text:
La Mosaicarum et Romanarum legum collatio (en français Comparaison des lois de Moïse et des lois romaines), ou selon le titre donné dans les manuscrits Lex Dei quam Deus præcepit ad Moysen (titre d'ailleurs inexact, sans doute interpolé), est une brève compilation juridique de l'Antiquité tardive, ayant pour objet de montrer les concordances entre des lois du Pentateuque (lois dites « de Moïse ») et les lois romaines.

Description
Le texte tel qu'il nous est parvenu est organisé en seize titres (le premier divisé en deux) :

 les homicides volontaires (De sicariis) / les homicides par accident (De casualibus homicidis) ;
 les actes de violence grave (De atroci injuria) ;
 les droits et les cruautés des maîtres envers les esclaves (De jure et sævitia dominorum) ;
 les adultères (De adulteriis) ;
 les débauches (De stupratoribus) ;
 les mariages incestueux (De incestis nuptiis) ;
 la punition des voleurs (De furibus et de pœna eorum) ;
 le faux témoignage (De falso testimonio) ;
 l'exclusion du témoignage des parents (De familiaris testimonio non admittendo) ;
 les dépôts (De depositis) ;
 les voleurs de bétail (De abigeis) ;
 les incendiaires (De incendiariis) ;
 le déplacement des bornes (De termino amoto) ;
 les ravisseurs (De plagiariis) ;
 les astrologues, sorciers et manichéens (De mathematicis, maleficis et manichæis)  ;
 les successions des intestats (De legitima successione).

Chaque titre se présente de la manière suivante : d'abord le texte de lois bibliques empruntées à lExode, au Lévitique ou au Deutéronome (donné en traduction latine condensée, jamais tiré de la « Vulgate ») ; ensuite des textes juridiques romains, qui sont des extraits d'ouvrages des cinq juristes de référence mentionnés dans la Loi des citations (le Liber singularis de adulteriis de Papinien, les Libri sententiarum et le Liber singularis de pœnis de Paul, le De officio proconsulis et d'autres traités d'Ulpien, Modestin et Gaïus), et des constitutions impériales puisées dans les codes Grégorien et Hermogénien (plus quelques novellæ constitutiones dont la plus tardive est de 390). Les extraits des juristes sont généralement cités avant les constitutions. Les références aux codes et aux livres de juristes sont données exactement. L'ordre des matières correspond à la seconde partie du Décalogue (ou aux ch. 20 et 21 de l' Exode).

 Histoire du texte
L'ouvrage ne fait l'objet d'aucune citation dans la littérature de l'Antiquité tardive. La première référence qui soit conservée se trouve dans le De divortio Lotharii et Teutbergæ de l'archevêque Hincmar de Reims (v. 861) : il fait des citations des titres 5 et 6, en les nommant, mais en les numérotant 6 et 7 (sans doute parce que la copie qu'il utilisait divisait le titre 1 en deux) ; d'autre part il renvoie à l'ouvrage par l'expression « in primo libro legis Romanæ ». Cette désignation est sûrement due au fait qu'il utilisait un codex de textes juridiques romains dont la Collatio formait la première partie (suivie peut-être de l'''Épitomé de Julien et du Bréviaire d'Alaric).

Trois manuscrits médiévaux du texte nous sont parvenus : l'un conservé à Berlin (), daté de la fin du , où la Collatio se trouve après lÉpitomé de Julien et avec un certain nombre d'autres Novelles ; un autre conservé à Vienne ( ; à Salzbourg, , jusqu'en 1822), daté de la fin du , où la Collatio se trouve à la fin, après une série de Novelles et quelques autres textes juridiques ; et un autre conservé dans la bibliothèque du chapitre de Verceil (), de la même époque, où la Collatio se trouve aussi à la fin, après divers extraits du Corpus juris civilis, l' Épitomé de Julien et un traité théologique De incestis. Le texte le plus complet est celui de Berlin, ensuite celui de Vienne, enfin celui de Verceil. Les trois sont très proches, viennent du nord de l'Italie, et dérivent très probablement d'une même source.

