text:
Die IPD Periquito (port.: "Wellensittich") war ein Segelflugzeug des brasilianischen Instituto de Pesquisas e Desenvolvimento.

Geschichte und Konstruktion
Der Luftfahrtingenieur José Kovacs entwarf während seiner Zeit am Instituto de Pesquisas e Desenvolvimento ein Segelflugzeug namens Periquito (auch als Periquito I bezeichnet). Ziel war es, ein kleines Segelflugzeug zu geringen Kosten zu entwickeln, das platzsparend transportiert und gelagert werden konnte. Die Periquito war als Schulterdecker mit konventionellem Leitwerk ausgelegt. Das geschlossene Cockpit befand sich vor den Tragflächen im Rumpf, der ebenso wie die Tragflächen, aus einer mit Stoff überzogenen Holzkonstruktion bestand. Unter dem Rumpf befand sich eine Gleitkufe, dahinter ein Rad sowie eine Gleitsporn am Heck. Die Tragflächen konnten zum Transport und zur Lagerung in weniger als einer Minute beigeklappt werden. Bei der brasilianischen Segelflugmeisterschaft 1957 erreichte die Maschine den zweiten Platz. Trotz dieses Erfolgs, überarbeitete Kovacs den Entwurf, wobei verschiedene Elemente neu konstruiert wurden. Die neue, nun als Periquito II bezeichnete Maschine flog noch 1957, wobei sie, im Gegensatz zum Ausgangsmuster, teilweise auch mit Sperrholz verkleidet war. Es sollen insgesamt 8 Periquito II gebaut worden sein, wovon 1990 noch zwei flogen.

Technische Daten

Siehe auch
 Liste von Flugzeugtypen

Literatur
 Roberto Pereira: Enciclopédia de Aviões Brasileiros, 1997, S. 204, ISBN 85-250-2137-7

Weblinks
 IPD Periquito I auf j2mcl-planeurs.net (englisch), abgerufen am 22. März 2018

Einzelnachweise

Segelflugzeug
Erstflug 1957


text:
Seven's Travels est le troisième album studio d'Atmosphere, sorti le .

L'album s'est classé  au Top Independent Albums,  au Top R&B/Hip-Hop Albums et  au Billboard 200.

La pochette originale représentait une jeune fille nue allongée dans un champ. Elle a été changée en une pochette blanche ressemblant à celle de l'album blanc des Beatles en raison de la mort de Marissa Mathy-Zvaifler, une jeune fille de 16 ans assassinée par un concierge lors d'un concert d'Atmosphere à Albuquerque le . Le meurtrier, Dominic Atkers, avait conduit la jeune fille dans les coulisses, lui faisant croire qu'elle allait rencontrer Sean Daley (alias Slug), le chanteur d'Atmosphere. Slug a dédicacé l'album à Marissa Mathy-Zvaifler et a relaté l'incident dans la chanson That Night qui apparaît sur l'album You Can't Imagine How Much Fun We're Having en 2005.

Liste des titres

Notes et références

Album d'Atmosphere
Album musical sorti en 2003
Album publié par Epitaph

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Coulter és una població dels Estats Units a l'estat d'Iowa. Segons el cens del 2000 tenia una població de 262 habitants.

Demografia
Segons el cens del 2000, Coulter tenia 262 habitants, 105 habitatges, i 66 famílies. La densitat de població era de 41,3 habitants per km².

Dels 105 habitatges en un 29,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,4% hi vivien parelles casades, en un 8,6% dones solteres, i en un 37,1% no eren unitats familiars. En el 27,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,5 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,14.

Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,9% tenia menys de 18 anys, un 7,6% entre 18 i 24, un 26,3% entre 25 i 44, un 20,6% de 45 a 60 i un 17,6% 65 anys o més.

L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 110 homes.

