Києві // Укр. істор. журн. — 2008. − № 3. — С. 235−236.

60. Ковалевська О. Міжнародна конференція «Останні громадяни Великого князівства Литовського: шляхи Станіслава та Ґабріеля Нарутовичів» (7–8 вересня 2012 р., м. Тельше (Литва) // Київська старовина. — 2012. — № 4. — С. 168—172.

61. Ковалевська О. Ювілейна конференція випускників і викладачів Літньої Школи Студій Східної Європи Варшавського університету (WSL UW)

62. Ковалевська О. О. Гетман Иван Мазепа: Документы из архивных собраний Санкт-Петербурга. В 2 вып. Вып. 1. 1687−1705 гг. / Сост. Т. Г. Таирова-Яковлева. — СПб.: Изд-во С.-Петерб. ун-та, 2007. — 255 с. — рецензія // УІЖ. − № 5. — 2007. — С. 216−219.

63. Ковалевська О. О. Гетьман Мазепа, погляд із берегів Неви / Рецензія на книгу Т. Таїрової-Яковлевої. Мазепа. — М.: Молодая гвардия, 2007. — 271 с. — Доступно з: www.litakcent.com

64. Ковалевська О. О. Персоніфікована історія наукового Криму. Реценція на книгу: Непомнящий А. А. Подвижники крымоведения. — Симферополь: СГТ, 2006. — 324 с. // Історичний журнал. — 2008. − № 1. — С. 113−114.

65. Ковалевська О. О. Це право належить нам. Хто вирішить долю пам'ятника Івану Мазепі ? / День. — 2007. — № 184. — 26 жовтня. — С. 8.

66. Ковалевська О. О. Портрет з купюри // Український тиждень. − № 3 (11). — 2008. — С. 56−59.

67. Ковалевська О. О. Психологічний трилер // Український тиждень. — 2008. − № 39 (48). — С. 48−51.

68. Ковалевська О. О. «Міф про Полтаву» після 1709 року / Зоря Полтавщини. — 2008. — 5 листопада. — С. 5.
 Ковалевська О. О. «Міф про Полтаву» після 1709 року / Дзеркало тижня. — 2008. — № 45 (724) — 29 листопада. — С. 16.

69. Ковалевська О. О. Іван Мазепа очима дітей // Гетьман. Осмислення / Упоряд. О. Ковалевська. − К.: Темпора, 2009. — С. 334—335.

70. Ковалевська О. О. Магічне коло полтавських річниць (З нагоди 300-ліття Полтавської битви) // Вісник НТШ. — 2009. — Число 41. — С. 11−13.

71. Ковалевська О. О. Що святкуємо? // Український тиждень. — 2009. − № 26–27 (87–88). — 2 — 8 липня. — С. 52–53.

72. Ковалевська О. О. Хто зображений на портретах Мазепи / Освіта України. — 2009. — № 49–50 (1030). — 3 липня. — С. 7.

73. Ковалевська О. О. Іван Мазепа одружився з удовою: Правитель України все життя опікувався чужими дітьми / Газета по-українськи. — № 140 (899). − 23 вересня 2009. — С. 10.

74. Ковалевська О. О. Іван Мазепа очима школярів: підсумки конкурсу творчих робіт «Хто для мене Іван Мазепа?» // Історія в школах України. — 2009. − № 7−8. − С. 35−36.

75. Ковалевська О. О. Євангеліє від Калнишевського // Український тиждень. — 2010. − № 39 (152). — 24−30 вересня. — С. 52−53.

76. Ковалевська О. О. Всеукраїнська наукова конференція «Історія України крізь призму мікроісторії та історії повсякденності» (16 вересня 2010 р.) // Укр. істор. журн. — 2010. − № 6. — С. 219−221.

77. Ковалевська О. Гетьманші. Портрети найвідоміших жінок козацької доби знайшли прилисток за межами України // Український тиждень. — 2010. − № 52 (165). — 24−30 грудня 2010. — С. 58− 59.

78. Ковалевська О. Географія — невивчений урок? // Український тиждень. — 2015. − № 29 (401) 24−30.07.2015. — С. 16−19.

79. Ковалевська О. «Досвідченою та вмілою рукою» // Український тиждень. — 2015. − № 39 (411) 2−8.10.2015. — С. 36−37.

80. Степан Рудницький. Історія. Геополітика. Географія / Укладач, авт. передмови, коментарів, упоряд. візуальних матеріалів О.Ковалевська, переклад. з нім., чеськ. І.Андрущенко. В 5-х кн. – Кн. 1. Історія. Теорія. Методологія. Термінологія. – К.: Темпора, 2017. – 716 с.: іл. додаток.

81. Степан Рудницький. Історія. Геополітика. Географія / Укладач, авт. передмови, коментарів, упоряд. візуальних матеріалів О.Ковалевська, переклад. з нім., чеськ. І.Андрущенко. В 5-х кн. – Кн. 2. Геополітика. – К.: Темпора, 2017. – 614 с.

82. Степан Рудницький. Історія. Геополітика. Географія / Укладач, авт. передмови, коментарів, упоряд. візуальних матеріалів О.Ковалевська, переклад. з нім., чеськ., рос. І.Андрущенко. В 5-х кн. – Кн. 3. Географія. Початки досліджень. – К.: Темпора, 2018. – 937 с.

83. Степан Рудницький. Історія. Геополітика. Географія / Укладач, авт. передмови, коментарів, упоряд. візуальних матеріалів О.Ковалевська, переклад. з нім., чеськ. І.Андрущенко. В 5-х кн. – Кн. 4. Основи землезнання. – К.: Темпора, 2018. – 959 с.

84. Степан Рудницький. Історія. Геополітика. Географія / Укладач, авт. передмови, коментарів, упоряд. візуальних матеріалів О.Ковалевська, переклад. з нім., чеськ. І.Андрущенко. В 5-х кн. – Кн. 5. Геологія і геоморфологія. – К.: Темпора, 2018. – 544 с.

85. Ковалевська О.О. Наукова співпраця М.Грушевського та М.Біляшівського щодо дослідження польських архівів // Symposium historiographicum Czercasiensium = Черкаський історіографічний симпозіум / За ред. В. Масненка. – Т. І (Присвячений 150-річчю від дня народження Михайла Грушевського). – Черкаси, 2016. – С. 138–146.