Le texte fut édité pour la première fois par Pierre Pithou à Paris en octobre 1572, à partir d'un manuscrit qu'il déclare provenir « ex antiquissima Sequanorum aut Mandubiorum bibliotheca », expression fort obscure. Dans la préface (datée « Paris,  ») de son édition du Digeste (Anvers, 1575), Louis Le Caron cite la Collatio, qu'il a trouvée, dit-il, dans un « codex Bibliothecæ Dionysianæ », c'est-à-dire à l'Abbaye de Saint-Denis ; le texte est le même que celui de Pithou. Il existe dans la bibliothèque de l'Université de Leyde un manuscrit de la main de Joseph Juste Scaliger () qui est très probablement recopié sur celui de Pithou. Ce dernier a ensuite disparu jusqu'en 1837 : cette année-là eut lieu la vente de la bibliothèque de la duchesse de Berry au château de Rosny, et c'est alors que la Bibliothèque royale de Prusse acquit le manuscrit de Berlin dans lequel les spécialistes s'accordent à reconnaître celui de Pithou. Entre-temps, la même année 1822, les deux autres manuscrits actuels avaient été repérés à Salzbourg et à Verceil. Friedrich Blume, qui édita le texte à Bonn en 1833 après la découverte de ces deux manuscrits, compte vingt éditions précédant la sienne depuis celle de Pithou (dont trois éditions séparées en 1573, 1574 et 1656, les autres dans des recueils de droit romain).

 Date et auteur
.

Un autre point débattu est de savoir si l'auteur était juif ou chrétien, la deuxième hypothèse étant généralement retenue. La formule Scitote jurisconsulti (VII, 1, 1) indique peut-être qu'il n'était pas juriste de profession, mais plutôt, s'il était chrétien, un ecclésiastique. Les érudits français du  (Pierre Pithou, Louis Le Caron, Jacques Cujas, Isaac Casaubon) donnaient comme nom d'auteur « Licinius Rufinus » : selon Pithou, c'était sur l'indication de Jean du Tillet, l'évêque de Saint-Brieuc, puis de Meaux (« Joannes Tilius Meldensis episcopus »), qui avait vu le texte en 1544, on ne sait sur quel manuscrit.
. Au , Eduard Huschke a soutenu que l'auteur pouvait être Rufin d'Aquilée, hypothèse fragile supposant que le nom donné par Pithou ne soit pas une simple erreur d'attribution. De nos jours, la Collatio est généralement présentée comme anonyme.

 Édition
 Robert M. Frakes, Compiling the Collatio Legum Mosaicarum et Romanarum in Late Antiquity'' (introduction historique, texte latin révisé, traduction anglaise, commentaire historique et juridique), Oxford University Press, 2011.

Notes et références

Histoire du droit
Droit romain
Histoire de l'Italie
Droit en Italie
IVe siècle


text:
IC 4662, also known as ESO 102-14 is an irregular galaxy located in  the constellation Pavo 7.96 million light years away.  It was discovered by Robert Thorbun Ayton Innes in 1901.  It has a diameter of 7000 light years and an angular size of 3.2' x 1.9'.

IC 4662 is part of a Hubble study of starbursts in nearby, small, or dwarf, galaxies.  Based on this study, astronomers have found that starbursts continue 100 times longer than first thought, lasting 200 million to 400 million years.  These galaxies show that starbursts are not isolated events, but sweep across a galaxy.  On the Hubble image is one of the H II regions of the galaxy.

References

4662
Irregular galaxies

Attribution This article contains text copied from https://spacetelescope.org/images/opo0919d/ credit NASA, ESA and K. McQuinn which is available under a CC-BY-4.0 license
Pavo (constellation)

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
La Defensa de Gai Rabiri, acusat d'alta traïció () és el discurs de Ciceró en defensa d'un dels senadors més importants de Roma, Gai Rabiri, que fou acusat de participar en l'assassinat de Luci Apuleu Saturní, un tribú de la plebs que era considerat un demagog. L'acusació es va produir per part de Tit Labiè, també tribú de la plebs, que poc després seria el lloctinent de Cèsar a la Gàl·lia.

