text:
Germán Martínez may refer to:

 Germán Martínez (Mexican politician) (born 1967), Mexican politician
 Germán Martínez (Argentine politician) (born 1975), Argentine politician
 Germán Martínez (swimmer) (born 1979), Colombian swimmer
 Germán Martínez Hidalgo (1929–2009), Mexican scientist

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Mežvidi () – stacja kolejowa w miejscowości Mežvidi, w gminie Kārsava, na Łotwie. Leży na linii dawnej Kolei Warszawsko-Petersburskiej.

Stacja powstała w XIX w. pomiędzy stacjami Rzeżyca a Korsówka.

Przypisy

Bibliografia
 railwayz.info

Stacje i przystanki kolejowe na Łotwie


text:
Джеззін (араб. جزين) — місто в Лівані.

Географія
Місто Джеззін знаходиться в південному Лівані, за 40 кілометрів на південь від столиці країни Бейрута і за 22 кілометри від Сідона. Центр однойменного округу з населенням 14 500 осіб. Джеззін розташований на висотах нагір'я Тумат-Ніхана, в оточенні кедрових лісів, виноградників та садів. Більшість населення — араби-християни (греко-католики та мароніти).

Короткий опис
Дженнін знаменитий насамперед своми майстерними ремісниками-ковалями, які виготовляють чудові ножі та інші предмети кухонного вжитку, оздоблені мозаїкою та кісткою. У минулому місто відігравало важливу роль у караванній торгівлі.

Одним з визначних місць Джеззіна є так звані Джеззінські водоспади (висотою до 90 метрів). Поряд знаходяться капела Пресвятої Богородиці біля Водоспаду, а також печера Шквір-Тірон, яку використовували хрестоносці як спостережний пункт на шляху з Сідона в долину Бекаа. У XVII столітті в ній переховувався від турків емір Фахреддін II.

В окрузі Джеззін знаходилися старовинні родинні гнізда впливових християнських кланів Лівану — Аун, Асмар, Ассуад, Серхана, Хелу, Канаан, Карам, Каттара, Різк і Вехбі.

Однією з перлин ліванської архітектури є побудований в Джеззіні в XV столітті палац-резиденція місцевої аристократичної родини Канаан. У ньому в 1890—1981 роках жив і працював впливовий ліванський політик Марун Канаан. Палац досі використовується членами цієї родини як літня резиденція.

Міста-партнери
  Ножан-сюр-Марн, Франція

Посилання
 Про місто (анг., фр.)

Міста Лівану


text:
Sveinn Pálsson (25 April 1762 – 24 April 1840) was an Icelandic physician and a naturalist who carried out systematic observations of Icelandic glaciers in the 1790s. He also observed volcanoes and wildlife throughout his homeland.
He studied medicine and natural science in Copenhagen (1787–1791) before spending four years travelling around Iceland and studying nature. He described his research in Ferðabók (Travel Journal) and in addition, wrote Jöklarit (Glacier Treatise) and Eldrit (Volcano Treatise). Sveinn also wrote extensively about medicine.

Biography
He was the first person to propose the theory that glaciers move under their own weight, like viscous material.
He focused on glacial sediments, melt-water rivers and floods, and the effects of subglacial volcanism. His conclusions concerned significant findings in regards to formation and dynamics of glaciers. His treatise "Draft of a Physical, Geographical, and Historical Description of Icelandic Ice Mountains on the Basis of a Journey to the Most Prominent of Them in 1792–1794" was submitted to the Danish Society of Natural History in 1795 though it languished there for almost a century. Not until the 1880s was the Danish manuscript published in part; in 1945 it was published in its entirety in Icelandic by glaciologist Jón Eyþórsson. Due to its isolated location Iceland remained a remote location for geological investigation until the 20th century.

During his research he observed that glaciers move by creep in a way analogous to the flow of pitch. From the top of Öræfajökull, which he was first to climb as far as is known, he described Kvíárjökull (Hrútárjökull) in his 1794 work in Jöklarit: "The surface appeared to be covered with curved stripes which lay across the glacier, espiacelly up near the main glacier, and the arch of the curves pointed towards the lowland, just as though the descending glacier had flowed down half-melted or as thick, viscous material. Could this be proof that ice, without actually melting, behaves as a liquid to some extent, like some types of resin?" In Eldrit Sveinn was the first person, to describe the volcanic belt, which lies across Iceland from southwest to northeast. He was also first to find Gabbro in Iceland.

Sveinn Pálsson served as physician for southearn Iceland in 1799–1833. His district stretched from Árnessýsla to Skeiðarár Sandur, including the Westman Islands, and was difficult to cross owing to the many unbridged rivers. Doctors were very poorly paid in those days so, to support his family, Sveinn also fished at sea from a rowing boat, and farmed. His wife Þórunn Bjarnadóttir, was hardworking and took charge of the farm when Sveinn was away. They had 15 children, ten of whom survived infancy, so it was a large household. Sveinn lived most of his life at Suður-Vík in Mýrdalur. He was laid to rest in the old churchyard at Reynir near Vík.

References
 Sveinn Pálsson. Draft of a Physical, Geographical, and Historical Description of Icelandic Ice Mountains on the Basis of a Journey to the Most Prominent of Them in 17921794, with Four Maps and Eight Perspective Drawings. Edited and translated by Richard S. Williams, Jr., and Oddur Sigurðsson. xxxvi + 183 pp., illus., figs., bibl. Reykjavik: Icelandic Literary Society, 2004.
 Memorial Tablet in Vík (Iceland)

1762 births
1840 deaths
Sveinn Palsson
18th-century naturalists
19th-century naturalists
Sveinn Palsson
18th-century Danish physicians
Sveinn Palsson
19th-century Danish physicians


text:
Les ormes sont des arbres du genre Ulmus, famille des Ulmaceae ou Ulmacées atteignant une trentaine de mètres (et rarement ). L'orme est un arbre de haute futaie, et fournit un excellent bois d'œuvre, pratiquement comparable au bois de chêne. Il a pratiquement disparu d'Europe de l'Ouest en raison de sa graphiose. Le développement de cultivars résistants fait l'objet de recherches intenses depuis les années 1960.

Étymologie
Le mot Orme présente une altération au  de l'ancien français olme, lui-même issu d'ulmus, nom latin de la plante.

Le latin ulmus repose sur une racine indo-européenne *h₁élem « orme des montagnes » à l'origine des cognats balto-slave *elemas; celtique *lemos (d'où gaulois lemo-, limo- cf. Lemovices (Limousin, Limoges); vieil irlandais lem); germanique *elmaz (d'où anglais elm, ancien norrois almr (islandais álmur; suédois alm), gotique alms), etc.

Toponymie
La forme ancienne de l'orme, oulme (du latin ulmus, orme) a donné de nombreux toponymes, dont le nombre indique la grande fréquence de cet arbre :
 L'Houmeau, l'Houme, Oulmes, etc. (Ne pas confondre avec le Houlme en Normandie, issu du norrois holmr, îlot, prairie au bord de l'eau) ;
 oulme a souvent évolué vers homme, donnant des toponymes du type de col de l'homme mort, cote du Mort-Homme, ou des patronymes du type Quatre-hommes, indiquant dans le premier cas, un col où se trouvait un orme mort, et dans le dernier, une personne habitant à proximité d'un groupe de quatre ormes (Ne pas confondre avec les noms du type le Homme ou le Hom en Normandie, issus du norrois holmr « ilôt, prairie au bord de l'eau ») ;
 le toponyme Ormoy en découle (plusieurs communes et hameaux).

La forme celtique *lemos > gaulois lemo- / limo- est un éléments du nom de :
Lémovices, peuple gaulois occupant l'actuel Limousin, dans lequel se trouve Limoges ;
Lumeau, localité dans la région naturelle de Beauce en Eure-et-Loir.
Limeil, localité du Val-de-Marne
Newcastle-under-Lyme en Angleterre
Ashton-under-Lyne en Angleterre

Description

 Écorce fissurée, sauf chez les jeunes spécimens.
 Feuilles caduques, généralement alternées, simples, doublement dentées et souvent nettement dissymétriques à la base (comme chez le micocoulier) (ce qui permet la distinction avec les charmes qui ont des feuilles semblables mais symétriques).

 Fleurs sans pétales et en glomérules rouges apparaissant en mars sur les rameaux de l'année précédente.
 Pollen ovale ou rond d'une taille de 28 × 22 µm, relativement lisse ;Pollinisation anémogame (par le vent);Allergénicité : 1/5, allergies croisées possibles avec les pollens d'Ulmacée.
 Fruit ailé rouge-verdâtre aplati en forme de disque, dit samare ou akène ailé, dispersé par le vent, apparaissant en mars-avril avant les feuilles, groupé en boules. Il est mûr fin mai, et on peut le semer immédiatement après récolte. Ce fruit le rend donc angiosperme.
 Espèces proches : on distingue en Europe l'Orme champêtre, l'Orme lisse, l'Orme de montagne. En Amérique du Nord c'est l'Orme d'Amérique. Cependant de nombreux croisements et sélections ont été faits depuis plusieurs siècles. Selon Lieutaghi, il existe des hybrides et des clones parmi les populations cultivées, en particulier entre l'orme de montagne et l'orme champêtre.

Liste des espèces et taxons infraspécifiques
Selon Catalogue of Life :

Les taxons suivants sont présents en France  :
 Groupe d'Ulmus laevis
 Ulmus laevis Pallas (1784)
 Groupe d'Ulmus carpinifolia
 Ulmus carpinifolia Gleditsch (1773)
 Ulmus carpinifolia var. cornubiensis (Weston) Rehd.
 Ulmus carpinifolia var. sarniensis (Loudon) Rehd.
 Groupe d'Ulmus glabra
 Ulmus glabra Huds. (1762)
 Ulmus pyrenaica Lapeyrouse (1813)
 Ulmus gallica Chevallier
 Ulmus corylacea Dumortier (1827)
 Groupe d'Ulmus minor
 Ulmus minor Miller (1768)
 Ulmus procera Salisb. (1796)
 Ulmus plotii Druce (1911 ?)

ITIS en donne d'autres :
 Ulmus alata Michx. - Orme ailé;
 Ulmus americana L. - Orme d'Amérique;
 Ulmus crassifolia Nutt. - Orme cèdre;
 Ulmus × hollandica - Orme hollandais (Ulmus glabra et Ulmus minor)
 Ulmus × notha Wilhelm et G. Ware, hyb. nov. ined.;
 Ulmus parvifolia Jacq. - Orme de Chine;
 Ulmus pumila L. - Orme de Sibérie;
 Ulmus rubra Muhl. - Orme rouge;
 Ulmus serotina Sarg.;
 Ulmus thomasii Sarg. - Orme liège.

Une autre espèce est relevée dans la littérature :
 Ulmus carpaniflora : l'Ormeau.

Habitat
L'orme forme des futaies appelées « ormaies ». En Suisse, il peut être associé pour constituer l'aulnaie alluviale, l'érablaie de ravin méso-hygrophile et la tillaie thermophile sur éboulis ou lapiez. A Genève, la frênaie-ormaie à prêle d'hiver est considérée comme hypothétique en raison de la maladie.

Ormes remarquables
Le naturaliste J.Macquart cite parmi les arbres qui l'ont le plus impressionné deux ormes remarquables en Suisse :
« (...) mais c'est particulièrement dans les environs de Genève que j'ai observé les arbres les plus remarquables. En parcourant la rive septentrionale du lac jusqu'à Villeneuve, j'ai vu dans une riante prairie près de la jolie petite ville de Morges deux Ormes aux dimensions colossales. Chacun d'eux avait à la sortie du sol 17 mètres de circonférence, et sa couronne était d'une très-grande étendue. Dès l'année 1541, ces Ormes étaient d'une grosseur remarquable. L'un d'eux a été renversé en 1824 ».

Utilisations de l'orme
L'orme était autrefois abondamment planté dans les régions de bocage pour servir de bois d'œuvre (il pouvait être émondé tous les sept ans environ, ce qui augmentait encore sa résistance à la courbure dans les charpentes). Résistant à l'eau quand il est immergé, à l'instar du chêne et de l'aulne, il a été notamment utilisé pour les moyeux de roues à aubes des moulins à eau, comme pilotis et pour les affûts de canon. Bois de marine, on s'en servait encore au  pour les pompes, caisses de poulies, moques, barres, affûts et anspects.

Facilement bouturable, il a aussi beaucoup été planté en ville dès François  et Henri IV, puis le long des boulevards et mails, comme arbre d'alignement pour former de l'ombre. Il était planté en quinconce autour des fermes et châteaux de nombreuses régions, dont celles du Nord de la France.

On l'a utilisé en Amérique du Nord pour ses « effets de tunnel ». L'orme d'Amérique avait en effet des qualités idéales pour une telle utilisation :
 croissance rapide ;
 large adaptation à différents climats et types de sols ;
 bois résistant au vent ;
 croissance évasée ne nécessitant pas de gros élagage.