86. Ковалевська О.О. Забетонований пантеон. Родинний склеп Скоропадських як виклик політиці історичної пам'яті // Український тиждень. – 2017. – №5 (481). – 3-9 лютого 2017. – С. 44–45 http://tyzhden.ua/Culture/184491

87. Ковалевская О. Повседневная жизнь оккупированного Минска глазами немецких фотографов: по материалам Федерального архива Германии и ЦГКФФА им. Г.С.Пшеничного // Матералы VI-го Международного конгреса исследователей Белоруси. (http://palityka.org/wp-content/uploads/2017/09/05-02_Kovalevskaya.pdf ).
88. Ковалевська О. Урок географії від Степана Рудницького // Український тиждень. – 2017. – №49 (525) (8‒14.12.2017). – С. 44–45 http://tyzhden.ua/Magazine/525

89. Ковалевська О.О. [Рецензія на видання]: Маньковська Р. Музеї України у суспільно-історичних викликах ХХ – початку ХХІ століть. – Л.: Прострі-М, 2016. – 408 с. // УІЖ. – 2017. – №3. – С. 202–205.

90. Ковалевська О.О. [Рецензія на видання]: Схід і Південь України: час, простір, соціум: у 2-х т. Т. 2. Матеріали до бібліографії / наук. ред. В.В.Попик; редкол.: Г.В.Боряк, Я.В.Верменич, Т.В.Добко, Л.А.Дубровіна, В.Ю.Омельчук, О.С.Онищенко, В.І.Попик, В.А.Смолій (голова), Л.М.Яременко; уклад.: Т.В.Добко (керівник), О.Я.Дуднік, А.М.Колесніченко, Л.С.Новосьолова, В.Ю.Радченко, В.А.Шкаріна [та ін.]; НАН України, Ін-т історії України, Нац. б-ка України ім. В.І.Вернадського. – Київ, 2016. – 944 с. – (Студії з регіональної історії). // УІЖ. – 2017. – №2. – С. 219–221 (0,2 друк арк).

91. Ковалевська О. Портретні зображення представників військово-політичної еліти. Український Гетьманат: нариси історії національного державотворення XVII–XVIII ст. в 2 кн. − Кн. 2. Київ, 2018. С. 547−579.

92. Ковалевська О.О. Таємниці козацьких портретів. ‒К.: ТОВ «Видавництво "Кліо"», 2019. ‒ 286 с.: іл.

93. Ковалевська О. Повсякдення окупованого Мінська очима німецьких фотографів: за матеріалами Федерального архіву Німеччини та ЦДКФФА україни ім. Г.С. Пшеничного. ‒ Режим доступу: http://www.historians.in.ua/index.php/en/galereya/2608-olga-kovalevska-povsyakdennya-okupovanogo-minska-ochima-nimetskikh-fotografiv-za-materialami-federalnogo-arkhivu-nimechchini-ta-tsdkffa-ukrajini-im-g-s-pshenichnogo-chastina-1

94. Ковалевська О. Портретні зображення представників військово-політичної еліти Гетьманату // Історія Української держави: Гетьманат ранньомодерної доби. ‒ К.: Арій. ‒ 2018. ‒ С. 675‒698.

95. Ковалевська О. Люблінський сейм 1569 р. у візіях митців ХІХ – першої половини ХХ ст.: історико-іконографічний аналіз // УІЖ. ‒ 2019. ‒ №4. ‒ С. 35‒60.

96. Ковалевська О. Церковна політика Івана Мазепи за актовими та епістолярними джерелами // Церква – наука – суспільство: питання взаємодії. Матеріали Сімнадцятої Міжнародної конференції (28 травня ‒ 1 червня 2019 р.) / Нац. Києво-Печер. іст.-культ.заповідник. ‒ К., 2019. ‒ С. 150‒155.

Рецензії на праці О.Ковалевської

1. Нещодавно побачили світ нові книги на історичну тематику: Ольга Ковалевська. Іван Мазепа у запитаннях та відповідях. — К.:Темпора. 2008. — 200 с.: іл. // Третій гетьманат. Літопис Українського козацтва. — 2008. — № 1(5). — С. 4.

2. Блащук С. Н., Скальский В. В. [Ковалевська О. Збірник «Мазепа»: реконструкція видавничого проекту 1939—1949 років / НАН України. Інститут історії України; Музей-архів ім. Д. Антоновича УВАН у США. — Київ: Темпора, 2011. — 176 с. // Studia Slavica et Balcanika (Петербургские славянские и балканские исследования). — 2011. — № 2 (10). — С. 246—248.

3. Mykhed O. Mazepiana: Materialy do bibliografii (1688—2009). Comp. O. O. Kovalevs'ka. — Kyiv: Tempora, 2009. 248 pp. //Harvard Ukrainian Studies, Vol. 29. — 2012. — PP. 483—485.

4. Дмитрієнко М., Іщенко Я. Мазепіана: матеріали до бібліографії (1688−2009) // УІЖ. — 2012. − № 2. — С. 203−207.

5. Сапеляк С. Книжка, що вчить гідності [Гетьман: Т. І.,ІІ. — Київ: Темпора, 2009] / Літературна Україна. — 2010. — 11 березня. — С. 5.

6. Галь Б. Мазепіана візуальна // Січеславський альманах. — 2014. − № 7. — С. 157−159. — Електронний ресурс. − Режим доступу: http://sa.nmu.org.ua/pdf/2014/Gal_rets.pdf

7. Бачинська О. [Рец.]. Ковалевська О. О. Зображення крізь віки: іконографія козацької старшини XVII–XVIII ст.: У 2 ч. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2014. — Ч. 1: Монографія. — 314 с.; Ч. 2: Додатки. — 330 с. / О. Бачинська // Укр. істор. журн. — 2014. — № 6. — С. 207—208.