El discurs fou pronunciat l'any 63 aC, segons esmenta Ciceró en una carta a Àtic, on parla de les orationes quae consulares nominarentur («discursos que van ser pronunciats com a cònsol»). En la mateixa carta, escrita el juny de l'any 60 aC, es diu que els discursos dels quals havia parlat foren publicats poc després.

Com veurem més endavant, aquesta greu acusació —perduellio era el terme que designava el delicte d'alta traïció, el qual és definit com el delicte que podria posar en perill la seguretat de Roma— no era més que, primerament, una maniobra política que veurem en detall més endavant, i en segon lloc, un assumpte personal de Labiè pendent de resoldre, ja que juntament amb Saturní, havia estat assassinat un oncle seu. Aquesta intenció es remarca pel fet que, des d'aquells esdeveniments, ja havien passat 37 anys, i a més, l'acusació es va produir després del fracàs del projecte de la llei agrària, motiu que indueix a pensar que fos, com hem dit, una maniobra política.

S'ha arribat a dir que el major èxit i qualitat de Ciceró com a orador es produeix en aquest discurs en defensa a Rabiri. No obstant, es diu que això també va ocórrer en els discursos de la llei agrària contra Rul·lus.

Context

El discurs fou pronunciat l'any 63 aC, una època difícil per a l'orador, ja que Cèsar va esdevenir pretor i per a l'ambició de seguir ascendint en el poder, Ciceró li era un obstacle. Així doncs, segons explica Suetoni, va subornar Labiè perquè portés Rabiri a judici. Aquest fou condemnat per perduellio i anava a ser jutjat per dos comissaris (duumuiri perduellionis), els quals primerament es triaven per atzar, però en aquest cas foren el mateix Cèsar i un parent seu. Així doncs, Rabiri, davant la impossibilitat de defensar-se i veient que moriria fuetejat i crucificat, va apel·lar al poble, i Quint Hortensi i Ciceró acudiren en la seva defensa. Pel que sembla, Hortensi s'encarregà sobretot de provar que Saturní no havia estat assassinat per Rabiri, sinó per un esclau anomenat Esceva, mentre que la defensa de Ciceró fou més complexa i digna d'anàlisi, degut a, per una part, l'amistat amb Rabiri, i per l'altra, el deure com a cònsol de defensar les institucions polítiques i el seu funcionament. Cal destacar també la importància d'aquesta tasca per a Ciceró: Catilina conspirava amb els homes de classe senatorial per arribar a ser cònsol ja per vies il·legítimes, i l'orador havia d'estar alerta. De fet, com hem esmentat anteriorment, l'acusació sembla més una maniobra política pel poc temps que feia que s'havia vist frustrat el projecte de la llei agrària de Rul·lus gràcies a Ciceró.

El suposat crim per part de Rabiri l'any 100 aC, en el sisè i últim consolat de Gai Mari. Aquest any va estar caracteritzat per la crisi, ja que s'havien produït nombrosos intents de revolta deguts a una situació de constant tensió. En primer lloc, Saturní havia proposat una llei agrària la qual havia de ser aprovada pels membres del senat en cinc dies, ja que en cas contrari, el membre seria expulsat i obligat a pagar una multa. Mari va acordar amb Metel no aprovar-la. No obstant això, a l'hora de la veritat, la va aprovar, traint Metel, el qual acceptà la seva expulsió sense revoltar-se amb els seus amics. Així doncs, Saturní va seguir proposant reformes i va ser elegit tribú de nou. En aquest moment, Glàucia, que optava al consolat juntament amb Marc Antoni i Gai Memmi, va decidir, juntament amb Saturní, assassinar aquest últim, ja que podia guanyar les eleccions. Arran d'aquests fets, el senat va decidir fer un cop d'estat, forçant la detenció dels cònsols resultants. En aquest entorn de revolta, Glàucia, Saturní i Saufeu van decidir refugiar-se al Capitoli, on es van rendir a Mari, que els va donar protecció, ja que, a més, els havien tallat l'aigua. Tot i així, no es va poder impedir que un grup de revoltats radicals entressin i els matessin igualment. Suposadament, l'esclau Esceva fou qui els va matar, però trenta-set anys després d'aquests fets, va ser quan Labiè, subornat, va acusar Gai Rabiri d'haver comés aquest assassinat.