Autres emplois
 La dureté de l'orme en a fait un bois de travail de choix, notamment pour des vis, roues, galoches (voir sabot), coques de bateaux d'échouage (flobarts).
 L'orme est également beaucoup élevé en bonsaï, principalement en utilisant l'orme de Chine (Ulmus parvifolia). Parvifolia signifiant « à petites feuilles », cette espèce se prête d'autant plus facilement au bonsaï.
 Utilisé comme bois d'arc, il servit à la fabrication des arcs.
 Les jeunes feuilles sont consommables crues ou cuites comme les épinards. Les samares encore tendres sont également comestibles et peuvent être ajoutées aux salades.

 Usages alimentaires
 Dans certaines régions, la graine ou les samares (pourvues d'une aile membraneuse et groupées en bouquets) de l'orme Ulmus minor étaient traditionnellement mangées (par les garçons, en Sardaigne).

État, pressions, menaces pour les populations d'ormes
Les grands ormes ont presque disparu d'Europe en quelques années à la suite de la diffusion du pathogène Ophiostoma novo-ulmi. On cherche à restaurer des populations génétiquement diversifiées pour qu'elles soient plus résilientes

Dans les années 1990-2000, des recherches ont sélectionné quelques dizaines de clones supposés moins sensibles à la graphiose (INRA Nancy et Cemagref en France). En Europe et en France depuis 1987 le Cemagref coordonne la conservation et l'étude génétique des ormes indigènes de 9 pays européens.
 Conservation ex situ : en France, près de 400 clones (300 U. minor, 80 U. laevis, 30 U. glabra) ont été collectés, obtenus de bouturage de pousses herbacées venant d'ormes apparemment indemnes, dans une dizaine de régions). Un petit conservatoire régional a été créé sur l'île de Chausey, abritant 70 clones de Basse-Normandie bouturés dans les années 1980 par la DRAE (ex-DIREN) avec l'association CREPAN. Il enrichit la collection nationale de Nogent-sur-Vernisson (Loiret) et de Guémené-Penfao (Loire-Atlantique), conservée sous forme de haies basses, peu attractives pour l'insecte vecteur du pathogène. Quelques dizaines de clones sont aussi cryo-conservés par l'AFOCEL et d'autres (dont clones français) sont aussi cryo-conservés en France et en Allemagne.
 Conservation in situ : depuis 1998, le Cemagref et l'ONF travaillent aussi à la conservation in situ, avec les conservatoires botaniques et diverses ONG, dont en forêt pour U. glabra et U. laevis.

La graphiose

En 1825, François-Joseph Grille, sans employer le vocabulaire des écologues modernes, proteste déjà contre l'appauvrissement génétique des populations d'ormes trop volontiers clonés ou greffé au détriment de la richesse adaptative que permet le semis :
 « Les planteurs d'ormes se bornent trop souvent au moyen le plus facile, qui est de planter par rejeton et par éclats de racines ; mais ils en sont les dupes, et ils n'obtiennent que des sujets rabougris qui ne rapportent presque rien. On distingue au premier coup-d'œil, à la beauté de leur port et à la vigueur de leur végétation, les ormes de semis, et ceux à feuilles étroites greffés sur sujets écossais, dans les plantations d'agrément, dans les parcs, et sur les pelouses qui environnent les maisons de campagne. » Cette homogénéisation génétique a peut-être contribué à la rapide diffusion de la graphiose de l'Orme.

La graphiose de l'orme ou maladie hollandaise de l'orme a dévasté les ormes dans tout l'hémisphère nord depuis 1925 environ. Il s'agit d'une maladie fongique causée par un ascomycète, Ophiostoma ulmi, lui-même disséminé par divers coléoptères de la sous-famille des Scolytinae.
C'est à la fin des années 1970 que la maladie des ormes est apparue pour la première fois à Paris. Aucun traitement n'a réussi à en venir à bout. Des injections dans les arbres malades en 1986-1987 ont été infructueuses. On comptait  ormes parisiens avant l'épidémie, alors qu'aujourd'hui seuls  survivent, dans les larges avenues parisiennes (avenue d'Italie, de Choisy, boulevard Lefebvre, de Grenelle, Garibaldi…) et deux très vieux rescapés (un au jardin des Tuileries devant l'Orangerie, et un autre, célèbre, place Saint-Gervais, derrière l'Hôtel de ville). Alors que, au , l'orme était la première espèce d'arbre à Paris, aujourd'hui, c'est l'une des moins répandues.

.

Résistance à la graphiose

On cherche à développer des ormes résistant à la graphiose depuis 1960. La recherche est partie dans diverses directions :
 Hybridation entre l'orme d'Amérique et l'orme de Chine. Cela a produit des arbres plus résistants (des hybrides commerciaux sont disponibles). Toutefois, ces arbres sont plus petits que les ormes américains et n'ont pas sa forme en vase appréciée.
 D'autres tentatives ont été faites pour développer des cultivars résistants de Ulmus americana : les variétés Liberty Elm, Valley Forge et New Harmony sont disponibles commercialement et semblent bien résister. Toutefois, on ne saura que vers 2010 si elles sont viables. Le Princeton Elm, cultivar créé en 1920 pour ses qualités ornementales, semble également bien résister à la graphiose.

En 2005, les deux types d'ormes les plus résistants sont :
 un hybride japonais, « Ulmus × resista » dont il existe deux cultivars : « Sapporo Autumn Gold » et « New Horizon ». Mais leurs caractéristiques sont assez éloignées des ormes européens  (port arbustif, pousse très rapide).
 le cultivar « LUTECE Nanguen » est le plus prometteur. Il devrait être commercialisé en 2006. Un chercheur de l'INRA de Nancy a obtenu cet hybride par fécondations croisées de six variétés dont Orme de montagne (Est de la France), Orme champêtre et Orme de l'Himalaya.
En prolongement aux actions menées sur les îles Chausey en Basse-Normandie, la CREPAN en liaison avec l'IRSTEA (ex Cemagref) poursuit ses travaux en cherchant des souches supposées résistantes et en proposant à des particuliers ou des collectivités des plants issus de semis réalisés. Entre 2007 et 2014, plus de 300 ormes ont été plantés en Basse-Normandie.

Plante hôte
Les chenilles des lépidoptères suivants se nourrissent d'orme :

 la Zeuzère du poirier (Zeuzera pyrina, famille des Cossidae),

 l'Écaille marbrée (Callimorpha dominula, famille des Erebidae),
la Boarmie recourbée (Alcis repandata, famille des Geometridae)
le Céladon (Campaea margaritata, famille des Geometridae),
L'Ennomos du tilleul (Ennomos alniaria, famille des Geometridae),
la Phalène du bouleau (Biston bétularia, famille des Geometridae),
la Phalène velue (Phigalia pilosaria, famille des Geometridae),
la Marbrée (Biston strataria, famille des Geometridae),
la Phalène hérissée (Lycia hirtaria, famille des Geometridae),
 la Zérène de l'orme (Abraxas sylvata, famille des Geometridae),
La Thècle de l'orme (Satyrium w-album, famille des Lycaenidae) dont la chenille ne peut se développer que sur l'orme, dont elle consomme les bourgeons floraux et foliaires. À la suite de l'épidémie de graphiose, le lien étroit entre ce lépidoptère et sa plante hôte a entraîné la quasi-disparition de l'espèce, qui est aujourd'hui protégée depuis 1993 en Île-de-France.
 La Lichénée bleue (Catocala fraxini, famille des Noctuidae),
 le Sphinx du tilleul (Mimas tiliae, famille des Sphingidae) sur Ulmus procera.

Symbolisme
P.

Pour les Gaulois qui  assimilaient les personnalités des individus à des arbres, l'orme caractérise les natifs du 12 au  et du 15 au .

Vénérés au Moyen Âge, en Occident, les ormes étaient habituellement plantés sur le parvis devant les églises « vouées aux saints martyrs », peut-être en raison de leur sève couleur rouge sang. Ils étaient le point de rencontre après la messe, le lieu des duels et les juges et plaideurs y rendaient aussi justice. Ainsi pour celui devant l'église Saint-Gervais de Paris.

Dans le calendrier républicain, l'Orme était le nom attribué au  du mois de ventôse.

Représentations artistiques

Le peintre paysagiste anglais John Constable qui avait le souci de décrire la nature et travaillait beaucoup dehors, dans sa région Dedham Vale dans le Suffolk, a réalisé une étude d'orme à Hampstead Heath en 1821.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Glossaire de botanique
 Orme du Caucase (Zelkova carpinifolia)
 Orme de Sully

Liens externes

 Orme (Ulmus campestris)

Bibliographie

Ulmaceae
Flore (nom vernaculaire)
Arbre
Essence forestière
Plante utilisée comme bonsaï
Plante médicinale


text:
Линейка чипсетов nForce 600, выпущенная в первой половине ноября 2006 года. Примерно в это же время запущена в продажу серия GeForce 8, а если быть точным, 8 ноября 2006 года. Чипсет поддерживает сокет LGA 775 и платформу AMD Quad FX. Преемник серии nForce 500.

Чипсеты AMD

nForce 680a SLI
Специально создан для AMD Quad FX, предлагается AMD, обеспечивает поддержку двух процессоров и нескольких видеокарт (SLI), которые могут работать на одной материнской плате.
 Два процессора AMD Dual-core на сокете F

 Поддержка технологии HyperTransport 2.0
 2 северных моста как MCP. Идентичны nForce 570 SLI MCP, которые обеспечивают x16 и x8 PCI-E дорожки, что в общей сложности составляет 28 PCI-E дорожек.
 Всего 4 PCI-E x16 слота
 Два x16 слота — то же самое, что и x8 PCI-E слоты. У них одинаковая пропускная способность (x8+x8=x16)
 Поддержка дополнительных PCI-E слотов (x8/x4/x1)
 Поддержка максимум 56 PCI-E дорожек
 Слоты PCI
 Поддержка 4-х DIMM DDR2 модулей без буферизации.
 Поддержка EPP памяти
 Поддержка до 12 SATA жестких дисков
 Поддержка следующих RAID-конфигураций:
 RAID 1
 RAID 0+1
 RAID 5
 JBOD
 4 порта Gigabit Ethernet
 Технология NVIDIA FirstPacket Technology
 Поддержка до 20 портов USB 2.0
 Приблизительная стоимость — $200 или больше

nForce 630a

 Процессоры на базе сокетов 939/AM2/AM3/AM3+
 Основной сегмент IGP
 Северный мост MCP61P. IGP переименовано на GeForce 7050
 sDVO соединение для встроенного выхода HDMI
 DVI, TV-out выходы
 Один слот PCI-Express x16
 Поддержка двухканальной DDR2-533/667/800
 Дополнительные слоты PCIe x1 и PCI
 Звук высокого качества(Azalia)
 10 портов USB 2.0
 4 SATA 3.0 Гбит/s порта с RAID
 Gigabit Ethernet

Чипсеты Intel

nForce 680i SLI
SPP и MCP на nForce 680i SLI играют главную роль для пользователей Intel, на платах которых установлены чипсеты серии nForce 600 series.
 Поддержка четырёхъядерных процессоров и FSB с частотой 1333 МГц.
 Поддержка памяти SLI-Ready с EPP на частоте 800 МГц
 Поддержка до 46 PCI Express (PCIe) дорожек
 Поддержка до 10 USB 2.0 портов
 Поддержка 6 3 Gbit/s SATA и двух PATA дисков, которые могут быть вместе подсоединены в любой последовательности, будь это SATA или PATA к RAID 0,1,5 или 0+1
 NVIDIA nTune — утилита для легкого разгона и изменения конфигурации таймингов
 HDA (Azalia) Audio
 Две сетевые карты Gigabit Ethernet
 NVIDIA FirstPacket and DualNet

nForce 680i LT SLI
 Поддержка четырёхъядерных процессоров и FSB на частоте 1333 МГц
 Поддержка SLI-Ready памяти на частоте 800 МГц с EPP
 Поддержка до 46 дорожек PCIe
 Поддержка до 102.0 портов
 Поддержка 6 3 Gbit/s SATA и двух PATA дисков, которые могут быть вместе подсоединены в любой последовательности, будь это SATA или PATA к RAID 0,1,5 или 0+1
 NVIDIA nTune — утилита для легкого разгона и изменения конфигурации таймингов
 HDA(Azalia) Audio
 Одна сетевая карта Gigabit Ethernet
 NVIDIA FirstPacket и DualNet

nForce 650i SLI
 Intel LGA 775
 Сегмент разделен пополам — производительность/основа
 Примерная стоимость — $150 или меньше

nForce 650i Ultra
 Intel LGA 775
 Сегмент разделен пополам — производительность/основа
 Примерная стоимость — $150 или меньше

nForce 630i
 Intel LGA 775
 IGP
 Одноканальная ОЗУ DDR2 SDRAM
 Видеовыходы: HDMI, DVI с HDCP и D-Sub
 Значение сегмента IGP
 Без технологии PureVideo

Исправление критических ошибок nForce 680i SLI
NVIDIA выпустила исправление NV121906 в декабре 2006 для чипов 680i SLI. Это исправление было выпущено потому, что пользователи получали сообщение об ошибке «disconnect or write error» на жестких дисках SATA с этими чипами. Это обновление выпущено специально для НЖМД SATA и нестабильности системы. Вот некоторые примеры из тех проблем, которые возникали у пользователей:
 Внезапное завершение работы приложения
 Повреждённый загрузочный сектор
 BSOD
 Испорченные данные

Чтобы их решить, прошивки BIOS были выпущены только для некоторых чипов nForce 680i SLI, чтобы «излечить» эти симптомы. Пострадавшие чипы:
 EVGA nForce 680i SLI
 BFG nForce 680i SLI
 Biostar TF680i SLI Deluxe
 ECS PN2-SLI2+

Это обновление, предположительно, должно увеличить общую стабильность системы и предотвращает последующую нестабильность на компьютерах с SATA дисками и на чипах, которым требуется это исправление. NVIDIA настоятельно рекомендует, чтобы все клиенты обновили BIOS до новейшей доступной версии, так как материнские платы на базе nForce 680i могут это позволить, независимо от того, испытывали они проблемы или нет. Также NVIDIA уведомила, что поставив это обновление, текущие пользовательские настройки будут сохранены.