8. Синдюков І. Секрети знаменитих облич. У видавництві «Кліо» побачила світ монографія «Таємниці козацьких портретів» історика Ольги Ковалевської. ‒ Електронний ресурс. ‒ Режим доступу: https://day.kyiv.ua/uk/library/books/marshrut-no1-vypusk-69-dnipro

9. Здоровило Тарас. Обличчя з минулого (Таємниці козацьких портретів розкриває у своєму дослідженні історик Ольга Ковалевська) // Україна молода. ‒ 17 квітня 2019. ‒ С. 13. Його ж: Обличчя з минулого: історик Ольга Ковалевська привідкрила завісу таємниць козацьких портретів. ‒ Електронний ресурс. ‒ Режим доступу: https://umoloda.kyiv.ua/number/3448/196/132513

Примітки


text:
Lepanthes bipollicaris är en orkidéart som beskrevs av Carlyle August Luer och Alexander Charles Hirtz. Lepanthes bipollicaris ingår i släktet Lepanthes och familjen orkidéer. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Orkidéer
bipollicaris


text:
The Tennessee–Bulgaria National Guard Partnership is one of 25 (through 2023) European partnerships that make up the U.S. European Command State Partnership Program and one of 88 (through February 2023) worldwide partnerships that make up the National Guard State Partnership Program. The Republic of Bulgaria joined by signing a bilateral affairs agreement with the U.S. Department of Defense and the state of Tennessee in 1993. Since 2015 Bulgaria also contributes troops to the Resolute Support Mission as a member of NATO.

Tennessee and Bulgaria were paired because they share similar geographical and cultural features. During the years since 1993, they have exchanged hundreds of soldiers on travelling contact teams and familiarization visits. Tennessee soldiers have also participated in major military exercises in Bulgaria sponsored by the U.S. Air Force and the U.S. Army in Europe, such as Cornerstone, Bulwark; etc. Many Bulgarian villages have been influenced in a positive way through Humanitarian Assistance initiatives in conjunction with Mil-to-Mil interaction.

History

Prelude to the partnership
On November 15, 1990, the People's Republic of Bulgaria was voted out of existence by the 7th Grand National Assembly, a special convocation of representatives from the entire nation for purposes of making Constitutional changes. It had been convoked by the Bulgarian Constitutional Assembly election, 1990 on June 10 and 17. Of the 400 seats, the Bulgarian Socialist Party, a mutation of the former Bulgarian Communist Party, won a majority of 210.

Having abolished the People's Republic, the Grand Assembly created the Republic of Bulgaria on July 12, 1991. Its Constitution was the 4th in its history. It was defined to be a unitary parliamentary republic.

The People's Republic of Bulgaria had belonged to the Soviet-Union dominated Warsaw Pact, an alliance of Eastern-bloc nations founded to counter the North Atlantic Treaty Organization (NATO). Due to loss of numbers, the Warsaw Pact declared itself disbanded on July 1, 1991, shortly before the creation of the Republic of Bulgaria. The Soviet Union dissolved itself on December 25 of that year.

Russia and some states loyal to it went their own way with the Collective Security Treaty Organization of May 15, 1992. Most of the former Warsaw-pact nations were left hanging in the balance militarily; that is, the nature and function of their military establishments were uncertain. Russian forces had withdrawn or were withdrawing.

Initiation of the partnership
The first members of the Military Liaison Team arrived in Bulgaria in late July 1993. The team chief was Colonel Gary G. Chamberlin accompanied by three more US military personnel. Their arrival caused something of a stir. On August 13, 1993, Duma, the Sofia daily newspaper, reported that: "four unidentified American Specialists have been roaming about Sofia for about 10 days. Without the approval of the government and not known by whose invitation, the guests with US epaulets are staying in the capital's hotel, Shipka. What are they doing here is not fully clear".

The liaison team's first task upon arrival was to develop a country work plan, a trying event. The plan, completed in November 1993, contained a list of 16 quarterly events, a plan for the next quarter of 44 events, and a yearly work plan of 15 core events. Although all of the first-quarter events could not be completed, the staff did schedule most of them during the remainder of 1994. The interoperability, mutual trust and understanding began to improve.

The partnership under NATO membership
Joint Contact teams continue to mature after Bulgaria's accession into NATO in 2004, EUCOM, Tennessee, and Bulgaria wanted to explore moving to the next step of complexity in engagement activities with respect to the State Partnership Program. The events that EUCOM proposed were to be the first time Tennessee National Guard units were to conduct their annual training in Bulgaria independent of a larger exercise. Several major SPP events need to be highlighted which have impacted either side in a significant way. Vigilant Sentry is an exercise which combined efforts of both the 118th TN Medical group, and the 168th Military Police Battalion. The Medical part objectives' were to provide medical, dental and pediatric care to the rural population in a joint effort with the Bulgarian Ministry of Defense and through the Military Academy and in cooperation with the Military of Health. Sentry Lion is another interesting event which took place in 2006 at the third Bulgarian AF base at Graf Ignatievo. In this event the TN Air Guard provided C-5 Cargo Transports to move the logistical equipment and support personnel from Oregon to Bulgaria.

Since the inception of the Tennessee-Bulgaria State Partnership Program, the following are notable accomplishments:

More than 420 events have been executed since 1993.
31 SPP events have been executed since fiscal year 2009.
4 Operational Mentor and Liaison Team rotations
Military Police NATO Combat Readiness Evaluation (CREVAL)
Enriched military experiences and adopting new military concepts for both sides
The Bulgarian Armed Forces realized the importance of the NCOs and started implementing new policy which empowers the non-commissioned officers with a greater level of responsibilities.

FY2012 highlights
In FY12, the Army Rote Cadet Command executed the Culture and Language Proficiency Program. This is the very first time when American cadets came in Bulgaria to interact with their Bulgarian counterparts. The event has contributed to the increased adaptability of the U.S. participants when in a new environment and enriched their skill set to cope with a different and unknown cultural context. On the other hand, the Bulgarian General Harizanov, who runs the National Military University, has conveyed in his letter of gratitude to MG Haston, that his students and NCOs' marks were dramatically improved and gives the credit to this bilateral event in particular. Furthermore, the very same event will be executed in FY13 and this time there will be three rotations of American cadets who will be at three different military installations.