Estructura
 : Es presenta el motiu de la defensa com un deure per l'amistat i un deure polític per l'Estat. Exposa que realment els motius de l'acusació no són personals, sinó una maniobra per enderrocar els principis de la República. Ciceró defensa (1-4) que Rabiri no ha comès tal crim, però que tant de bo l'hagués comès, perquè seria digne d'elogi per haver assassinat algú que anava contra l'Estat. Finalment (5), demana el suport dels déus i del tribunal.
 : L'orador critica Labiè (6) per haver-li concedit tan sols mitja hora per pronunciar la seva defensa, i també critica alguns càrrecs que Labiè li ha esmentat per robar-li temps (6-9). Llavors (10-17) exposa que ell estima el poble més que Labiè, el perquè, i que el càstig que Labiè vol infringir els rebaixaria a una condició per sota els mateixos esclaus. Aleshores es parla de l'assassinat de Saturní, i tot i que s'ha demostrat que no el va cometre, Ciceró insisteix que si ho hagués fet, seria digne d'elogi i el recompensaria (18-19). Planteja doncs (20-24) que Rabiri va prendre la decisió correcta quan va decidir defensar la pàtria i la seva seguretat per sobre de qualsevol altre opció. Totes les alternatives possibles que proposa eren unir-se a Saturní i posar en perill l'Estat, amagar-se i donar la pitjor imatge (covardia), o unir-se als boni ciues i defensar Roma seguint les ordres del cònsol. Llavors (24-27), Ciceró planteja el cas en el qual Labiè s'hagués trobat en la posició de Rabiri i pregunta què hauria fet. També diu (28) que als morts que van fer actes equivalents, ja no se'ls jutja, sinó que se'ls honra i s'intenta imitar-los. Així doncs, per què s'hauria de condemnar Rabiri per quelcom així? Finalment (29-31), defensa, quant als vius, que si es condemna al cònsol, s'han de condemnar tots els vius que hagin intervingut. No obstant, torna a remarcar que si realment ell hagués comés aquest assassinat, hauria de ser recompensat en realitat.
 : Fa una analogia (31-35) entre la situació present i la de fa trenta-set anys, dient que el perill no és d'una insurrecció, sinó d'una acusació malèvola, i en lloc de cridar als ciutadans a les armes, els crida a votar per Rabiri, el qual (36-37) sols demana ser enterrat amb honor. Finalment (38), acaba el seu temps havent demostrat la seva lleialtat com a amic i com a cònsol.

Acusació i defensa
Parant atenció a la denúncia, té sentit el fet que la personalitat subornada per acusar fos Labiè, ja que no sols estava de part de Cèsar, sinó que també amb ell hi havia la garantia d'un major èxit a l'hora d'inculpar, pel fet que el dia que Saturní fou assassinat, també ho va ser el seu propi oncle. Així doncs, es va tramar la denúncia per perduellio, degut a la sacrosanctitas ("inviolabilitat") d'un tribú de la plebs, però situada en un context directament religiós —tenint present que en aquella època a Roma, el dret i la religió estaven força lligats— per assegurar-se més l'èxit. Llavors, amb aquesta dura acusació i amb Cèsar i el seu parent com a duumuiri perduellionis, ràpidament Rabiri va ser declarat culpable, moment en el qual va apel·lar al poble.

Ara bé, en segon lloc, trobem la defensa d'Hortensi i Ciceró. Com hem dit, Hortensi s'encarregà d'exculpar l'acusat amb proves. Tot i així, l'objectiu del discurs de Ciceró pot semblar, en un principi, ambigu. Per una banda, si ens centrem més en la peroratio, les primeres frases i les últimes del discurs, semblaria que l'objectiu principal és la protecció de Rabiri per un deure purament judicial i d'amistat. No obstant això, el rerefons real del discurs de l'orador és la política: la defensa de les institucions —fet que, per cert, és el tema troncal de l'obra—, el seu funcionament i la seva actuació quan es requereix. Critica durament el sistema dels duumuiri, deixant clar que la seva única funció és matar ciutadans i que és una resta d'un procediment bàrbar. Es diu també que el judici, en realitat, va ser en contra del mateix Ciceró, el qual s'havia de defensar contínuament dels populares.