См. также
 Сравнение чипсетов Nvidia
 nForce 600 для процессоров Intel (English)
 nForce 600 для процессоров Intel (Russian)
 nForce 600 для процессоров AMD (Russian)

Ссылки
 DailyTech — More NVIDIA nForce 600 Series Details Revealed

Чипсеты Nvidia


text:
Neven Mimica (Split, 12. listopada 1953.), hrvatski ekonomist i političar, Europski povjerenik za međunarodnu suradnju i razvoja, slijedom čega je član Europske komisije.

Diplomirao 1976. godine na Ekonomskom fakultetu u Zagrebu, smjer vanjska trgovina; na tom je fakultetu 1987. godine magistrirao (mr.sc.) s radom na temu "Elementi izvozne strategije u Hrvatskoj. 1999. godine mu je odobren rad na doktoratu na istom fakultetu, opet u tematici vanjske trgovine.

Nakon okončanja diplomskog studija ekonomije, zapošljava se u vanjskotrgovačkom poduzeću ASTRA - Zagreb (1977. – 1978.), odakle odlazi na službeničko mjesto u Republičkom komitetu za odnose s inozemstvo SR Hrvatske (1978. – 1983.). Na dužnosničku razinu ("pomoćnik predsjednika Republičkog komiteta") u istom Republičkom komitetu dolazi 1983. godine, odakle 1987. godine odlazi na mjesto gospodarskog savjetnika u Ambasadi SFRJ u Ankari. Od 1987. – 1991. godine radi na istovrsnim poslovima u Ambasadi SFRJ u Kairu.

U vrijeme osamostaljenja Hrvatske, postaje 1991. godine pomoćnik ministra trgovine za sektor vanjske trgovine, a na poslovima gospodarske diplomacije nastavlja od 1993. do 1996. godine raditi u Veleposlanstvu RH u - iz jugoslavenskog mu vremena poznatom -  Kairu. Od 1996. do 1997. godine opet je na istovrsnim poslovima u Veleposlanstvu RH u Ankari, odakle se vraća u Zagreb, gdje je od 1997. do 2000. godine pomoćnik ministra gospodarstva u Upravi međunarodnih gospodarskih odnosa.

Od 2001. do 2003. bio je ministar za europske integracije u Račanovoj koalicijskoj Vladi, nakon što je od 2000. do 2001. bio - istodobno obnašavši funkciju zamjenik ministra gospodarstva - glavni pregovarač Republike Hrvatske za pregovore o Sporazumu o stabilizaciji i pridruživanju s Europskom unijom.

Zastupnik u Hrvatskom saboru je od prosinca 2003. godine; s obzirom na to da njegova stranka - SDP - nije nakon tih parlamentarnih izbora ušla u vladu, ostaje profesionalno angažiran kao saborski zastupnik, te predsjednik saborskog Odbora za europske integracije. Na mjesto saborskog zastupnika reizabran je 2008. godine. Taj Šesti saziv Hrvatskog sabora izabrao ga je za potpredsjednika Hrvatskog sabora iz redova oporbe.

Bio je glavni pregovarač hrvatske Vlade za prijam RH u Svjetsku trgovinsku organizaciju (WTO), za sklapanje ugovora o slobodnoj trgovini sa zemljama članicama CEFTA-e. Svjetske trgovinske organizacije (WTO). Od 2010. godine bio je angažiran kao predavač na Veleučilištu VERN

U vladi Zorana Milanovića vršidužnost potpredsjednika vlade za unutarnju, vanjsku i europsku politiku, od kraja 2011.  pa do 1. srpnja 2013. kad je izabran za povjerenika EU za zdravlje i zaštitu potrošača.

Član je užeg vodstva SDP-a.

Vanjske poveznice

 Vlada RH: Mr.sc. Neven Mimica
 Hrvatski Sabor: Neven Mimica
 SDP: Naši ljudi - Neven Mimica
 Stranice Povjerenika Nevena Mimice kod Euoropske komisije
 [http://www.vern.hr/mr.-sc.-neven-mimica-predaje-europsku-uniju-u-medunarodnim-odnosima
Veleučilište VERN: Mr.sc. Neven Mimica predaje Eurupsku uniju u međunarodnim odnosima, 4.7.2010.]

Hrvatski političari od 1989.
Ministri u hrvatskoj vladi
Životopisi, Split


text:
The Defense Information System Network (DISN) has been the United States Department of Defense's enterprise telecommunications network for providing data, video, and voice services for 40 years.

The DISN end-to-end infrastructure is composed of three major segments:

The sustaining base (I.e., base, post, camp, or station, and Service enterprise networks).  The Command, Control, Communications, Computers and Intelligence (C4I) infrastructure will interface with the long-haul network to support the deployed warfighter.  The sustaining base segment is primarily the responsibility of the individual Services.
The long-haul transport infrastructure, which includes the communication systems and services between the fixed environments and the deployed Joint Task Force (JTF) and/or Coalition Task Force (CTF) warfighter.  The long-haul telecommunications infrastructure segment is primarily the responsibility of DISA.
The deployed warfighter, mobile users, and associated Combatant Commander telecommunications infrastructures are supporting the Joint Task Force (JTF) and/or Coalition Task Force (CTF).  The deployed warfighter and associated Combatant Commander telecommunications infrastructure is primarily the responsibility of the individual Services.

The DISN provides the following multiple networking services:

 Global Content Delivery System (GCDS)
 Data Services
 Sensitive but Unclassified (NIPRNet)
 Secret Data Services (SIPRNet)
 Multicast
 Organizational Messaging

The Organizational Messaging Service provides a range of assured services to the customer community that includes the military services, DoD agencies, combatant commands (CCMDs), non-DoD U.S. government activities, and the Intelligence Community (IC). These services include the ability to exchange official information between military organizations and to support interoperability with allied nations, non-DoD activities, and the IC operating in both the strategic/fixed-base and the tactical/deployed environments. Organizational Messaging supports the assured secure delivery of organizational messages within strict service parameters. This includes delivery times of three minutes or less for high precedence (flash and above) messages across the DISA-provided infrastructure. Additionally, information confidentiality and integrity are guaranteed through the use of NSA-approved Fortezza-based encryption and signature between the Automated Message Handling Systems (AMHSs) operated/maintained by the Services/agencies/COCOMs.

 Satellite
 Commercial Satellite (COMSATCOM)
 Distributed Tactical Communications System (DTCS)
 International Maritime Satellite (INMARSAT)
 Joint Internet Protocol Modem (JIPM)
 Transport

Dedicated service is a private-line-transport service that provides point-to-point connectivity to mission partner locations.
DISA mission partners require dedicated point-to-point layer 1 and layer 2 circuits because of the inherent simplicity and security. To satisfy this demand, Dedicated services are currently offered and are available in a variety of bit rates and interfaces.

 Voice
 Multilevel Secure Voice (DRSN)
 SBU Voice (VoIP and DSN)
 TS/SCI Voice (JWICS)
 Voice ISP-PSTN
 Voice over Secure IP (VoSIP)
 Enterprise Classified Voice over Internet Protocol (ECVoIP)
 Enterprise Voice over Internet Protocol (EVoIP)

The technical core of the DISN is provided by the capabilities built by DISA from 2002–2006 called the Global Information Grid-Bandwidth Expansion (GIG-BE). This program remains to this day the core of the services provided by DISA to serve the United States.  As one of few on time, within budget, to required performance standard DoD ACAT 1AM programs, GIG-BE shows how a government integrated, contractor assisted acquisition can achieve transformational results. The $877 million programs was the largest DoD information technology transport structure ever built. GIG-BE created a ubiquitous "bandwidth-available" environment to improve national security intelligence, surveillance, reconnaissance, information assurance, and command and control at locations worldwide. After extensive component integration and operational testing, implementation began in early 2004 and extended through 2005. GIG-BE achieved initial operational capability (IOC) at six sites 30 Sept. 2004. On 20 Dec. 2005, the GIG-BE program achieved the milestone of full operational capability at all of the almost 100 Joint Staff approved sites.

End-to-End
As defined in CJCSI 6211.02C, Defense Information System Network (DISN) Policy and Responsibilities, 9 July 2008, end-to-end is defined as the fusion of requisite components to deliver a defined capability.  For the GIG, this implies components from the user access and display devices and sensors to the various levels of networking and processing, associated applications, and related transport and management services.  For DISN services, end-to-end encompasses service user to service user (e.g., PC-to-PC, phone-to-phone).

See also
 SIPRNet
 NIPRNet

References

United States Department of Defense information technology
Computer networking


text:
Dark Days In Paradise är ett studioalbum av den brittiske blues- och rockartisten Gary Moore, utgivet 1997. Albumet har en tydlig Rock och Popkaraktär.

Låtlista
 One Good Reason - 3:02 (Gary Moore)
 Cold Wind Blows - 5:26 (Gary Moore)
 I Have Found My Love In You - 4:53 (Gary Moore)
 One Fine Day - 4:57 (Gary Moore)
 Like Angels - 7:32 (Gary Moore)
 What Are We Here For - 5:43 (Gary Moore)
 Always There For You - 4:33 (Gary Moore)
 Afraid Of Tomorrow - 6:39 (Gary Moore)
 Where Did We Go Wrong - 6:39 (Gary Moore)
 Business As Usual - 13:34 (Gary Moore)
 Dark Days In Paradise - The Hidden Track - 3:28 (Gary Moore)
 Burning In Our Hearts - 6:01 (Gary Moore) - Från One Good Reason CD-Singel VSCDT 1632 :Bonusspår på 2003 års digitally remastered edition
 There Must Be A Way - 4:04 (Gary Moore) - Från One Good Reason CD-Singel VSCDT 1632 :Bonusspår på 2003 års digitally remastered edition

Bonusspår 12 och 13 var tidigare utgivna som CD-singelspår från första CD-Singel-releasen Från Albumet Dark Days In Paradise

Första CD-Singel-releasen Från Albumet Dark Days In ParadiseOne Good Reason CD-Singel VSCDT 1632 - 7243 8 94233 2 7

 One Good Reason - 3:02 (Gary Moore) - Från Albumet
 Burning in Our Hearts - 6:01 (Gary Moore)
 There Must Be a Way - 4:04 (Gary Moore)
 Beasts Of Burden - 6:37 (Gary Moore) - Endast Släppt På Denna CD-Singel

Andra CD-Singel-releasen Från Albumet Dark Days In Paradise ( European Version )
I Have Found My Love In You CD-Singel VSCDG 1640 - 7243 8 94279 2 9 Ännu ett försök från skivbolagets sida att tjäna lite extra pengar på detta sätt genom att ge ut en helt meningslös singel-version av denna singel istället för brittiska versionen, med samma bonuslåtar som var med på första CD-singeln One Good Reason.