Ten SPP events have been executed:

Visit of the TN Adjutant General to Bulgaria
Crew resources management
Combat readiness evaluation staff training
Pre-deployment preparation
Airdrop procedures
Bulgarian Ministry of Defense senior enlisted visit
Air Operations Center introduction and operations
Non-commissioned officers' visit to TN Air Force bases
Culture and language proficiency program event including an ADVON visit

Partnership focus
The following are EUCOM stated areas of focus for the Tennessee-Bulgaria partnership:

Foster national stability within NATO framework
Increase Bulgarian coalition contribution through Bulgarian Battle Group
Put the stress on military police events and interaction
More culture and language proficiency program rotations
Leadership and non-commissioned officers developments
Emergency management and disaster response

ISAF Cooperation and OMLT teams
The Tennessee-Bulgaria State Partnership Program has accomplished a great deal in just 20 years. One of the most fruitful and unique initiatives is the so-called Operational Mentoring and Liaison Team (OMLT). Those rotations are part of the SPP portfolio. Its main objective was to bring together American and Bulgarian militaries and to train together spreading out their knowledge to their Afghans counterparts. There were the total of three Garrison OMLT rotations from 2009 to 2011, and one C55 OMLT. The initial trainings took place in the National Military University in the town of Veliko Tarnovo, Bulgaria and then continued in the Joint Multinational Readiness Center (JMRC) in Hohenfels, Germany. JMRC conducts several OMLT rotations each year, training multinational partners to ensure they are prepared for rotation to Afghanistan with the ability to train, advise and enable the Afghan National Army while possessing skills to survive on the battlefield. The Bulgarians have accomplished their objectives in ISAF – lead Core Training through executing different type of classes, such as IED training, M16 range, ANA doctrine, Log planning, CFF and CAS that were very useful for them. Different types of TTPs were rehearsed during those OMLT rotations, many valuable skills have been acquired during this interaction such as TSPs, reacting to ambushes, patrol drills, vehicle rollover training procedures, IED trainings, CAS, MEDEDVAC, call for fire.

One of the major engagements through SPP was the Bulgarian contingent in Afghanistan which consisted of 474 military personnel. They were involved in a wide range of military activities such as: mechanized company embedded into Italian Battle Group (Kabul) – 122 military personnel. The major tasks were patrolling and security of Invicta base and Kabul Airport; Security (guarding) platoon – 45 military personnel (protection of Waterhouse base and escort of logistical elements); recon team (five people); team for ATC of Kabul airport (two people); medical team (five people) – embedded into the French military hospital; guarding company -266 military personnel (protection and patrolling in the area of Kandahar airport); Bulgarian – US OMLT – Kandahar – seven Bulgarian military personnel; two medical teams (ten people) – embedded into the Spanish military hospital in Herat; two military personnel in the Hungarian PRT. In March 2009 the Bulgarians were withdrawn from that team.

References

Attribution

External links

National Guard (United States)
Military alliances involving the United States
Bulgaria–United States military relations
Projects established in 1993


text:
Garfield County ist der Name folgender Countys in den Vereinigten Staaten:

 Garfield County (Colorado)
 Garfield County (Montana)
 Garfield County (Nebraska)
 Garfield County (Oklahoma)
 Garfield County (Utah)
 Garfield County (Washington)


text:
Swiss Federal Railways (, SBB; , CFF; , FFS) is the national railway company of Switzerland. It is usually referred to by the initials of its German, French, and Italian names, either as SBB CFF FFS, or used separately. The Romansh version of its name, Viafiers federalas svizras, is not officially used. The official English abbreviation is "SBB", instead of the English acronym such as "SFR", which stands for Swiss Federal Railways itself.

The company, founded in 1902, is headquartered in Bern. It used to be a government institution, but since 1999 it has been a special stock corporation whose shares are held by the Swiss Confederation and the Swiss cantons. It is currently the largest rail and transport company of Switzerland, and operates on most standard gauge lines of the Swiss network. It also heavily collaborates with most other transport companies of the country, such as the BLS, one of its main competitors, to provide fully integrated timetables with cyclic schedules.

SBB was ranked first among national European rail systems in the 2017 European Railway Performance Index for its intensity of use, quality of service, and safety rating. While many rail operators in continental Europe have emphasised the building of high-speed rail, SBB has invested in the reliability and quality of service of its conventional rail network, on both national and regional scales. In addition to passenger rail, SBB operates cargo and freight rail service, through its subsidiary SBB Cargo, and has large real estate holdings in Switzerland.

Organisation
Swiss Federal Railways is divided into three divisions and eight groups. The divisions manage the relevant operational businesses. These divisions are:
 Passenger traffic
 Infrastructure
 Real estate

The former division Cargo became an independent group company at the beginning of 2019.

SBB's eight groups manage the company and support the operational business of the divisions with service and support functions. These groups are:
 Finance
 HR
 IT
 Communications
 Corporate Development
 Safety & Quality
 Legal and Compliance
 Supply Chain Management

The corporation is led in an entrepreneurial manner. A performance agreement between Swiss Federal Railways and the Swiss Confederation defines the requirements and is updated every four years. At the same time the compensation rates per train and track-kilometre are defined.

A subsidiary, SBB GmbH, is responsible for passenger traffic in Germany. It operates the Wiesentalbahn and the Seehas services. Other subsidiaries are THURBO, RegionAlps, AlpTransit Gotthard AG, Cisalpino, and TiLo (the latter in conjunction with Italian authorities). Swiss Federal Railways hold significant shares of the Zentralbahn and Lyria SAS.

The Stiftung Historisches Erbe der SBB ("SBB Historic") was founded in 2002. This foundation takes care of historic rolling stock and runs a technical library in Bern, document and photographic archives, and the SBB poster collection.

Figures

All figures from 2021:

Length of railway network: 3,156 km in standard gauge and 103 km metre gauge
Percentage electrified routes: 100%
Employees: 33,943
Passengers carried per day: 0.88 million
Passenger-kilometer per inhabitant and year:
Stations open to passengers: 795
Customer Punctuality: 91.9% of all passengers reached their destination - measured from departure station including any necessary changes - with less than 3 minutes of delay (either 2 or 1 minute delay, or on time)
Customer-weighted connection punctuality: 98.9%
Freight per year: 48 million tons
Stations with freight traffic: 193
Railway tunnels: 311
Railway Tunnels total length:
Longest Tunnel:  (Gotthard Base Tunnel) world record
Railway Bridges: 4,925
Railway bridges total length:
Electric multiple units (fixed compositions of power cars and coaches): 656
Power Cars: 108
Mainline locomotives: 543 (passenger services: 322 / freight services: 221)
Shunting locomotives: 224 (38/75/ infrastructure: 111)
Shunting tractors: 245 (18/24/203)
Passenger coaches: 1,982
Freight wagons: 4,671
Hydroelectric plants: 8
Electricity produced and procured: 3063 GWh
Electricity used for railway operations: 2,275 GWh
Proportion of traction current from renewable sources: 90.2%

The Swiss Federal Railways rail network is totally electrified. The metre gauge Brünigbahn was SBB's only non-standard gauge line, until it was out-sourced and merged with the Luzern-Stans-Engelberg-Bahn to form the Zentralbahn, in which SBB holds shares.