Procediment i resultat final del judici

Quant al procediment, abans del judici en qüestió, hi va haver dos debats en el senat, un per decidir el tribunal que jutjaria Rabiri i l'altre per resoldre quin procés se li aplicaria. En això les fonts estan d'acord. On es perd l'acord és a l'hora de determinar quants judicis hi van haver en total, ja que Dió i Suetoni diuen que n'hi va haver un i Ciceró defensa que van ser dos. En cas de ser dos judicis, no se sap realment quin va anar primer i quines condemnes resultaren en cada cas; els estudis realitzats sobre aquest assumpte no poden fer més que proposar hipòtesis. Es discuteix també si el discurs de Ciceró formaria part un procés judicial complet o sols d'un tràmit previ —segons Boulanger, formaria part del principi del judici com a tal—, si es va produir més d'una actio, quin va ser l'ordre real de tots els fets, entre moltes altres qüestions.

Fos com fos, finalment, va ser absolt, no sense abans la intervenció de Metel, que ens explica Dió Cassi, per dissoldre l'assemblea abans que aquesta votés (fet que, igualment, no va alterar-ne el resultat). La seva absolució se sap gràcies a la posterior adopció de Pòstum, ja que si hagués estat finalment exiliat, no hagués pogut fer aquesta acció.

Transmissió textual
Quant a la transmissió textual d'aquesta obra, ha hagut de superar moltes dificultats per arribar fins als nostres dies. Es van trobar dos palimpsestos a la Biblioteca del Vaticà molt mal conservats: Un d'ells amb els fragments 16, 17, 18 i la primera línia del 19. L'altre contenia la darrera pàgina de la peroració. Després del , gràcies a l'humanista Poggio, es van trobar els 31 primers paràgrafs del discurs. A més, es disposa de l'ajuda de diversos còdexs que foren corregits i conservats, tot i que la situació general era desfavorable, ja que la còpia d'un dels manuscrits feta per Poggio es va perdre, i el manuscrit en qüestió del qual s'havia fet la còpia estava tan mal conservat que ni contenia ja el discurs com a tal. Un dels còdexs del qual s'han fet més correccions i còpies és el Laurentià (el qual es pren com a base), i un exemple dels menys corregits és el còdex Ambrosià. Finalment, cal destacar l'edició especial de la Universitat de Cambridge, la qual no té aparat crític, però està acompanyat d'un ric comentari, una llarga introducció i un apèndix en relació a les qüestions sobre el dret tractades en el Pro Rabirio.

Cal dir també, de manera general, que està estretament lligada als discursos pronunciats contra Rul·lus, De lege agraria contra Rullum, anteriorment esmentats.

Notes i referències

Bibliografia

Enllaços externs
 The latin library: Text en llatí
 Perseus Digital Library: Text en anglès

Discursos de Ciceró
Literatura llatina


text:
Elisabeth Aman (geboren als Elisabeth Volkart am 11. Januar 1888 in Winterthur; † 22. Januar 1966 in Kilchberg ZH) war eine Schweizer Schriftstellerin.

Leben
Elisabeth Aman war die Tochter des Georg Gottfried Volkart-Ammann (1850–1928) und der Molly († 1901), geborene Ammann. Ihre drei Brüder starben im Kindesalter. Ihr Vater vermachte seinen drei Töchtern Nanny Wunderly (1878–1962), eine langjährige Gönnerin und nahe Vertraute von Rainer Maria Rilke, Elisabeth und Marguerite (1897–1987), eine Biogärtnerin und Aquarellistin die mit Hans Bühler verheiratet war, das Schloss Seeburg in Kreuzlingen. Elisabeth Aman hatte durch ihr Elternhaus schon früh Kontakt mit bedeutenden Schriftstellern und Künstlern.