 I Have Found My Love In You - 4:18 (Gary Moore) - Från Albumet ( Edit Version ) Burning in Our Hearts - 6:01 (Gary Moore) There Must Be a Way - 4:04 (Gary Moore) Beasts Of Burden - 6:37 (Gary Moore) - Endast Släppt På Denna CD-Singel

Tredje CD-Singel-releasen Från Albumet Dark Days In Paradise ( UK Version )I Have Found My Love In You CD-Singel VSCDT 1640 - 7243 8 94336 2 3

 I Have Found My Love In You - 4:18 (Gary Moore) - Från Albumet ( Edit Version )
 All The Way From Africa - 9:57 (Gary Moore) - Endast Släppt På Denna CD-Singel
 My Foolish Pride - 5:02 (Gary Moore) - Endast Släppt På Denna CD-Singel

Fjärde CD-Singel-releasen Från Albumet Dark Days In ParadiseGary Moore VS Professor Stretch - Always There For You CD-Singel VSCDT 1674 - 7243 8 94696 2 2

 Always There For You - 4:19 (Gary Moore) - Ny Version Av Albumversionen - Endast Släppt På Denna CD-Singel
 Rhythm Of Our Lives - Stretch Mix - 6:07 (Gary Moore / Shortman) - Endast Släppt På Denna CD-Singel
 Rhythm Of Our Lives - Garys Mix - 4:50 (Gary Moore / Shortman) - Endast Släppt På Denna CD-Singel

Medverkande
Gary Moore – gitarr, sång
Magnus Fiennes – Klaviatur, programmering
Gary Husband – Trummor
Dee Lewis – bakgrundssång
Phil Nicholas – klaviatur, programmering
Guy Pratt – bas

Källor

Fotnoter

Album av Gary Moore
Musikalbum 1997
Album utgivna på Virgin Records


text:
Laserdisc (LD) — перший комерційний оптичний носій даних, використовуваний, насамперед, для домашнього перегляду кінофільмів. Технологія Laserdisc із застосуванням світлопропускаючого носія була розроблена Девідом Полом Греггом у 1958 році (і запатентована в 1961 і 1990 роках).

Стандартний лазердиск для домашнього використання має діаметр 30 см (11.81 дюймів) і склеєний з двох односторонніх вкритих пластиком алюмінієвих дисків. Якість зображення та звуку відтворюваних із лазердисків переважає аналогічні параметри у DVD, що в першу чергу пов'язане з тим, що сигнал записаний у аналоговому форматі. Незважаючи на технологічну перевагу над VHS і Betamax, Laserdisc не мав істотного успіху на світовому ринку: в основному був розповсюджений у США і Японії, а в Європі і СРСР були поширені мало. Технології, відпрацьовані в цьому форматі, потім були використані в CD і DVD. Пізніше LaserDisc повністю поступився місцем DVD, і виробництво дисків застарілого формату й програвачів для них було припинено.

Історія
Технологія оптичного запису з використанням світлопропускаючого носія була розроблена Девідом Полом Греггом в 1958.

У 1969 році компанія Philips створила відеосистему LaserDisc, яка працювала вже в режимі відбитого світла і мала великі переваги перед способом «на просвіт». MCA та Philips об'єднали свої зусилля та продемонстрували перший відеодиск у 1972 році.

У продаж перший лазердиск надійшов 15 грудня 1978 року в Атланті – через два роки після появи на ринку відеомагнітофонів формату VHS (і за чотири роки до CD, також заснованого на технології LaserDisc). Першим лазердиском, що надійшли у продаж у Північній Америці, був випущений MCA DiscoVision у 1978 році фільм «Щелепи». Останніми — фільми «Сонна лощина» та «Воскрешаючи мерців» компанії Paramount, випущені 2000 року. У Японії було видано ще не менше дюжини фільмів до кінця 2001 року. Останнім японським фільмом, випущеним у форматі LaserDisc, був Tokyo Raiders.

У 1987 році було введено гібрид технологій Компакт-диск та Лазердіск - CD Video. На 12-см диску містилося до 5 хвилин аналогової відеоінформації та 20 хвилин цифрового звуку CD-якості.

Компанія Philips виробляла програвачі, а CD Video видавала диски, але їхня співпраця була не дуже успішною і закінчилася через кілька років. Декілька вчених, які займалися розробкою технології (Richard Wilkinson, Ray Deakin і John Winslow), організували фірму Optical Disc Corporation (зараз ODC Nimbus).

У 1998 році програвачі LaserDisc були приблизно в 2% американських будинків (приблизно 2 мільйони). Порівняйте — 1999 року у Японії ця цифра становила 10 %.

У масовому секторі LaserDisc повністю поступився місцем DVD, і виробництво дисків застарілого формату і програвачів для них було припинено. Сьогодні формат LaserDisc має успіх лише у любителів, які збирають лазердиски з різними записами — фільми, музика, шоу.

Незважаючи на те, що в Європі LaserDisc так і не набув поширення, корпорація BBC використала його в середині 1980-х в освітньому проекті BBC Domesday Project, присвяченому 900-річчю англійської Книги страшного суду.

Технічна інформація
На відміну від Video CD, DVD та Blu-ray Disc дисків, LaserDisc містить аналогове відео в композитному поданні та звуковий супровід в аналоговій та/або цифровій формі. Стандартний лазердиск для домашнього використання має діаметр 30 см (11,81 дюйма) та склеєний з двох односторонніх покритих пластиком алюмінієвих дисків. Інформація про сигнал зберігається у мільярдах мікроскопічних заглиблень (питах), вигравіруваних в алюмінієвому шарі під поверхнею. Поверхневий акриловий шар (1,1 мм) захищає їх від пилу та відбитків пальців. Для читання даних з диска застосовується малопотужний лазерний промінь, який через дзеркально-оптичну систему створює тонкий пучок світла (діаметром 1 мкм) на поверхні диска і, відбиваючись, потрапляє на фотодатчик і далі передається як закодований аудіо-/відеосигнал високої щільності відтворення [8].

Так як цифрове кодування (стиснення відео) було в 1978 або недоступне, або недоцільно, застосовувалися три методи ущільнення запису на основі зміни швидкості обертання диска:
 CAV ( — постійна кутова швидкість (як при відтворенні грамплатівки)) — стандартні відеодиски (англ. Standard Play), що підтримують такі функції, як стоп-кадр, змінене уповільнене відтворення вперед і назад [9]. CAV-диски при відтворенні мають постійну швидкість обертання (1800 оборотів за хвилину для стандарту NTSC (525 рядків) і 1500 оборотів за хвилину для стандарту PAL (625 рядків))[8], і за один оборот зчитується один кадр. У цьому режимі на одній стороні CAV може зберігатися 54 000 окремих кадрів - 30 хвилин аудіо/відео матеріалу. CAV використовували рідше, ніж CLV, переважно для спеціальних видань художніх фільмів, для бонусних матеріалів та спеціальних ефектів. Однією з переваг цього є можливість переходити на будь-який кадр безпосередньо за його номером. Довільний доступ і функція стоп-кадра дозволили виробникам створювати найпростіші інтерактивні відеодиски, розміщуючи на диску крім відеоматеріалів окремі статичні зображення[10].

 CLV ( — постійна лінійна швидкість (як при відтворенні компакт-дисків)) — довгограючі відеодиски (англ. Extended Play) не мають спеціальних можливостей відтворення CAV-дисків [9], пропонуючи тільки просте відтворення на всіх програвачах Laserdisc, окрім програвачів високого класу, що мають функцію цифрового стоп-кадра. Ці програвачі можуть додавати нові функції, зазвичай не доступні для дисків CLV, такі як відтворення вперед і назад зі змінною швидкістю, і паузу, як на магнітофонах. Поступово уповільнюючи швидкість обертання (з 1800 до 600 об/хв)[8], CLV-диски з постійною лінійною швидкістю можуть зберігати 60 хвилин аудіо/відео матеріалу з кожного боку, або дві години на диску. Фільми тривалістю менше 120 хвилин могли поміститися на один диск, тим самим знижуючи вартість одного фільму і усуваючи необхідність, що відволікає від перегляду, замінювати диск на наступний, принаймні для тих, хто володів двостороннім програвачем. Переважна більшість релізів була доступна тільки в CLV (кілька найменувань випустили частково CLV, частково - CAV.

 CAA ( — постійне кутове прискорення). На початку 1980-х років через проблеми з перехресними перешкодами на довгограючих лазерних CLV-дисках компанією Pioneer Video було представлено CAA-форматування довгограючих лазерних дисків. Кодування з постійним кутовим прискоренням дуже схоже на кодування з постійною лінійною швидкістю, за винятком того, що CAA відбувається миттєве зниження швидкості при кутовому зміщенні на певний крок, замість поступового уповільнення у стійкому темпі, як при читанні CLV-дисків. За винятком 3М/Imation, усі виробники Laserdisc прийняли схему CAA-кодування, хоча цей термін рідко (якщо взагалі) використовувався на споживчих упаковках. CAA-кодування помітно покращило якість зображення та значно скоротило перехресні перешкоди та інші проблеми стеження.

Звук
Перші лазерні диски, представлені в 1978 році, були повністю аналоговими, звук кодувався за допомогою частотної модуляції, але з розвитком формату було додано цифровий стереозвук у форматі аудіо компакт-диска (деякі апарати мали інтерфейс S/PDIF - як оптичний, так і коаксіальний - для підключення зовнішнього ЦАП, а пізніше DTS-декодера), а також і в багатоканальних форматах - спочатку, ще до цифрового звуку Dolby Surround 3/1.0 (міг записуватися в аналоговому та цифровому вигляді і мав зворотну сумісність зі стереосистемами), а потім і в 3/2.1 форматах Dolby Digital (витіснений один апаратний аналоговий канал і зовнішній RF-декодер, що вимагав, з багатоканальним аналоговим або S/PDIF виходом, який іноді вбудовувався в дорогі AV-ресивери тієї епохи) і DTS (аналогічно формату DTS-CD, ця доріжка витісняла ІКМ-стерео, а старими програвачами сприймалася як звичайна ІКМ-стерео доріжка і відправлялася на S/PDIF вихід, якщо такою була).

У 1985 році компанією Pioneer було представлено цифрове аудіо для Laserdisc як подальше покращення CAA-формату. У 1985 році CAA55 був введений загальною тривалістю відтворення з кожної сторони в 55 хвилин 5 секунд, для вирішення проблем з пропускною здатністю при включенні цифрового аудіо була зменшена ємність відеоматеріалу. Декілька найменувань, випущених між 1985 і 1987 роками, були з аналоговою звуковою доріжкою лише через велику тривалість фільму та бажання зберегти фільм на одному диску (наприклад, «Назад у майбутнє»).

До 1987 Pioneer вдалося подолати технічні труднощі і стало можливим кодування у форматі CAA60, дозволяючи збільшити ємність диска в цілому до 60 хвилин 5 секунд. Також випущено лише кілька найменувань, закодованих CAA65, ємністю 65 хвилин 5 секунд відтворення з кожного боку. Остаточним варіантом CAA є CAA70, який міг вмістити 70 хвилин відтворення з кожного боку. Для споживчого ринку цей формат не застосовувався.

Див. також
 CD-Audio
 DVD
 DVD-Audio
 Компакт-диск

Посилання

 Disc Formats — LaserDisc (LD)
 The LaserDisc Database
 Laserdisc.TV

Примітки

Оптичні диски
Винаходи Нідерландів
Застарілі технології


text:
Huerteales es uno de los 17 órdenes del gran grupo Rosidae en el sistema de clasificación APG III.

Contiene tres pequeñas familias: Dipentodontaceae, Gerrardinaceae y Tapisciaceae de arbustos o pequeños árboles que habitan la mayoría de las regiones tropicales y templadas.

Todos los miembros son plantas leñosas con hojas alternas de márgenes dentados. Las inflorescencias son cimosas, aunque pueden ser casi racemosas o umbeliformes. La base del cáliz, corola y estambres están fusionados formando un hipantio, en algunos casos muy corto. El ovario es unilocular, al menos en la parte superior, con uno o dos óvulos por carpelo.

Referencias

Enlaces externos

Huerteales

Huerteales


text:
Ibba Laajab (Oslo, Noruega, 21 de mayo de 1985) es un futbolista noruego que juega como delantero en el Omiya Ardija de la J2 League.

Jugó para clubes como el Skeid, Notodden FK, Mjøndalen IF, Strømmen IF, Vålerenga, Stabæk IF, F. K. Bodø/Glimt y Yokohama FC.