History

In the 19th century, all Swiss railways were owned by private ventures. The economic and political interests of these companies led to lines being built in parallel and some companies went bankrupt in the resulting competition. On 20 February 1898 the Swiss people agreed in a referendum to the creation of a state-owned railway company.

Later that year, the Federal Assembly approved the purchase of Schweizerische Centralbahn (SCB) to operate trains on behalf of the federal government. The first train running on the account of the Swiss Confederation ran during the night of New Year's Eve 1900/New Year's Day 1901 from Zurich via Bern to Geneva, and received a ceremonial welcome upon arriving in Bern. SBB's management board was first formed in mid-1901, and added Schweizerische Nordostbahn (NOB) to the system on 1 January 1902. This date is now observed as the "official" birthday of SBB.

The following railway companies were nationalised:
Aargauische Südbahn (ASB)
Bötzbergbahn (BöB)
Schweizerische Nordostbahn (NOB)
Schweizerische Centralbahn (SCB)
Toggenburgerbahn (TB)
Vereinigte Schweizerbahnen (VSB)
Tösstalbahn including the Wald-Rüti Railway (WR)
Wohlen-Bremgarten Railway (WB)
Jura-Simplon-Bahn (JS) including the Brünigbahn (the latter in 1903)

Other companies were included later, and the rail network was extended. It is still growing today.

On 1 January 1999 the Swiss Federal Railway has been excluded from the Federal Administration and became a fully state-owned (the federal state owns 100% of all shares) limited company regulated by public law ().

First class compartments were discontinued on 3 June 1956, and second and third class accommodation was reclassified as first and second class, respectively.

In 1982 SBB introduced the Taktfahrplan ("clockface timetable"), with trains for certain destinations leaving every 60 minutes, greatly simplifying the timetable.

On 12 December 2004 the first phase of Bahn2000, an ambitious programme to improve the company's services, was put into effect. The core element was the Zurich-Bern-Basel triangle, where travel times between the cities was reduced to under one hour, resulting in good connections from these stations for most trains. Some connections between cities got two trains in each direction per hour or more, and the S-Bahn services were intensified to four or more trains per hour. Because of these changes 90% of the timetable was changed, 12% more trains were scheduled and travel times generally improved. It was the greatest timetable change since the introduction of the Taktfahrplan.

For this change to be possible, large parts of the infrastructure had to be modified and many stations were rebuilt, for instance the line from Ziegelbrücke to Sargans or Bern main station which got the "wave of Bern", a platform over the tracks to provide better access to the platforms and the city centre.

On 22 June 2005 a short circuit on a long-distance power transmission line in central Switzerland led to a chain reaction. The entire Swiss railway network was out of service during rush hour and an estimated 200,000 people and 1,500 trains were stuck at stations or somewhere on the track. It turned out that the SBB power transmission network was overloaded and did not provide enough redundancy to tolerate the shutdown of the four cable Amsteg-Steinen power line due to construction work. So, the power grid was split in two parts, the northern half being overloaded and the southern half having a load reduction for the SBB power plants are situated in the southern part (the Alps), while most of the power is needed in the northern part (the Swiss plateau). The situation led to high voltage fluctuations and finally breakdown and emergency shutdown of the entire power supply.

In the same year, the Swiss Federal Railways received the Wakker Prize, an award given out by the Swiss Heimatschutz (an institution aiming to preserve significant buildings), which is usually only granted to communes, for their extraordinary efforts. The Swiss Federal Railways have many listed buildings from well-known architects such as Herzog & de Meuron, Santiago Calatrava, and Max Vogt.

In May 2010, SBB's first integrated network control centre opened in Lausanne, to supervise all of SBB's network in the French-speaking part of Switzerland. Another integrated control centre will be opened in Zurich.

All trains and most buildings have been made non-smoking since the timetable change of 11 December 2005.

By the end of 2006, the corporation was handed over from the long-term CEO Benedikt Weibel to his successor Andreas Meyer.

On 13 January 2019, Bloomberg reported that SBB was in talks with German aviation company Lilium GmbH to create air taxis to carry customers from train stations to their final destination.

Clock

The Swiss Federal Railways clock designed by Hans Hilfiker has become a national icon. It is special in that it stops for just over a second at the end of each minute, to wait for a signal from the master clock which sets it going again — thus keeping all station clocks synchronised.

The clock owes its technology to the particular requirements of operating a railway. First, railway timetables do not list seconds; trains in Switzerland always leave the station on the full minute.  Secondly, all the clocks at a railway station have to run synchronously in order to show reliable time for both passengers and railway personnel anywhere on or around the station.

The station clocks in Switzerland are synchronized by receiving an electrical impulse from a central master clock at each full minute, advancing the minute hand by one minute. The second hand is driven by an electrical motor independent of the master clock. It requires only about 58.5 seconds to circle the face, then the hand pauses briefly at the top of the clock. It starts a new rotation as soon as it receives the next minute impulse from the master clock. This movement is emulated in some of the licensed timepieces made by Mondaine.

Rolling stock

Mainline locomotives
Steam engines of the early days of the Swiss Federal Railways were, among others, the Ed 2x2/2, E 3/3, A 3/5, B 3/4 and C 5/6.