Elisabeth Aman war mit dem Juristen Charles Heinrich (1882–1941) verheiratet und lebte in den ersten Ehejahren in England. Zusammen hatten sie vier Söhne und eine Tochter. Durch dem Tod ihres Mannes geriet sie in eine schwere seelische Krise. Fünf Jahre später verlor sie ihren ältesten Sohn bei einem Flugzeugabsturz. Der Freund von Rainer Maria Rilke, Max Picard, mit dem sie eng verbunden war, ermutigte sie zum Schreiben.

1952 veröffentlichte sie im Alter von 63 Jahren nach jahrzehntelanger Vorarbeit ihr Hauptwerk, den umfangreichen historischen Roman Das Vermächtnis. Den Roman schrieb sie zum grössten Teil zurückgezogen in einem Turmzimmer auf dem familieneigenen Schloss Seeburg. Der Roman wurde von der Kritik anerkennend aufgenommen, und sie erhielt für ihn 1952 einen mit 1500 Franken dotierten Preis der Schweizerischen Schillerstiftung.

Bei den Lesern aber hatte er nur geringen Erfolg, was an der Thematik (Ereignisse in einem französischen Dorf im 19. Jahrhundert), am schieren Umfang oder an der ungewöhnlichen, den Konventionen der Erzählweise historischer Romane nicht entsprechenden Erzählstruktur liegen mag. Es soll in der Schweiz auch spezifische Vorbehalte gegen die Autorin gegeben haben. So wurde dem Verleger Hermann Rinn auf einer Buchmesse erklärt, es «finde ein eigentlicher Boykott des Romans statt, man nehme es der Autorin übel, dass sie, eine reiche Frau, die es nicht nötig habe, jetzt noch anfange zu schreiben». Von der ersten Auflage wurden weniger als 1000 Exemplare verkauft. Die restlichen kaufte Elisabeth Aman Jahre später dem Verleger zu einem hohen Preis ab.

Die Erzählung selbst umfasst eine Rahmenhandlung, in der ein Manuskript in die Hände eines jungen Amerikaners gelangt, das die Schicksale eines Comte d'Egrenay, Seigneur de Corbeville, behandelt, der in der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts lebte. Dieser Hauptteil des Romans stellt in 15 Kapiteln Ereignisse dar, die sich über mehrere Jahrzehnte hinweg zutrugen und zahlreiche Figuren erfasst, deren Lebensfäden miteinander und mit dem unter Mordverdacht verhafteten und schliesslich zu Unrecht verurteilten Protagonisten verknüpft sind.

Zu den möglicherweise den geringen Erfolg des Romans beim Lesepublikum bedingenden Eigentümlichkeiten gehört auch, dass er eigentlich ahistorisch ist. Das heisst, dass er sich einer historischen Einordnung und zeitlichen Fixierung von Ereignissen und Umständen immer wieder entzieht, indem methodisch Bezüge und Identitäten im Unklaren gelassen werden. Hiedurch ist, was oberflächlich als «historischer Roman» erscheint, eigentlich eine zeitlose Erzählung. Diese beschreibt mit Genauigkeit und Detailreichtum das Leben der Bauern und der «kleinen Leute» in der ländlichen Provence eines vergangenen Jahrhunderts. Eines der wenigen angegebenen Jahresdaten ist dementsprechend 1900 als Todesjahr des Autors des Manuskripts, als Jahrhundertwende zugleich die Grenze zwischen der Zeitlosigkeit einer präindustriellen Provence in der Binnenhandlung und der in der Moderne angesiedelten Rahmenhandlung markierend.

Die Erzählung Manuel und das Mädchen erschien 1952 im selben Münchner Verlag Hermann Rinn.

Die Berner Literaturkritikerin Elsbeth Pulver (1928–2017) gab 1997 Das Vermächtnis in der Reihe «Schweizer Texte» aus dem Paul Haupt Verlag erneut heraus, mit ausführlichen Erläuterungen zum Werk und Leben der Autorin versehen. Pulver konnte sich auf direkte Zeugnisse des 1918 geborenen Sohnes der Schriftstellerin, Thomas Aman, stützen.