Trayectoria

Clubes

Referencias

Futbolistas de Noruega
Futbolistas del Skeid Fotball
Futbolistas del Borussia Mönchengladbach II
Futbolistas del Mjøndalen IF
Futbolistas del Strømmen IF
Futbolistas del Vålerenga Fotball
Futbolistas del Stabæk IF
Futbolistas del F.K. Bodø/Glimt
Futbolistas del Hebei Football Club
Futbolistas del Yokohama FC
Futbolistas del Omiya Ardija
Deportistas de Oslo


text:
Biografia

Filmografia

Cinema
Scoprendo Forrester (Finding Forrester), regia di Gus Van Sant (2000)
Un sogno, una vittoria (The Rookie), regia di John Lee Hancock (2002)
Mi chiamano Radio (Radio), regia di Mike Tollin (2003)
Nativity (The Nativity Story), regia di Catherine Hardwicke (2006)
Un anno da ricordare (Secretariat), regia di Randall Wallace (2010)

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
H number or H-number may refer to:

 H-number (photography), an aperture setting used on Rodenstock Tiefenbildner Imagon lenses
 H number (musical catalogue), a number associated with musical catalogues by Harry Halbreich
 h-index, an index that attempts to measure productivity and citation impact of the published body of work of a scientist or scholar
 Herfindahl index, a measure of size of firms in relation to the industry and an indicator of the amount of competition among them


text:
БК «Триобет» () — литовский баскетбольный клуб из Каунаса. Основан в 2008 г. на основе команды баскетбольной школы «Арвидаса Сабониса» после того, как букмекерская контора ТриоБет прекратила финансирование эстонского клуба 2Триобет/Далкия". Фактически являлся фарм-клубом каунасского «Жальгириса». Принял участие в чемпионате Литвы (занял 6-е место в регулярном первенстве, уступил в четвертьфинале плей-офф) и Балтийской баскетбольной лиге (3-е место в регулярном чемпионате и поражение в четвертьфинале плей-офф Кубка вызова). В 2009 г. в условиях финансового кризиса был объединён с другим каунасским клубом — «Айшчяй». Часть баскетболистов оказалась в составе «Айшчяй», часть — в «Жальгирисе».

Баскетбольные клубы Литвы
Баскетбольные клубы по алфавиту
Спортивные клубы Каунаса


text:
Dartmouth High School is a Canadian public high school located in the Brightwood neighbourhood of Dartmouth, Nova Scotia, Canada. Encompassing grades 9 through 12, Dartmouth High School has always had a wide variety of courses, ethnic groups, and options for students. Along with English, the school also offers the French immersion program. Dartmouth High overlooks the Halifax Harbour, which can be seen from about one sixth of the rooms in the building.

Staff
During the 2005–2006 school year, Dartmouth High School has had a teaching staff of roughly 60, with about 12 support staff. Due to changes in the teacher pension plan in Nova Scotia, 19 retired in 2006.

The school's former principal, Phil Legere, was honoured with the SAA "Distinguished Principal's Award" in 2005. He retired in 2008. The principal is now Eartha Monard.

The Arts
In 2001, 2003 and 2006, the school's concert band went to Cuba to help promote music and perform in the country. The concert band usually goes on lengthy and distant trips each year, though in 2007, they went on a smaller scale trip to Cape Breton for the Cape Breton Music Festival, and did not go anywhere in 2009, instead taking part in an Arts night, sponsored by the HRSB.  In 2008 the band visited several European countries including Austria and the Czech Republic, and played in the Atlantic Music Festival. The band went to Boston in 2010. The School also has a Choral Group, Jazz Band, Ska Ensemble, and other smaller scale ensembles. A Battle of the Bands is held regularly in support of the Music Department.

The drama department stages a large scale production each year, usually in conjunction with the school's band or the Halifax Regional Arts, a division of the Halifax Regional Center For Education.

Stage productions
2019: Elf the Musical
2018: Romeo and Juliet
2018: Seussical2017: Julius Caesar
2017: Urinetown
2016: Makeup, Tights, and Everything Nice (original musical)
2011: A Christmas Carol
2010: Little Shop of Horrors (musical)2009: Once Upon a Mattress2008: Sweeney Todd2007: West Side Story2006: Othello2005: Ducktails and Bobbysocks2004: The Flies2003: Hotel Paradiso2002: The Importance of Being Earnest1998: The Girl Who Wasn't Blue1997: Hollywood Hotel1996: Cats1995: The Baltimore Waltz''

Athletics

Rivalry
Dartmouth High School has competitive teams in all the major high school sports.

The Spartans excel most often in cross country and track and field where they have won many Metro banners. The Spartans have also won many recent Metro Boys Rugby titles, and Tier II Football titles in 1995, 2004, 2010 and current champions in 2018. The last Tier I Football Championship was won in 1971.

Dartmouth High School maintains a sports rivalry with cross-town school Prince Andrew High School, who they play each Thanksgiving in football, called the Turkey Bowl. The Turkey Bowl was suspended for the 2010 season due to vandalism of the playing field and fan violence.

School renovations
In March 2011 demolition started of northeast side of the school for the construction of new gymnasium facility and an entire wing under the direction of the Nova Scotia Department of Education. The Gymnasium was completed in 2012, fully equipped with new locker rooms and storage room. The project is expected to take 3 years and it required the offices of the Nova School Boards Association to be relocated . In the fall of 2010 school wide  electrical upgrades started as well as a new roof.

Transportation
Dartmouth High School is located next to the Bridge Terminal, a major bus station in the Halifax Transit system. In 2021, Halifax Transit launched a pilot program to provide high school students with free transit passes. The program aims to provide youth with convenient transportation and encourage the use of public transit. Dartmouth High School was chosen as one of four schools where the program is being piloted over the 2021/22 school year.

References

External links
 Dartmouth High School official website
 School profile at Halifax Regional Centre for Education
 DHS staff directory

Dartmouth, Nova Scotia
High schools in Nova Scotia
Schools in Halifax, Nova Scotia
Educational institutions established in 1959
1959 establishments in Nova Scotia


text:
Kowalewo (dodatkowa nazwa w j. kaszub. Kòwôlewò) – wieś kaszubska w Polsce położona w województwie pomorskim, w powiecie wejherowskim, w gminie Szemud.

W latach 1975–1998 miejscowość administracyjnie należała do województwa gdańskiego.

Podczas zaboru pruskiego wieś nosiła nazwę niemiecką Kowalewo. Podczas okupacji niemieckiej nazwa Kowalewo w 1942 została przez nazistowskich propagandystów niemieckich (w ramach szerokiej akcji odkaszubiania i odpolszczania nazw niemieckiego lebensraumu) zweryfikowana jako zbyt kaszubska i przemianowana na nowo wymyśloną i bardziej niemiecką – Teichhof.

Zobacz też
 Kowalewo

Przypisy

Szemud (gmina)


text:
Lucanus formosus est une espèce d'insectes coléoptères de la famille des Lucanidae que l'on rencontre au Laos dans le Xieng Khouang et en Chine dans le Yunnan et le Fujian.

Description
C'est un grand lucane de couleur brune aux mandibules fort développées pour le mâle, de couleur noire.

Bibliographie

Notes et références

Lucanidae
Environnement au Laos
Environnement dans la province du Yunnan
Environnement dans la province du Fujian


text:
Ines Varenkamp (* 15. November 1963 in Varel) ist eine ehemalige deutsche  Radrennfahrerin.

Nachdem Ines Varenkamp 1984 Zweite bei den Deutschen Meisterschaften im Straßenrennen der Frauen geworden war, errang sie vier Jahre später den Meistertitel. 1982 war sie Deutsche Meisterin in der Einerverfolgung auf der Bahn geworden. Zudem feierte sie Etappensiege bei der Tour of Texas, dem Giro d'Italia Femminile, der Tour Cycliste Féminin  und weiteren Etappen-Rennen.

Ines Varenkamp nahm zweimal an Olympischen Spielen teil. 1984 in Los Angeles sowie 1988 in Seoul wurde sie jeweils Zwölfte im Straßenrennen.

Weblinks

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1984
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1988
Radsportler (Deutschland)
Deutscher
Deutscher Meister (Radsport)
Olympiateilnehmer (Deutschland)
Bahnradfahrer
Geboren 1963
Frau


text:
Сосново-Солонецкий район — упразднённая административно-территориальная единица в составе Куйбышевского края и Куйбышевской области, существовавшая в 1941—1960 годах. Административный центр — село Сосновый Солонец.

Население
По данным переписи 1959 года в районе проживал 10 801 чел.

История
Сосново-Солонецкий район был образован 7 февраля 1941 года в составе Куйбышевской области. В район вошло 9 сельсоветов, выделенных из Молотовского района.

По данным 1945 года район включал 10 сельсоветов: Александровский, Аскульский, Бахиловский, Больше-Рязанский, Брусянский, Жигулёвский, Кармалинский, Осиновский, Отважинский и Сосново-Солонецкий.

В 1946 году село Отважное Сосново-Солонецкого района было преобразовано в рабочий посёлок Отважный, который в 1949 году был переименован в Жигулёвск.

30 июня 1960 года Сосново-Солонецкий район был преобразован в Жигулёвский район.

Примечания

Упразднённые районы Куйбышевской области


text:
Casimir Martí i Martí (Vilanova i la Geltrú, Garraf, 27 de desembre de 1926- ?, 21 de novembre de 2021) fou un sacerdot i historiador català, que exercí com a primer director de l'Arxiu Nacional de Catalunya entre 1980 i 1991. Fou ordenat com a clergue durant el Congrés Eucarístic Internacional de Barcelona. Es doctorà en teologia a la Universitat de Salamanca i en ciències socials a la Universitat Gregoriana de Roma. Des del 1963 col·laborà habitualment a El Correo Catalán, Quaderns de Pastoral, Serra d'Or, Qüestions de Vida Cristiana, Iglesia Viva i Pastoral Misionera.

Va ser professor a la Facultat de Teologia de Catalunya i a l'Institut Catòlic d'Estudis Socials, s'especialitzà en moviment obrer i en la història religiosa dels segles XIX i XX. El 1980 fou nomenat director de l'Arxiu Nacional de Catalunya, càrrec del qual es jubilà el 1991. El 1992 va rebre la Creu de Sant Jordi. El 1994 fundà i dirigí la revista El Pregó. Va morir la matinada del 21 de novembre de 2021.

Obres
 Orígenes del anarquismo en Barcelona (1959), amb pròleg de Jaume Vicens i Vives.
 Barcelona a mitjan . El moviment obrer durant el Bienni Progressista (1975-76), amb Josep Benet i Morell
 L'Església de Barcelona (1850-1857) (1984).
 L'integrisme a Catalunya. Les grans polèmiques: 1881-1888 (1990).
 Vilanova i la Geltrú 1850-1975, vol. I: Expansió i crisis de la indústria i de la democràcia 1850-1936 (1997).
 Santa Maria del Gornal. 25 anys (2001).

Referències

Enllaços externs
 Biografia

 Entrevista a Casimir Martí a (S)avis

Creus de Sant Jordi 1992
Historiadors catalans del sud contemporanis
Religiosos catalans del sud contemporanis
Religiosos vilanovins
Historiadors vilanovins
Teòlegs catalans del sud contemporanis
Professors de la Facultat de Teologia de Catalunya
Alumnes de la Universitat de Salamanca
Alumnes de la Pontifícia Universitat Gregoriana
Morts el 2021


text:
Avenida Presidente Julio Argentino Roca, better known as Diagonal Sur (Spanish for "South Diagonal", the counterpart to Diagonal Norte), is an important avenue in the Monserrat neighborhood of Buenos Aires, Argentina. It is oriented north-east/south-west, diagonally bisecting the city blocks (manzanas) which give the city centre a checkerboard plan. It is named after President Julio Argentino Roca, who held power from 1880 to 1886, and from 1896 to 1904.

Connections
The north-west corner of Plaza de Mayo is the start of Avenida Presidente Julio Argentino Roca (i.e. the corner of Hipolito Yrigoyen and Bolivar street), just to the north of the Palace of the City Legislature. At the junction with Peru street is located equestrian monument to Julio Argentino Roca.

Underground
Below the entire length of the avenue runs  line  of the Buenos Aires Underground, which has two stations along the Diagonal (stations  Bolívar and Belgrano).

Gallery

References

Roca


text:
Charles Lydiard (fl. 13 May 1780 – 29 December 1807) was an officer of the Royal Navy who served during the French Revolutionary and Napoleonic Wars.

Lydiard's origins are obscure, but he joined the navy in 1780 and rose through the ranks after distinguished service in the early years of the French Revolutionary Wars, particularly during the Siege of Toulon. He saw action in several engagements in the Mediterranean, and had a part in the defeat of a French frigate in 1795. The chance for promotion passed him by however when the French ship escaped. He again demonstrated his qualities on a cutting-out expedition under the guns of a French shore battery, and this time was successful in escaping with his prize. He was promoted and appointed to the command of his prize, and went on to be captain of several small vessels before a period of unemployment caused by his promotion to post-captain. He returned to active service in 1805 with command of the razee , in which ship he distinguished himself in a number of incidents in the West Indies, capturing a Spanish frigate, attacking a French ship of the line, and helping to capture the island of Curaçao.  He returned to Britain after these exploits, but his ship was caught in a gale, and despite his best efforts, was driven ashore and wrecked. Lydiard did his utmost to save as many of his men as he could, before being swept away and drowned.

Early life
Lydiard's origins are largely unknown, but his entry to the navy is recorded as being on 13 May 1780, when he joined the 100-gun  as a captain's servant. The Britannia was at this time the flagship of Vice-Admiral George Darby, commander of the Channel Fleet. Lydiard was appointed an able seaman on 25 July 1781, and on 27 May 1782 was transferred to the 44-gun , at first as an able seaman, but receiving a promotion to midshipman on 12 October that year. He went on to serve aboard the 74-gun  and , and passed his lieutenant's examination on 27 May 1791. He was serving with Lord Hood's fleet during the occupation of Toulon in the early months of the French Revolutionary Wars. Lydiard distinguished himself with his actions during the hard-fought defence of Fort Mulgrave, and received his commission on 25 November 1793.