The first electric trial runs using single-phase alternating current were made in 1903 on the line Seebach – Wettingen together with the Maschinenfabrik Oerlikon (MFO), using the future Ce 4/4 locomotives ("Eva" and "Marianne"). The electrification of the network started 1919, motivated by the coal shortages during the First World War, and new electric locomotives were introduced: Ce 6/8 II/Ce 6/8 III "Crocodile" (1920–1926), Be 4/6 (1920), Be 4/7 (1921), Ae 3/6 I (1921), Ae 3/6 II (1924), Ae 3/6 III (1925), Ae 4/7 (1927) and Ae 4/6 (1941). A shift of paradigms happened in 1946, when the age of modern bogie-based locomotives without trailing axles started with the Re 4/4 I (1946), followed by the Ae 6/6 (1952), Re 4/4 II/Re 4/4 III (1964–1971), Re 6/6 (1972), Re 450 (1989) and Re 460/Re 465 "Lok 2000" (1992–1994).

The delivery of the last Re 465 marked the end of the Swiss locomotive industries with the closure of the Swiss Locomotive and Machine Works. The Swiss Federal Railways were split into three divisions: Passenger, Freight and Infrastructure, each with independent locomotive supply policies. Because the Passenger division got all modern Re 460s and opted for multiple unit trains, mainline locomotives were bought only by the Cargo division, namely Re 482 "Traxx F140 AC" (2002), Re 484 "Traxx F140 MS" (2004) and Re 474 "ES64 F4" (2004).

Multiple units

The first multiple units originated from the Seetalbahn, which was formed in 1922. Larger series were uncommon until after 1950: Be 4/6 (1923), De 4/4 (1927), BDe 4/4 (1952), RBe 4/4 (1959), RBDe 560 "NPZ" (1984) and RABe 520 "GTW" (2002).

The first multiple unit trainsets were bought for the introduction of the Taktfahrplan on the line Zurich–Meilen–Rapperswil in 1967: RABDe 12/12 "Mirage" (1965) and RABDe 8/16 "Chiquita" (1976). Multiple unit trainsets started to prevail in the 1990s, especially for commuter traffic: RABDe 500 "ICN" (1999), RABe 523 (et al.) "FLIRT" (2004), RABe 514 "DTZ" (2006), and RABe 503 (2008). While locomotive-hauled trains are rarely seen in commuter traffic nowadays, they are still the usual in intercity traffic. In 2011, Stadler's RABe 511 were introduced in Zurich's S-Bahn and in 2012 was introduced as a Regional Express between Geneva and Romont and Geneva and Vevey and Bern and Biel.

Some of the most popular historic multiple unit trainsets are the Roten Pfeile ("Red Arrows") (RAe 2/4) and the "Churchill-Pfeil" (RAe 4/8). In international traffic the Trans-Europ-Express (TEE) diesel trainsets appeared in 1957, but were replaced by four-systems electric trainsets RAe TEEII in 1961.

On 12 May 2010, the Swiss Federal Railways announced its largest order of rolling stock; buying 59 double-deck EMUs (Twindexx) from Bombardier, plus an option for another 100 trainsets. The new trains were originally intended to be delivered starting in 2012, but due to several delays, deliveries began in 2017 and end by 2020.

In addition, SBB has received and, as of 2016, is still in the process of delivering, New Pendolinos and has ordered 29 SMILEs, with an option for 92 more, expected to enter service in 2019.

Languages

SBB uses three official languages: German, French, and Italian. The Romansh-speaking regions in the canton of Grisons of Switzerland is served mostly by the Rhaetian Railway. Trains are branded "SBB CFF FFS".

Stations are named and signposted exclusively in the language of the locality. Stations of bilingual cities are named and signposted in both local languages (e.g. Biel/Bienne and Fribourg/Freiburg). The timetable only uses such official names regardless of the languages of the timetable.

Announcements in stations are usually made in local languages. However, in stations frequently used by foreigners (airports or tourism regions), in-station announcements are also made in English. On-board welcome announcements are made in all official languages of the regions served by that train, with the additional English ones onboard IC trains. Then the stops are announced in the pre-recorded local language of the town. For stations of bilingual cities, the language of announcement changes at the time of stop: when trains travelling from the French-speaking region to the German-speaking region via the bilingual city of Biel/Bienne, announcements are made in French until arriving at Bienne, and then switch to German after departing from Biel. Upon arriving at big hubs, the train conductor takes the microphone to announce in all official languages of the regions served by that train (plus English onboard IC trains) that the train is arriving, if the train is on time or not, and next connections at the station.

For instance, the main station in the German-speaking Zurich is signposted as Zürich HB (short for Zürich Hauptbahnhof) exclusively in German, while its French name (Zurich gare centrale), Italian name (Zurigo stazione centrale), and English name (Zurich Main Station) are used in websites and announcements in respective languages.

Since 2002, SBB has used Music in train announcements. The notes in the music correspond to the acronyms SBB CFF FFS, transposed by means of the German notes "Es - B - B" (E, B, B), "C - F - F" (C, F, F) and "F - F - Es" (F, F, E). For the German acronym, as there is no "S" note, the "Es" was used. And for the last letter, it is the B/G chord that is played. The melody is played on a vibraphone.

Services

Train services

SBB has the following services:

 R: Regio (Regionalzug): stops at all stations
 S: S-Bahn (commuter train): organized as a rapid transit system in major agglomerations, with several lines and generally high frequent service.
 RE: RegioExpress: local trains to access within a region.
 IR: InterRegio: are the workhorses of Swiss transit. They reach across two or three cantons, for instance from Geneva, along Lake Geneva through Vaud, and all the way to Brig at the far end of the Valais.
 IC: InterCity: stops at major cities (Geneva, Lausanne, Fribourg etc.). For the 2017–2018 timetable, the SBB gave numbers to all IC and IR lines.
 ICN: InterCity Tilting Train Similar to the IC, but using tilting trains instead of standard/double-decked trains. The ICN designation was discontinued as of 10 December 2017, with former ICN services now being branded as IC, but still run by tilting trains.

EXT: Charter train or special train added when an exceptionally heavy traffic is expected.

Regional trains are sometimes operated by another Swiss railways operator (for example, the Bern S-Bahn services operated by the BLS AG.)