Elisabeth Aman ist auf dem Friedhof Enzenbühl bei Zürich bestattet.

Werke
 Das Vermächtnis. Die Schicksale des Comte d'Egrenay, genannt Dreifuss. Roman. Rinn, München 1951. Nachdruck: Haupt, Bern u. a. 1997, ISBN 3-258-05644-7.
 Manuel und das Mädchen. Erzählung. Rinn, München 1952. Nachdruck: Haupt, Bern 2003, ISBN 3-258-06666-3. Weiterer Nachdruck: Chronos, Zürich 2003, ISBN 3-0340-0681-0.

Auszeichnungen
 1952: Preis der Schweizerischen Schillerstiftung für Das Vermächtnis

Literatur
 Sabine Doering: Die Enthistorisierung der Geschichte. Elisabeth Amans Roman "Das Vermächtnis" (1951). In: Marianne Henn (Hrsg.): Geschichte(n) – erzählen: Konstruktionen von Vergangenheit in literarischen Werken deutschsprachiger Autorinnen seit dem 18. Jahrhundert. Wallstein, Göttingen 2005, S. 53–67.
 Anton Krättli: Ein wiederentdecktes Meisterwerk – Elisabeth Amans Roman «Das Vermächtnis». In: Schweizer Monatshefte – Zeitschrift für Politik, Wirtschaft, Kultur. Bd. 78 (1998), Heft 9, S. 47–50 (Digitalisat).
 Anton Krättli: Zu Unrecht vergessen – Zur Neuausgabe einer Novelle von Elisabeth Aman.  In: Schweizer Monatshefte – Zeitschrift für Politik, Wirtschaft, Kultur. Bd. 84 (2004), Heft 2–3, S. 59,  (zu Manuel und das Mädchen)
 Charles Linsmayer: Aman, Elisabeth. In: Wilhelm Kühlmann (Hrsg.): Killy Literaturlexikon. Autoren und Werke des deutschsprachigen Kulturraumes. 2., vollst. überarb. Aufl. de Gruyter, Berlin 2008, S. 121 f., online.
 Elsbeth Pulver: Nachwort zur Neuausgabe von Das Vermächtnis. Haupt, Bern u. a. 1997, ISBN 3-258-05644-7, S. 593–653.
 Kurt Ruh: «Das Vermächtnis» von Elisabeth Aman. In: Zeitschrift für deutsche Philologie. 108 (1989), S. 244–263.

Weblinks

 Aman-Volkart, Elisabeth: Briefnachlass Elisabeth Aman-Volkart im Schweizerischen Literaturarchiv

Einzelnachweise

Autor
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Deutsch)
Literatur (Schweiz)
Roman, Epik
Erzählung
Person (Kanton Zürich)
Schweizer
Geboren 1888
Gestorben 1966
Frau


text:
Бу́ргдорф () — невключённая территория в округе Айдахо, штат Айдахо, США. Бургдорф был основан в 1870 году одноимённой семьёй в качестве курорта на геотермальном источнике. В 1945 году в Бургдорфе было открыто почтовое отделение, ныне не работающее. В 1972 году Бургдорф был внесён в Национальный реестр исторических мест. Бургдорф располагается приблизительно в 24 километрах от городка Уоррен.

Примечания

Невключённые территории Айдахо
Населённые пункты округа Айдахо


text:
Пиргос — небольшой город на Кипре. Официально состоит из двух деревень: Като Пиргос () и Пано Пиргос (). Население около 3000 жителей. Пиргос является единственным городом из находящихся в заливе Морфу, контролируемым правительством Республики Кипр. Благодаря своему расположению, в окружении гор Троодос, турецкого эксклава Коккина и «зеленой линии», это изолированный и труднодоступный район, поэтому туристический сезон проходит только в августе во время летних каникул. На «зелёной линии» около Като Пиргос запланировано создание контрольно-пропускного пункта для облегчения поездок в Никосию, но эти планы пришлось отложить на некоторое время.