Lieutenancy
He then became first lieutenant of , one of the prizes from Toulon, under the command of Commander William Shield. Shield and Lydiard served along the French Mediterranean coast until October 1794, and were engaged in cutting-out enemy ships from French harbours. Sincere was then paid off and Lydiard transferred to the 74-gun , where he saw action at the Battle of Genoa on 14 March and the Battle of Hyères Islands on 13 July 1795. His former commander, William Shield, had received command of the 32-gun  by July 1795, and Lydiard transferred that month to serve as his first lieutenant. Lydiard remained with Southampton after Shield's replacement by Captain James Macnamara and in September 1795 they spent 15 days blockading a French grain convoy in the port of Genoa.

Southampton and the French
The convoy was protected by two frigates, the Vestale and the Brun. The French finally came out on the evening of the fifteenth day, and were engaged by Southampton, despite the French possessing considerably more firepower. After a sustained engagement Southampton forced Vestale to strike her colours while the Brun escaped with the convoy, leaving Vestale to her fate. But as Southampton prepared to lower her boats to take possession of the French ship, her fore-mast, which had been damaged during the engagement, went by the board. Taking advantage of this, Vestale raised her colours and escaped from the scene. Victory over the Vestale should have brought promotions for Southamptons officers, including Lydiard, but her escape deprived them of this. Lydiard now had to secure another triumph to ensure his promotion.

Capture of Utile
Lydiard's next opportunity to distinguish himself came in June 1796. On 9 June a French corvette was sighted entering Hyères bay, and Vice-Admiral Sir John Jervis, commander of the Mediterranean Fleet, summoned Macnamara to his flagship, . He asked Macnamara to bring out the French ship if he could. Recognising the difficulty and risk that would be involved, he did not make it a formal written order, instead instructing Macnamara 'bring out the enemy's ship if you can; I'll give you no written order; but I direct you to take care of the king's ship under your command.' Macnamara promptly took his ship in under the guns of the batteries, and apparently having been mistaken for a French or neutral frigate, closed to within pistol shot of the French ship, and demanded her captain surrender. The captain replied with a broadside, and Macnamara brought Southampton alongside and sent Lydiard over in command of the boarders.  After subduing fierce resistance Lydiard took possession of the French ship and together he and Macnamara escaped out to sea under heavy fire from the French shore batteries. Macnamara wrote in a letter to Jervis

The prize, a 24-gun corvette named Utile, was taken into service with the Royal Navy as HMS Utile and Lydiard was promoted and given command of her, a commission confirmed on 22 July 1796.

Command
Lydiard spent some time in the Adriatic before returning to Britain in 1797 as a convoy escort, after which Utile was paid off. He was appointed to command the bomb vessel  in May 1798, followed by the sloop  in November that year. He served aboard Kite in the North Sea until his promotion to post-captain on 1 January 1801, at which point he was superseded in the command of the Kite. No further commands could be found for him, and the Peace of Amiens further lengthened his enforced retirement from active service. He went ashore during this time, and took the opportunity to marry. The couple had three sons together.

Lydiard finally returned to active service in December 1805, with an appointment to command the 38-gun . Anson had originally been a 64-gun third rate, but had been razeed in 1794. He sailed Anson to the West Indies in early 1806 and in August was sailing in company with Captain Charles Brisbane's  when on 23 August they came across the 38-gun Spanish frigate Pomona off Havana, guarded by a shore battery and twelve gunboats. The Pomona was trying to enter the harbour, whereupon Lydiard and Brisbane bore up and engaged her. The gunboats came out to defend her, whereupon the two British frigates anchored between the shore battery and gunboats on one side, and the Pomona on the other. A hard-fought action began, which lasted for 35 minutes until the Pomona struck her colours. Three of the gunboats were blown up, six were sunk, and the remaining three were badly damaged. The shore battery was obliged to stop firing after an explosion in one part of it. There were no casualties aboard Anson, but Arethusa lost two killed and 32 wounded, with Brisbane among the latter. The captured Pomona was subsequently taken into the Navy as .

Anson and Foudroyant
Lydiard remained cruising off Havana, and on 15 September sighted the French 84-gun Foudroyant. The Foudroyant, carrying the flag of Vice-Admiral Jean-Baptiste Willaumez, had been dismasted in a storm and was carrying a jury-rig. Despite the superiority of his opponent and the nearness of the shore Lydiard attempted to close on the French vessel and opened fire. Anson came under fire from the fortifications at Morro Castle, while several Spanish ships, including the 74-gun San Lorenzo, came out of Havana to assist the French. After being unable to manoeuvre into a favourable position and coming under heavy fire, Lydiard hauled away and made his escape. Anson had two killed and 13 wounded during the engagement, while the rigging was badly cut. Foudroyant meanwhile had 27 killed or wounded.

Capture of Curaçao

Anson was then assigned to Charles Brisbane's squadron and joined Brisbane's Arethusa and James Athol Wood's . The ships were despatched in November 1806 by Vice-Admiral James Richard Dacres to reconnoitre Curaçao. They were joined in December by  and Brisbane decided to launch an attack on 1 January 1807. The British ships approached early in the morning of 1 January and anchored in the harbour. They were attacked by the Dutch, at which Brisbane boarded and captured the 36-gun frigate Halstaar, while Lydiard attacked and secured the 20-gun corvette Suriname. Both Lydiard and Brisbane then led their forces on shore, and stormed Fort Amsterdam, which was defended by 270 Dutch troops. The fort was carried after ten minutes of fighting, after which two smaller forts, a citadel and the entire town were also taken. More troops were landed while the ships sailed round the harbour to attack Fort République. By 10 am the fort had surrendered, and by noon the entire island had capitulated. Lydiard was sent back to Britain carrying the despatches and captured colours. The dramatic success of the small British force carrying the heavily defended island was rewarded handsomely. Brisbane was knighted, and the captains received swords, medals and vases.

Wreck of Anson

Anson was sent back to Britain shortly afterwards, and Lydiard rejoined his ship at Plymouth. After a period refitting Anson was assigned to the Channel Fleet and ordered to support the blockade of Brest by patrolling off Black Rocks. She sailed from Falmouth on 24 December, and reached Ile de Bas on 28 December. With a gale blowing up from the south west, Lydiard decided to return to port. He made for the Lizard, but in the poor weather, came up on the wrong side and became trapped on a lee shore, with breakers ahead. Anson rolled heavily in rough seas, having retained the spars from her days as a 64-gun ship after she had been razeed. Lydiard's only option was to anchor, but early on the morning of 29 December the rising storm caused the anchor cables to part and she was driven onto the shore. Lydiard ordered the ship to be run onto a beach in the hope of saving as many lives as possible, and resolved to remain aboard to oversee the evacuation. The pounding surf prevented boats from being launched from the ship or the shore, and a number of the crew were swept away. Some managed to clamber along the fallen main-mast to the shore, while Lydiard clung to the wheel to encourage them on. Eyewitnesses recorded that Lydiard had exhausted himself with the effort of organising the evacuation and clinging to the wreck in the violence of the storm. He attempted to leave the ship, but became distracted by trying to help a boy. In doing so Lydiard was washed away and drowned. The Naval Chronicles account of the wreck recorded that

A total of sixty of Ansons crew were lost, including her captain and her first-lieutenant. Lydiard's body was recovered and a funeral service was held at Falmouth, attended by Admiral Sir Charles Cotton and large numbers of army and navy officers, as well as the local dignitaries. The body was later interred in the family vault at Haslemere, Surrey.

In fiction
Lydiard is briefly mentioned in the 1946 novel Lord Hornblower by C. S. Forester. The opening scene is a church service for members of the Order of the Bath, at which a number of prominent naval officers are present. This includes Lydiard, Samuel Hood, James Lucas Yeo and the fictional Horatio Hornblower. However the novel is set in 1813, six years after Lydiard's death.

Notes

References

18th-century births
1807 deaths
Royal Navy officers
Royal Navy personnel of the French Revolutionary Wars
Royal Navy personnel of the Napoleonic Wars
Deaths due to shipwreck at sea


text:
L'affaire Karine Torchi est une affaire criminelle française dans laquelle Karine Torchi a tué et tenté de tuer des enfants dont elle avait la garde.

Biographie
Karine Torchi est née le . Elle est issue d'un milieu modeste et est mère de trois enfants.

Elle est surnommée la « tueuse d'enfants » car elle a tué un enfant et blessé volontairement 3 autres, dont le bébé de sa sœur cadette, empoisonné par une injection d'insuline.

À l'âge de 38 ans, elle est condamnée à trente ans de réclusion criminelle pour maltraitance et meurtre aggravé d'enfants.

Enfance
Née d'une mère femme au foyer et d'un père conducteur d'engins, Karine Torchi est l'ainée de quatre enfants et a 7 ans d'écart avec Brigitte, la plus jeune de la fratrie.

Elle décrit une enfance particulièrement difficile du fait de l'alcoolisme et de la violence de son père envers sa mère. Son père était beaucoup plus sévère avec elle qu'avec ses frères et sœurs. De plus, elle devait effectuer les tâches ménagères.

À chaque problème, tout se retournait contre elle. Le père ne cherchait pas à savoir et s'en prenait toujours à Karine. Quand elle a 18 ans, ses parents divorcent et pour elle c'est le drame. Sa mère part vivre à la Réunion et de ce fait, Karine se sent abandonnée une fois de plus. À la suite de ce divorce, elle développe un diabète.

Mais ses frères et sœurs donnent une tout autre version et disent seulement que le père est alcoolique et qu'il bat la mère et non Karine. Brigitte évoque le fait que le père faisait tout pour que la vie de ses enfants se passe au mieux. Ses frères et sœurs ont également indiqué que leur sœur Karine les frappait.

Karine est qualifiée d'enfant rejetant toujours la faute sur les autres.

Âge adulte
À l'âge adulte, elle a un parcours professionnel très instable.

Tout d'abord, elle travaille comme agent hospitalier avant d'enchaîner les petits boulots en maison de retraite, en école maternelle ou en centre de loisir. Ses relations sont en général désastreuses.

Elle a des difficultés à conserver des relations amicales, mais également à gérer ses propres enfants. Elle les gronde beaucoup et leur donne des coups.

Les services sociaux lui reprochent de ne pas savoir éduquer ses enfants.

Son principal mal-être porte sur la perte de son bébé à six mois de grossesse. Selon certains médecins, elle aurait un trouble de la personnalité. Elle est jalouse de la naissance d'un nouveau-né comme cela a été le cas à chaque naissance chez ses frères et sœurs.

Faits

Pendant son enfance
En 1987, Karine Torchi alors 14 ans, joue seule dans une pièce avec Matthieu, le jeune enfant des voisins, âgé de 6 ans et souffrant de handicaps. L'enfant est retrouvé par sa mère quelques instants après avec des brûlures au troisième degré au niveau du dos qui semblent infligées par un fer à repasser. Il est transporté en urgence à l'hôpital Edouard Herriot à Lyon.. Karine prétend que ce n'est qu'un accident domestique, et l'affaire en reste là.

Aucune procédure n'est engagée mais la mère du garçonnet ne peut croire que son fils s'est brûlé tout seul surtout dans le dos.

En 1989, à 16 ans, Karine défenestre un enfant, Alexandre Santos, alors qu'elle assistait la mère de celui-ci dans les travaux ménagers. Elle invente un prétexte pour pousser l'enfant à s'approcher de la fenêtre, puis le bouscule violemment, le faisant basculer du premier étage. Alexandre a une fracture du col du fémur et passe deux mois à l'hôpital. Il accuse immédiatement Karine de l'avoir sciemment bousculé, mais elle affirme encore que ce n'est un accident. Les parents d'Alexandre ne déposent aucune plainte à l'encontre de Karine qu'ils ont crue à l'époque car leur fils était souvent agité.

Karine Torchi ne peut être jugée pour ces faits, ceux-ci étant prescrits.

Âge adulte
Le , à Belley, dans le quartier du Clos-Morcel, Samya, 27 mois, meurt après une chute du  alors que Karine Torchi est hébergée chez les parents de cette enfant pour la semaine. Dans un premier temps, cette mort est considérée par la gendarmerie comme un accident domestique.

Mais le témoignage d'une voisine de la famille de Samya remet en cause la thèse de l'accident domestique. En effet, elle affirme avoir entendu un bruit et vu l'enfant tomber de la fenêtre. Elle précise que l'accident s'est déroulé au niveau de la chambre des parents et qu'une couette se trouvait sur le rebord de la fenêtre, alors que les gendarmes pensaient que l'accident s'était produit dans le salon, puisqu'une chaise était placée sous la fenêtre. Or, cette chaise était trop lourde pour qu'une enfant de l'âge de Samya ait pu la déplacer sans que personne ne l'entende.