SBB also operates international EuroCity and EuroNight trains while within Switzerland, while Deutsche Bahn operates InterCityExpress services to, from, and (a few services) within the country serving Swiss cities such as Interlaken, Bern, Basel, Zürich, and Chur. Under the name TGV Lyria the French railway company SNCF operates TGV connections to Switzerland. Lyria SAS, a company established under French law, is a subsidiary of the Société Nationale des Chemins de Fer Français (SNCF – French National Railway Company) which owns 74%, and the Chemins de Fer Fédéraux Suisses (CFF – Swiss Federal Railways) which owns 26%. TGV Lyria serves several Swiss cities including Geneva, Lausanne, Basel, Zürich, Bern, and Interlaken. It also provides services to certain locations including Brig in the Valais especially during the winter season to provide a connection for tourists mainly visiting the south-eastern Swiss Alps. These connections are marketed under the name of TGV Lyria des Neiges.

Lines
Since 2018, the SBB uses numbers and distinct colors for all its InterCity (IC) and InterRegio (IR) lines (like a subway network) to ease connections. The IC, IR and RE (RegioExpress) lines (including alternative routes) are as follows:

InterCity

InterRegio
Lines IR26 (since 2020), IR35 (since 2021), and IR46 (since 2020) are jointly operated with Südostbahn (SOB).

Regio Express

Customer services
SBB offers additional services for customers. SBB Digital promotes new digital services for customers. For example, SBB started a collaboration with Uber, with the recruiting matchmaking service, Jacando, and their own co-working space in Zurich. SBB has won CRM awards in Switzerland for their SBB Digital activities.

Airline codeshare
 SBB codeshares with American Airlines, Swiss International Air Lines, and United Airlines out of Zurich Airport.

See also

 List of stock used by Swiss Federal Railways
 PostBus Switzerland
 Rail transport in Switzerland
 Public transport in Switzerland
 Gotthardbahn
 Gotthard Base Tunnel
 Lötschberg Base Tunnel
 Rail 2000
 NRLA

Notes and references

Notes

References

External links

English SBB website
We are SBB
The SBB cargo website
The CityNightLine website in German, Dutch, or English

Rail transport in Switzerland
Transport in Switzerland
Railway companies established in 1902
Railteam
Government-owned companies of Switzerland
Federal Department of Environment, Transport, Energy and Communications
Companies owned by the federal government of Switzerland
Swiss companies established in 1902
Swiss brands


text:
Els paleotèrids (Palaoetheriidae) formen una família de mamífers perissodàctils extingits de l'ordre dels perissodàctils. Se n'han trobat fòssils a tot l'hemisferi nord.

Gèneres
 Anchilophus
 Lophiotherium
 Palaeotherium
 Propachynolophus
 Propalaeotherium

Perissodàctils de l'Eocè
Perissodàctils de l'Oligocè


text:
A Bayern-Ticket Németországban a Deutsche Bahn által kínált vasúti kedvezmény. Tulajdonosa egy napon keresztül ingyen veheti igénybe Bajorország teljes vasúthálózatán a regionális vonatokat (magántársaságok járatait is), a müncheni S-Bahnt és a nürnbergi S-Bahnt, továbbá a tartományban közlekedő buszokat. Az alapjegy csak másodosztályra érvényes, korlátlan átszállással, hétfőtől péntekig reggel kilenctől másnap reggel hajnali háromig. ICE motorvonatok és más pótjegyes vonatok nem vehetők igénybe.

Továbbá a jegy érvényes néhány Bajorországon kívüli városba is, mint például Salzburg, Kufstein, Ulm és Bázel.

Története
1997-ben lett bevezetve, majd 2003-ban jelent meg a Bayern-Ticket Single, 2005 decemberében pedig a Bayern-Ticket Nacht. A jegyeket gyakran elfogadják még a különböző német kulturális rendezvények szervezői is. 2005 tavaszán több mint 100 rendezvényen lehetett vele kedvezményt igénybe venni. 1997-ben 335 000 jegyet adtak el Bajorországban, 1998-ban mintegy 627 000-et. 2010 júniusáig 30 millió jegy kelt el. A jegy hatalmas népszerűségre tett szert, napjainkban a DB legnépszerűbb jegye.

Változatok
 Bayern-Ticket 2. Klasse - maximum egy fő utazásához. Ára csak másod osztályra automatából vásárolva 25 euró, pénztárnál vásárolva 27 euró, maximum öt fő együtt utazásához személyenként további 6 eurót kell fizetni. Reggel 9-től másnap hajnali 3-ig használható. Hétvégén és ünnepnapokon korlátozás nélkül, egész nap érvényes.
 Bayern-Ticket 1. Klasse - maximum egy fő utazásához. Ára első osztályra automatából vásárolva 37,5 euró, pénztárnál vásárolva 39,5 euró, maximum öt fő együtt utazásához személyenként további 18,5 eurót kell fizetni. Reggel 9-től másnap hajnali 3-ig használható. Hétvégén és ünnepnapokon korlátozás nélkül, egész nap érvényes.
 Bayern-Ticket Nacht - maximum egy fő utazásához. Ára csak másodosztályra automatából vásárolva 23 euró, pénztárnál vásárolva 25 euró, maximum öt fő együtt utazásához személyenként további 3 eurót kell fizetni. 18 órától másnap reggel 6 óráig használható.
 Hopper-Ticket Bayern - maximum egy fő részére 50 km távolságra és vissza. Ára csak másod osztályra automatából vásárolva 13 euró, pénztárnál vásárolva 15 euró.

Hasonló kedvezmények
Az alábbi jegyek szintén csak egy-egy német tartományban érvényesek, hasonló feltételekkel, mint a Bayern-Ticket:
 Baden-Württemberg-Ticket - Baden-Württemberg tartományban való utazáshoz
 Berlin und Brandenburg-Ticket - Berlin és Brandenburg tartományokban való utazáshoz
 Hessen-Ticket - Hessen tartományban való utazáshoz
 Mecklenburg-Vorpommern-Ticket - Mecklenburg-Elő-Pomeránia tartományban való utazáshoz
 Saarland-/Rheinland-Pfalz-Ticket - Saar-vidék és Rajna-vidék-Pfalz tartományokban való utazáshoz

Kapcsolódó szócikkek
 Werdenfels-Ticket
 Hopper-Ticket Bayern
 Einfach-Raus-Ticket

Források

Vasúti kedvezmények
Németország vasúti közlekedése
Bajorország


text:
Oceanographic Institute may refer to:

Oceanographic Institute, Foundation Albert I, Prince of Monaco
Oceanographic Institute of Paris
Oceanographic Institute of Venezuela
Harbor Branch Oceanographic Institute
Nha Trang Oceanography Institute
N.Z. Oceanographic Institute

See also
Institute of Oceanography (disambiguation)
National Institute of Oceanography (disambiguation)


text:
Rudolf Finsterer (born 5 May 1951) is a retired German international rugby union player and coach, formerly coaching the RG Heidelberg in the Rugby-Bundesliga and, until the 20 March 2010, the German national rugby union team.