Примечания

Населённые пункты района Лефкосия


text:
Das Fasson (IPA: [], , [], ) ist ein bestimmendes Modeelement des Vorderteils eines Herrenanzugs oder -mantels, das aus Kragen und Revers gebildet wird.

Hingegen bedeutet die Fasson den allgemeinen Schnitt eines Kleidungsstücks sowie die Form bei Polstermöbeln.

Variationen
Differenzierungen des Fassons entstehen vor allem durch die Spiegelnaht und den Kragenabstich (Crochet):
 Das C-Fasson bei Anzügen und Sportsakkos hat ein spitzwinkliges Crochteck, auch Crochetwinkel, das zu einer geraden oder gebrochenen Spiegelnaht verwendet werden kann.
 Beim Spitzfasson sind Kragen- und Reversecken von Sakkos, Anzügen und Mänteln besonders spitzwinklig geschnitten.
 Das Kleeblatt-Fasson für sportliche Herrenmäntel zeichnet sich durch gerundete Ecken aus, an Kragen und Revers verschiedener Größe. Es ist eine Variante des Slipon-Fassons.
 Der Slipon ist ein City- oder Stadtmantel, als Wettermantel bevorzugt für die Übergangszeit gedacht. Er hat eine verdeckte Knopfleiste und den für ihn typischen tellerförmigen Kragen, fast ohne Revers (Slipon-Fasson). In der Regel ist er einreihig geschnitten.
 Das Slip-Fasson an Jacken oder Mänteln mit eckig oder rund abgestochenem Kragen, der deutlich breiter ist als das kleine Revers, ist offen und geschlossen zu tragen.
 Der Schalkragen, die Alternative zum Reverskragen, ist eine runde Kragenform, bei der Oberkragen und Revers nahtlos miteinander verbunden sind. Zwei schalähnliche Streifen laufen von der hinteren Kragenmittennaht aus im Oberkragen um den Ausschnitt der Bekleidungsoberteile für Damen und Herren herum und kreuzen sich vorn am Verschluss, normalerweise in Brusthöhe. Die Form kann je nach Mode breiter, schmaler, gerollt, hochgestellt, umgeschlagen usw. gestaltet werden.

Einzelnachweise

Warenkunde der Bekleidung
Herren- und Knabenbekleidung


text:
Безбородьківський — ботанічний заказник місцевого значення. Об'єкт розташований на території Золотоніського району Черкаської області, село Безбородьки.

Охороняється масив багаторічних насаджень бархату амурського на березі р. Коврай.
Площа — 8,8 га, статус отриманий у 2007 році.

Джерела

 Рішення Черкаської обласної ради від 21.12.2007 №14-19/V
 Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України
 Конякін С.М. Ландшафтно-фітоценотична репрезентативність регіональної екомережі Черкащини на території лівобережного Придніпров'я./ С.М. Конякін, І.А. Чемерис //Людина та довкілля. Проблеми неоекології.- 2013, № 1-2. - С. 33-41.
 База даних Міндовкілля

Ботанічні заказники Черкаської області
Природоохоронні об'єкти, засновані 2007
2007 у Черкаській області


text:
Live at the Marquee ist ein jährlich stattfindendes Musikfestival in Cork, Irland.

Geschichte
Es wird seit 2005 zwischen Juni und Juli in Cork ausgetragen, nachdem die Stadt ein Jahr lang zur Kulturhauptstadt Europas ernannt wurde. Die Feierlichkeiten fanden bis 2007 auf der Monahan Road statt. Ab 2008 findet die Festivität im Marquee Tent an der Centre Park Road statt. Das Festival besteht aus unterschiedlichen Konzertgruppen auf verschiedenen Bühnen. Die Ticketpreise werden von den Künstler und deren Agenturen bestimmt.

Seit 2005 traten auf der Veranstaltung  Elton John, Anastacia, Diana Ross, Bob Dylan, Roger Waters, Eric Clapton, Lou Reed, Neil Young, Lady Gaga, Olly Murs und Sting auf.

Weblinks
 Offizielle Internetpräsenz (englisch)

Cork
Musikfestival in Irland
Erstveranstaltung 2005