Selon les parents de l'enfant, Karine a affiché un comportement étrange après le décès de Samya. De plus, seul le témoignage de Karine était différent de celui de la famille présente dans l'appartement au moment des faits. Karine assiste à la veillée funéraire et à l'inhumation de l'enfant, réconfortant les parents, avant de regagner son domicile à Auxerre deux jours plus tard.

Après la médiatisation de la mort de Samya, la sœur cadette de Karine, Brigitte, témoigne d'un autre accident passé en 2004: Karine s'était proposée pour garder ses enfants durant son absence. Lors de son retour, Brigitte constate que son bébé, âgé de 11 mois, a un comportement étrange et refuse de se nourrir comme à l'accoutumée. Le lendemain, le nourrisson tombe dans le coma mais est sauvé in extremis par les médecins. Les résultats d'analyses révèlent que le bébé a été empoisonné par une injection d'insuline.

Brigitte rappelle que Karine est diabétique et doit s'injecter  trois  fois par jour de l'insuline, qu'elle préparait d'avance et conservait au réfrigérateur. Aucune plainte, à cette époque, n'est déposée à l'encontre de Karine, qui accuse son propre fils, âgé de 5 ans, d'avoir subtilisé le stylo d'insuline.

Procès

L'instruction
Karine Torchi est interpellée à Auxerre et mise en garde à vue le . Lors de son audition, elle accuse le père de Samya d'avoir tué l'enfant et de l'avoir obligée à s'accuser du meurtre en la menaçant, mais elle finit par avouer avoir défenestré Samya, sans pouvoir expliquer son geste.

Cependant, elle nie tout au long de l'instruction, avoir injecté de l'insuline à son neveu en 2004.

Les deux premières expertises psychiatriques se contredisant, une contre-expertise à la demande de l'avocat de la défense est demandée mais sera rejetée par le tribunal.

L'instruction se clôture en janvier 2011. Karine Torchi est renvoyée devant la Cour d'assises et écrouée à la maison d'arrêt de Lyon-Corbas.

Elle est poursuivie pour le meurtre aggravé de Samya, et l'empoisonnement sur mineur de moins de 15 ans pour son neveu. Elle encourt la réclusion criminelle à perpétuité.

Le jugement

Le procès s'ouvre le  devant la Cour d'Assises de Bourg-en-Bresse.

Les experts-psychiatres et les témoins (famille et amis) brossent le portrait d'une femme menteuse, kleptomane et manipulatrice, rejetant sans cesse la faute sur les autres. Elle est décrite comme "l'incarnation du mal".

Cependant, elle reconnaît avoir défenestré la petite Samya en 2009 et avoue à l'audience avoir injecté de l'insuline à son neveu en mai 2004.

Le , conformément aux réquisitions de l'avocat général, Karine Torchi, 38 ans, est condamnée à 30 ans de réclusion criminelle.

Sur les conseils de son avocat, elle fait appel de la décision, mais se désiste quelques jours plus tard.

Notes et références

Documentaires
 «Karine Torchi, Les démons de la baby-sitter» le  dans Faites entrer l'accusé présenté par Frédérique Lantieri sur France 2.
 Christophe Hondelatte raconte: " l'affaire Karine Torchi, la femme qui jetait les enfants par les fenêtres"

Articles connexes
 Liste d'affaires criminelles françaises
 Protection de l'enfance en France

Affaire criminelle en France
Juillet 2009 en France
Violence contre les enfants


text:
Sewri (IAST: Śivdī, [ʃiʋɖiː]) is a locality along the eastern edge of South Mumbai, in Maharashtra, India. It is also the name of a railway station on the Central Railway Harbour Line.

Sewri (pronounced as Shivdi / शिवडी) was a small hamlet on the eastern shore of the Parel island, one of the original seven islands of Bombay. Sewri has a fort that dates back to 1770. The Agri-Horticultural Society had established gardens at Sewri, which were acquired in 1865 by Arthur Crawford, then the Municipal Commissioner of Bombay, for building a European cemetery. Large parts of Sewri belong to the Bombay Port Trust and were incorporated into the harbour facilities. In 1996, the mangrove swamps of Sewri were declared a protected ecology. Lesser flamingos from other parts of India come to these mangroves to breed. The coastal area of locality includes the Sewri mudflats, a wetland. The flamingos arrive at the mudflats from the months of October to March every year. These mudflats are near the Sewri jetty, which is a 20-minute walk from the railway station.

The Rafi Ahmed Kidwai Road (RAK marg) which consist of four adjacent roads begins at Sewri and ends at Maheshwari Udyan (Matunga) near King's Circle station. Fatima High School can be found at the beginning of the RAK road. The Sewri Christian Cemetery, the largest of its kind within city limits, is located here.

Sewri East houses a number of industrial units especially those of Petrochemical industries. Sewri West is largely residential, consisting of housing societies like Sewri koliwada, BDD Chawls, Mulraj Bhuvan. The Mulraj Bhuvan Group (MBG) is also a very famous club in this area known for its sporting and social activities. built by British in year 1925, Dnyaneshwar Nagar, Shivaji Nagar, Gulmohar Society, Labour Camp and Bhatwadi. The market area is called "Sewri Naka".

Opening up of mill lands and the Mumbai Port Trust lands for development has resulted in a lot of construction activity in this area. The (Sewri-Nhava Sheva transharbour link), which is being planned by the Mumbai Metropolitan Region Development Authority (MMRDA), threatens the habitat of the migratory flamingos.

Ganeshutsav is Biggest Festival Celebrated here, Pandals like Shivdi cha Raja, Shivaji Nagar Sarvajanik Ganeshutsav Mandal, Shivdi cha Vighnaharta, T.J Road cha Raja are some famous and oldest pandals of Sewri

Sewri Flamingo Point

Sewri Flamingo Point is at a distance of around 1 kilometre from Sewri railway station. The point has large areas of mudflats which are safe habitat for flamingos in winter. The mudflats abound in algae, which attracts flamingos who migrate to India every year between the months of October and March to escape the cold winters.

See also
 Sewri Flamingo Point Bombay

References

External links

Neighbourhoods in Mumbai


text:
A Bòsnia i Hercegovina, la unitat territorial més petita és el municipi (opština / општина o Opcina / опћина en l'idioma oficial de país). Anteriorment a la guerra dels Balcans, hi havia 109 municipis a Bòsnia. Deu d'ells formaven la zona de Sarajevo. Després de la guerra, el nombre de municipis va augmentar a 143: 79 a la Federació de Bòsnia i Hercegovina i 64 a la República Sèrbia ; el Districte de Brčko no pertany a cap entitat.

A la Federació els municipis són una part dels cantons, mentre que a la República són una part de les regions.

Municipis de la Federació de Bòsnia i Hercegovina
Banovići • Bihać • Bosanska Krupa • Bosanski Petrovac • Bosansko Grahovo • Breza • Bugojno • Busovača • Bužim • Čapljina • Cazin • Celic • Centar • Čitluk • Drvar • Doboj Istok • Doboj Jug • Dobretići • Domaljevac-Šamac • Donji Vakuf • focalitzat Ustikolina • Fojnica • Glamoc • Goražd'i • Gornji Vakuf-Uskoplje • Gračanica • Gradačac • Grude • Hadžici • Ilidža • Ilijaš • Jablanica • Jajce • Kakanj • Kalesija • Kiseljak • Kladanj • Ključ • Konjic • Kreševo • Kupres • Livno • Ljubuški • Lukavac • Maglaj • Mostar • Neum • Novi Grad • Novo Sarajevo • Novi Travnik • Odžak • Olovo • Orašje • Pale-Praça • Posušje • Prozor-Branca • Ravno • Sanski Most • Sapna • Široki Brijeg • Srebrenik • Stari Grad • Stolac • Teočak • Tesanj • Tomislavgrad • Travnik • Trnovo • Tuzla • Usora • Vares • Velika Kladuša • Visoko • Vitez • Vogosca • Zavidovići • Žepče • Zenica • Živinice

Municipis de la República Srpska
Berkovići • Bijeljina • Bileća • Kostajnica • Brod • Bratunac • Čajniče • Čelinac • Derventa • Doboj • Donji Zabar • Foča • Gacko • Grad Banja Luka • Gradiška • Han Pijesak • Istočni Drvar • Istočna Ilidža • Istočni Mostar • Istočni Stari Grad • Istočno Novo Sarajevo • Jezero • Kalinovik • Kneževo • Kozarska Dubica • Kotor Encalloš • Krupa na Uni • Kupres • Laktaši • Ljubinje • Lopare • Milici • Modriča • Mrkonjić Grad • Nevesinje • Novi Grad • Novo Goražd'i • Osmaci • ostra Luka • Pale • Pelagićevo • Petrovac • Petrovo • Prijedor • Prnjavor • Ribnik • Rogatica • Rude • Šamac • Šekovići • Šipovo • Sokolac • Srbac • Srebrenica • Stanari • Teslić • Trebinje • Trnovo • Ugljevik • Višegrad • Vlasenica • Vukosavlje • Zvornik

Vegeu també
 Organització territorial de Bòsnia i Hercegovina

Geografia de Bòsnia i Hercegovina


text:
Buchheim (en allemand: , ) est une commune de Bade-Wurtemberg (Allemagne), située dans l'arrondissement de Tuttlingen, dans le district de Fribourg-en-Brisgau.

Notes et références

Commune en Bade-Wurtemberg


text:
Bernardo Sepúlveda Amor (Mexico-Stad, 14 december 1941) is een Mexicaans jurist, diplomaat en politicus.

Sepúlveda studeerde rechtsgeleerdheid aan de Nationale Autonome Universiteit van Mexico (UNAM) en specialiseerde zich in internationaal recht aan de Universiteit van Cambridge. Sepúlveda werd hoogleraar aan het Colegio de México en onderzoeker aan de UNAM.

Van januari tot november 1982 was hij ambassadeur van Mexico in de Verenigde Staten. Onder president Miguel de la Madrid (1982-1988) was hij minister van buitenlandse zaken. In deze functie was hij een van de organisatoren van de Contadoragroep, die zich inzette vrede te brengen in Centraal-Amerika, en de Groep van Río. Van 1989 tot 1993 was hij ambassadeur in het Verenigd Koninkrijk.

Van 1996 tot 2005 had hij zitting in de Commissie voor Internationaal Recht van de Verenigde Naties. Sinds 2005 is hij rechter aan het Internationaal Gerechtshof.

Mexicaans rechtsgeleerde
Mexicaans diplomaat
Mexicaans hoogleraar
Mexicaans minister
Mexicaans rechter
Rechter bij het Internationaal Gerechtshof
Lid van de Commissie voor Internationaal Recht


text:
Dr. Paulette A. Bethel is a Bahamian diplomat from the Commonwealth of The Bahamas. She started her professional career in 1980 in the international field as Assistant Social Affairs Officer in the Centre for Social Development and Humanitarian Affairs (CSDHA) in Vienna, Austria. She then joined the Ministry of Foreign Affairs (Bahamas) and served in  diplomatic posts for long years for her country.  She was a Special Adviser to the Office of the President of the Seventieth session of the United Nations General Assembly. She was previously the Permanent Representative of the Bahamas to the United Nations from 4 March 2003 to 31 March 2013. She was the first female Ambassador of The Bahamas to the United Nations. She had also worked as Director of the Department of Fellowships at the Organization of American States (OAS); the first such position for a national of Bahamas.

Biography
Paulette A. Bethel, a Bahamian, obtained Bachelor of Arts (B.A) degree from the University of Toronto and Master of Arts (M.A.) degree  from the Howard University. She studied at the University of Massachusetts at Amherst and received her Doctor of Philosophy degree (Ph.D.) in Sociology in 1980. She also studied and obtained Certificate for Creative Processes Facilitation and Certificate for International Negotiations: Practical Skills and Techniques.

On completion of her education, in 1976 Bethel worked as a lecturer in Sociology at the College of The Bahamas. She then became Chairperson of the Department of Social Sciences in the same college during 1977. She started her professional career as a diplomat in Vienna in 1981 with the United Nations as Assistant Social Affairs Officer in the Centre for Social Development and Humanitarian Affairs (CSDHA). She then became a diplomat in the Ministry of Foreign Affairs (Bahamas)  and served as Minister Counsellor at the Permanent Mission of The Bahamas to the United Nations. After this she moved to the Embassy of The Bahamas in Washington D.C., in 1988 and concurrently was represented on Organization of American States (OAS). She was the first diplomat to work at level of  Director of the Department of Fellowships at the OAS, in 1994. She then returned to Bahamas where she worked with the private sector in the field of international financial and corporate services on issues of risk management and compliance.