Finsterer resigned from his position of coach of Germany at the end of the country's European Nation Cup campaign, after suffering defeat in every match and relegation. He was bitterly disappointed about the relegation, considering his ten years in the position of coach of Germany wasted. He was succeeded by Torsten Schippe as coach of Germany, the very man he himself succeeded in 2001.

Finsterer shared his duties as coach of Germany with Bruno Stolorz from the RC Orléans. Stolorz was seconded to the German team by the Fédération française de rugby to improve Germany's performance in the sport.

On club level, Finsterer coached the RG Heidelberg since 2002, with an interruption in the 2008-09 season. At the end of the 2010-11 season, he retired from coaching and instead stepped into the role of a team manager with RG Heidelberg.

Finsterer lives in Mannheim and, while coach of Germany, worked under the Bundestrainer Peter Ianusevici, who holds a position of director of rugby in Germany.

Coaching honours

Club
 German rugby union championship
 Champions: 2006, 2007
 German rugby union cup
 Winner: 2004
 Runners up: 2006, 2007, 2008

National team
 European Nations Cup - Division 2
 Champions: 2008

References

External links
   Rudolf Finsterer at totalrugby.de

1951 births
Living people
German rugby union coaches
Germany national rugby union team coaches
German rugby union players
Germany international rugby union players
Sportspeople from Mannheim


text:
Gabrielle Richards (born 19 November 1984) is an Australian professional basketball player.

Career

WNBL
Richards began her WNBL career with the Australian Institute of Sport. She would then return to Victoria and play for the newest franchise, the Bendigo Spirit. During her time with the Spirit, Richards has won two WNBL Championships alongside the likes of Kristi Harrower and Kelsey Griffin. Richards is also a two-time awardee to the WNBL All-Star Five. Richards will return to the Spirit for her tenth season, after signing on for 2017–18.

National Team

Youth Level
Richards first represented Australia at the 2003 Under-21 World Championship in Croatia where Australia placed fifth. Playing alongside Laura Hodges, Jess Foley, Samantha Richards and Kelly Wilson.

Senior Level
Richards was a long standing squad member of the Opals, but was unable to make the final team for competition. At the 2014 FIBA World Championship, Liz Cambage was ruled out from the squad due to injury. Therefore, Richards was awarded the call up and rounded out the Opals roster under head coach, Brendan Joyce. Richards took to the floor in five out of Australia's six matches, including the Bronze Medal match where Australia defeated tournament hosts, Turkey.

References

1984 births
Living people
Australian women's basketball players
Bendigo Spirit players
Oregon Ducks women's basketball players
Centers (basketball)


text:
Simon Kulli (ur. 14 lutego 1973 we wsi Pistull, obwód Szkodra) – albański biskup rzymskokatolicki, biskup diecezjalny Sapy od 2017.

Życiorys
Święcenia kapłańskie otrzymał 29 czerwca 2000 i został inkardynowany do diecezji Sapa. Po krótkim stażu wikariuszowskim został kanclerzem kurii, a w 2006 objął probostwo w parafii katedralnej. W latach 2010–2016 był też wikariuszem generalnym i ekonomem diecezjalnym. W 2016 mianowany tymczasowym administratorem diecezji.

15 czerwca 2017 papież Franciszek mianował go biskupem diecezjalnym diecezji Sapa. Sakry udzielił mu 14 września 2017 nuncjusz apostolski w Albanii - arcybiskup Charles Brown.

Przypisy

Linki zewnętrzne
  [dostęp 2017-06-15]

Albańscy biskupi katoliccy
Urodzeni w 1973


text:
Il Cantone di Saint-Benin-d'Azy era una divisione amministrativa dell'Arrondissement di Nevers.

È stato soppresso a seguito della riforma complessiva dei cantoni del 2014, che è entrata in vigore con le elezioni dipartimentali del 2015.

Comprendeva i comuni di:
 Anlezy
 Beaumont-Sardolles
 Billy-Chevannes
 Cizely
 Diennes-Aubigny
 La Fermeté
 Fertrève
 Frasnay-Reugny
 Limon
 Montigny-aux-Amognes
 Saint-Benin-d'Azy
 Saint-Firmin
 Saint-Jean-aux-Amognes
 Saint-Sulpice
 Trois-Vèvres
 Ville-Langy

Note

Collegamenti esterni
Statistiche sul sito dell'INSEE

Saint-Benin-d'Azy


text:
Guanmenshan Shuiku (kinesiska: 关门山水库) är en reservoar i Kina. Den ligger i provinsen Heilongjiang, i den nordöstra delen av landet, omkring 150 kilometer öster om provinshuvudstaden Harbin. Arean är  kvadratkilometer. Omgivningarna runt Guanmenshan Shuiku är en mosaik av jordbruksmark och naturlig växtlighet. Den sträcker sig 1,9 kilometer i nord-sydlig riktning, och 1,4 kilometer i öst-västlig riktning.

Genomsnittlig årsnederbörd är  millimeter. Den regnigaste månaden är juli, med i genomsnitt  mm nederbörd, och den torraste är januari, med  mm nederbörd.

Källor

Insjöar i Heilongjiang
Insjöar i Kina större än 1 kvadratkilometer
WP:Projekt Kina


text:
nowe książki
 1730-1743 Johann Schnabel Insel Felsenburg

Kalendarium literatury
Wydarzenia 1731


text:
Tečić (en serbe cyrillique : ) est un village de Serbie situé dans la municipalité de Rekovac, district de Pomoravlje. Au recensement de 2011, il comptait 553 habitants.

Tečić est situé sur les bords de la Dulenska reka, un des bras qui forment le Lugomir, un affluent de la Velika Morava.

Démographie

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Localités de Serbie
 Villes de Serbie

Liens externes
  Site de Tečić

Localité dans la municipalité de Rekovac