In March 2007 she was the "Team Leader" of a  Joint Field Visit of the Executive Boards of UNICEF, UNDP, UNFPA, and WFP to Liberia to assess utilization of the UN funds and implementation of programmes during the process of the country's transition from "post-conflict to reconstruction, recovery, and development."

Representing her country as the first woman, she was appointed as Ambassador Extraordinary and Plenipotentiary of Bahamas to the United Nations from 2013; she worked in this capacity up to March 2013. Her long and wide range of services in the UN covered involvement with the issues related to Sustainable Development Goals (SDGs), climate change, budget and management. At the 68th Session of the United Nations General Assembly held in September 2011 she functioned in the capacity of Chef de Cabinet of the Office of the President for that session.

References

Living people
Bahamian women ambassadors
Permanent Representatives of the Bahamas to the United Nations
Year of birth missing (living people)
University of Toronto alumni
Howard University alumni
University of Massachusetts Amherst College of Social and Behavioral Sciences alumni
Academic staff of the University of the Bahamas


text:
Martin Pfanzelt ist der Name von

* Martin Pfanzelt (Lautenmacher) († nach 1655), Allgäuer Lautenmacher in Rom
 Martin Pfanzelt (Pfarrer) (1825–1912), königlich-bayerischer Geistlicher Rat
 Martin Pfanzelt (Fußballspieler) (* 1931), deutscher Fußballspieler


text:
Ramsherred er et ældre navn på området omkring Nørregade i Flensborgs indre by. Kvarteret strakte sig fra vandløbet ved Nygade (Glimbæk) til Nørreport og udgjorde oprindeligt Skt. Gertrud Sogn. Dets mark udgjorde tidligere den nordlige del af byens grund.

Historie
Området nord for Sankt Mariæ hørte oprindeligt under Duborg Slot, men blev allerede i 1285 indlemmet i staden. Selve bebyggelsen opstod formodentlig som byudvidelse mod nord omkring 1300. Det formodes dog, at kvarteret må være lidt yngre end bymuren. Kvarteret var heller ikke omsluttet af bymuren, men var i stedet omgivet af palisader. Kvarteret var især bosted for købmandsfolk og slotsansatte. Endnu i dag er der flere købmandsgårde. Området rådede også over en lille kirke, Sankt Gertrud, som blev bygget mellem 1290 og 1300 som sognekirke for Ramsherred og som have ligget lidt syd for Nørreport. Den benyttede til 1404, men led meget under krigene mellem holstenerne og Erik af Pommern. Kirken skænkedes byen 1566 af Frederik 2. og nedrevedes 1571 på nær et tårn, som blev stående frem til 1822. Materialerne samt kirkegården tilfaldt Sankt Mariæ Sogn, som Ramsherred henlagdes under. Kirken kendes fra kilderne i begyndelsen af 1400-tallet. Ud mod nord lå den ubebyggede Ramsherred Mark som bymark. Senere gled navnet Ramsherred som betegnelse på området omkring Nørregade ud og gik i stedet over til Ramsherred Mark, hvor der i 1900-tallet opstod nye boligkvarterer. En af gadene på Ramsherred Mark fik i 1900-tallet også navnet Ramsherred. I administrativt henseende ligger gaden dog i Nordstaden (Klus), mens det egentlige Ramsherred er en del af indrebyen.

Stednavnet står i forbindelse med ordet rams (af tysk ramsch, som er igen lånt af fransk ramas), som betegner udskudsvarer. Efter en anden forklaring er navnet afledt af ramsløg eller af ældredansk ram for et fugtigt sted. Navnet Ramsherred findes flere steder i Danmark. Navnet er ofte anvendt om gader og bydele i udkanten af eller uden for byområdet som ringeagtende benævnelse

Noter

Lokaliteter i Flensborg


text:
Carmen Amaya (født 2. november 1913 i Barcelona, død 19. november 1963 i Bagur (Girona), Spanien) var en catalansk flamencodanserinde og -sangerinde og er en af de største dansestjerner, flamenco har haft.
Hun turnerede over det meste af verden med sin trup, der mest var fra hendes egen familie, Amaya-familien, en af de mest fremtrædende flamenco-familier. Hun var en af Spaniens første rigtige verdensstjerner og betragtes som den, der populariserede flamenco uden for Spaniens grænser.

Carmen Amaya var bl.a. kendt for at danse i bukser og jakke i stedet for skørter.

Karriere
Carmen Amaya blev født i barakbyen Somorrostro i Barcelona. Hun begyndte som fireårig at optræde sammen med sin far på barer og tavernaer under kunstnernavnet La Capitána. Hendes første officielle forestilling gjorde hun som seksårig på restauranten Les Set Portes. Ved en optræden på tavernaen La Taurina fik kulturjournalisten Sebastiá Gasch øje på hende og var fuld af lovord. Da hun var ti, begyndte hun at turnere i Spanien og optrådte blandt andet på Madrids Palacio de la Música. Den unge Carmen blev opdaget af samtidens store flamencokunstnere og i 1929, da hun var 15, tog den spanske verdensstjerne Raquel Meller hende med til Paris, hvor hun fik succes og optrådte blandt andet på teateret Champs-Élysées. Senere fortsatte hun med at turnere i Spanien og Europa ind imellem teaterstykker og musicals blandt andet på La Zarzuela i Madrid frem til udbruddet af den spanske borgerkrig.

Carmen Amaya gik i landflygtighed i Argentina, hvor hun i Buenos Aires fik stor succes sammen med flamencoguitaristerne Ramón Montoya og Sabicas. En omfattande turné i Argentina og Sydamerika fulgte. Mens hun var i Sydamerika blev hun kendt som en exceptionel danser, og da hun i 1941 blev indbudt til at optræde i Carnegie Hall i New York, blev hun modtaget som en verdensstjerne. Hun kom på forsiden af LIFE og optrådte ved en privat forestilling i Det Hvide Hus for den amerikanske præsident Franklin D. Roosevelt, som fik Carmen og hendes dansetrup fløjet til Washington, D.C. med Air Force One. Hun optrådte igen i Det Hvide Hus i 1953 for præsident Harry S. Truman. Også dennes efterfølger Dwight D. Eisenhower var en stor beundrer af Carmen Amaya og sørgede personligt for hendes eskorte mellem lufthavnen og Waldorf Astoria, da hun besøgte USA i 1955.

Under anden verdenskrig boede og arbejdede hun i Hollywood, hvor hun medvirkede i flere film, som slog publikumsrekord. Hendes tolkning af Manuel de Fallas El amor brujo blev set af 20.000 mennesker ved Hollywood Bowl. Hun blev under opholdet i USA en af landets mest velbetalte kunstnere og hendes flamencoshows var altid udsolgt. Trods dette blev hun ikke rig, da hun som roma havde en stor familie at forsørge og hun samtidig levede et meget udsvævende liv, hvor hun blandt andet omgikkes Frank Sinatra, Fred Astaire, Greta Garbo, Clark Gable, Marlon Brando og Orson Welles. Hendes samtidige kunstnere hyldede hende som en exceptionel naturbegavelse, Orson Welles kaldte hende verdens bedste danser og Greta Garbo kaldte hendes dans for ren kunst. Carmen var selvlært og havde ingen formel uddannelse, og efter en optræden i Hollywood mødtes hun med komponisten Toscanini, som bag scenen fortalte hende at hun var den mest rytmisk begavede kunstner, han havde set i sit liv.

I 1947 vendte Carmen Amaya tilbage til Europa som en verdensstjerne. Da hun landede i Madrid, bød diktatoren Franco hende modvilligt velkommen, og ved hendes optræden i London tog den engelske dronning imod hende, og dagen efter var overskriften i The Times "Two Queens Face To Face". Hun fortsatte med at turnera i Europa, Sydamerika og USA gennem 1950'erne indtil hun trak sig tilbage. Carmen Amaya døde som 50-årig i 1963 af nyresvigt.

Filmografi
 1935 - La Hija de Juan Simón (J.L.Sáenz de Heredia & N.M. Sobrevila, Spanien)
 1936 - Don Viduo de Rodríguez (G. Mihura, Spanien)
 1939 - María de la O (Francisco Elías, Spanien)
 1942 - Aires de Andalucía ((J. Luis Cabezas, Spanien)
 1942 - Maravilloa del toreo (Rafael Sevilla, Mexico)
 1942 - Panama Hattie (Harry Joe Brown, USA)
 1942 - Silk, Blood and Sunshine (Fernando A. Rivero, Mexico)
 1944 - Carmen Amaya and her troupe of Gypsy Dancers and Musicians (USA)
 1944 - Knickerbocker Holiday (Harry Joe Brown, USA)
 1944 - Follow the Boys (A. Edward Sutherland, USA)
 1944 - Dreams of Glory (Harry Joe Brown, USA)
 1945 - Los Amores de un Torero (José Díaz Morales, Mexico)
 1945 - See my Lawyer (Edward F. Cline, USA)
 1953 - Quand te tues-tu? (Émile Couzinet, Frankrike)
 1954 - Dringue, Castrito y la lámpara de Aladino (Luis Moglia Barth, Argentina)
 1958 - Música en la Noche (Tito Davison, Mexico)
 1963 - Los Tarantos (Rovira Beleta, Spanien)

Litteratur
 Queen of the gypsies: the life and legend of Carmen Amaya - Sevilla, Paco 1999

Eksterne henvisninger

 Youtube-klip med dansenummer af Carmen Amaya
 Spansksproget dokumentar om Carmen Amaya

Flamencomusikere
Dansere
Sangere fra Spanien
Personer fra Barcelona
Skuespillere fra Spanien


text:
Ferrari F93A – samochód Formuły 1 zespołu Ferrari, zaprojektowany przez Jeana-Claude'a Migeota, Steve'a Nicholsa, Johna Barnarda i George'a Rytona na sezon 1993. Samochód był napędzany silnikiem Tipo 041 o mocy 720 KM. Kierowcami byli ścigający się od dwóch lat w Ferrari Jean Alesi, oraz przychodzący z McLarena Gerhard Berger, który zastąpił Ivana Capellego. Ważną zmianą było zastosowanie aktywnego zawieszenia. Komponent ten sprawiał problemy.

Samochód nie był znacznie bardziej udany od poprzednika (F92A). Nadal głównymi problemami były stosunkowo niewielka szybkość samochodu oraz wysoka awaryjność. Wskutek tego kierowcy zespołu zdobyli 28 punktów w całym sezonie (w tym 3 miejsca na podium), to jest o 7 więcej, niż w sezonie 1992. Tak, jak w poprzednim sezonie, Ferrari zajęło czwarte miejsce w klasyfikacji konstruktorów. Tym razem najgroźniejszym konkurentem Ferrari był Ligier.

Wyniki

Przypisy

Linki zewnętrzne
 Dane techniczne samochodu
 Statystyki samochodu

F93A


text:
This Is the Law was a Canadian panel game show which aired on CBC Television from 1971 to 1976.

It presented short, humorous vignettes supposedly set in various towns and cities across Canada which ran with musical accompaniment rather than a soundtrack, and challenged panelists to guess which (obscure) law of that particular region was being broken by the "Lawbreaker" character (portrayed by Paul Soles), who always got arrested at the end of the vignette (Robert Warner starred as the police officer). The vignettes were quite subtle, and more often than not, despite many guesses, the panelists were unable to come up with the law that was actually being broken, as the laws featured were generally archaic - though, at the time of production, still on the books in the featured communities. (An example: in one vignette, the Lawbreaker is seen wearing a caveman-style costume at an event and engaging in dubious behavior before being suddenly arrested. After the panel failed to correctly identify the indiscretion, Willis indicated it was because the Lawbreaker's costume did not fully cover his chest and in the Canadian locale where the vignette was set, it was illegal for individuals of any gender to expose their nipples in public.)

The vignettes alternated with depictions of actual court cases, presented in a series of still cartoons, in storyboard format, with narration. The narrator would end by asking a question about how the judge eventually ruled. The four panelists would each guess what the judge decided, and why, and each panelist would conclude by lighting up a large "Yes" or "No" in front of his or her seat. After all four panelists had guessed, the answer would be revealed.

Paul Soles was the first show host for the initial 1971 summer episodes. Austin Willis became host from the regular 1971 fall season until the end of the series.

Cast

Panelists
Julie Amato (1976)
Bill Charlton (businessman by profession)
Susan Gay (1971–1972)
Susan Keller (1972–1975)
Madeline Kronby (June–August 1971)
Dini Petty (1971)
Hart Pomerantz (lawyer and comedian by profession)
Larry Solway (1971–1975)

Supporting vignette actors
Paul Bradley
Valri Bromfield
Eric Clavering
Trudy Desmond
Robert McHeady
Monica Parker

External links
Queen's University Directory of CBC Television Series: This is the Law, accessed 14 August 2006,  accessed 16 May 2016

1970s Canadian game shows
Canadian legal television series
CBC Television original programming
1971 Canadian television series debuts
1975 Canadian television series endings