La renda mediana per habitatge era de 35.208 $ i la renda mediana per família de 38.958 $. Els homes tenien una renda mediana de 26.538 $ mentre que les dones 20.625 $. La renda per capita de la població era de 14.056 $. Entorn del 13,4% de les famílies i el 18,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

Poblacions més properes
El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

Referències

Entitats de població del comtat de Franklin (Iowa)


text:
Osvaldo Antonio Peralta Medina (2 de fevereiro de 1971) é um ex-futebolista profissional paraguaio que atuava como defensor.

Carreira
Osvaldo Peralta representou a Seleção Paraguaia de Futebol nas Olimpíadas de 1992.

Futebolistas olímpicos do Paraguai
Futebolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1992
Jogadores da Seleção Paraguaia de Futebol
Jogadores da Copa América de 1995


text:
Tamara Garina (Tiflis, Georgia, Imperio ruso, 15 de octubre de 1901-Ciudad de México, 19 de octubre de 1979), cuyo verdadero nombre era Tamara Hussey Schee, fue una actriz rusa, radicada en México. Debutó en la década de 1940 y trabajó tanto en el cine como en la televisión y en el teatro.

Es recordada por su pequeño pero significativo personaje de la prostituta vieja que simboliza a la Muerte en Los caifanes (1967), película de Juan Ibáñez, en donde compartió escenas con Sergio Jiménez, también se le recuerda por el personaje de la tía Susana en la cinta de terror Más negro que la noche (1975), dirigida por Carlos Enrique Taboada y por su participación en muchas otras películas y escenas de miedo como, por ejemplo, en películas de El Santo.

Filmografía

Cine
 ¡Pum! (1981)
 Morir de madrugada (1980) .... Casera anciana
 Milagro en el circo (1979)
 De nomás nosotros (1979)
 El jardín de los cerezos (1978)
 Vacaciones misteriosas (1977)
 Maten al león (1977)
 Divinas palabras (1977)
 El ministro y yo (1976) .... Tamarita
 Cuartelazo (1976)
 Más negro que la noche (1975) .... tía Susana
 Recodo de purgatorio (1975)
 Pistolero del diablo (1974) .... bruja
 Tráiganme la cabeza de Alfredo García (1974) .... abuela Moreno
 Viento salvaje (1974)
 Descenso del país de la noche (1974)
 Landrú (1973)
 La montaña del diablo (1973) .... La duquesa
 Había una vez un pillo (1973)
 Santo contra las lobas (1972) .... vieja loba
 Los cacos (1971)
 Pubertinaje (1971) .... (segmento "Una cena de Navidad")
 Las figuras de arena (1970)
 A Man Called Horse (1970) .... Mujer abandonada por la tribu Elk
 El despertar del lobo (1970)
 Mamá Dolores (1970)
 The Desperate Mission (1969)
 Cuernos debajo de la cama (1969)
 Santa (1969)
 The Candy Man (1969)
 El águila descalza (1969) .... Brigitte, paciente manicomio
 Anticlímax (1969) .... Invitada en una fiesta
 El hermano Capulina (1969)
 Las sicodélicas (1968) .... Tía Ermentrudis
 María Isabel (1968)
 Báñame mi amor (1968)
 Fando y Lis (1968) .... Papisa
 Los caifanes (1967) .... prostituta vieja/"fantasma del Correo" o La muerte
 Estrategia matrimonial (1967)
 El derecho de nacer (1966)
 Los mediocres (1966) .... (segmento "Las Cucarachas")
 Cuernavaca en primavera (1966) .... (segmento "El nido de amor")
 Los bienamados (1965) .... invitada en la fiesta (episodio "Tajimara")
 A Life in the Balance (1955) .... Doña Lucrecia
 Bailando en las nubes (1946)
 Viviana (1978) Telenovela .... Vera
 La bruja maldita (1967) Telenovela

Enlaces externos

Referencias

Nacidos en Tiflis
Actrices de México
Actrices de televisión de México
Actrices de cine de México
Emigrantes rusos hacia México
Fallecidos en Ciudad de México


text:
Der Frauengefängnisfilm, auch WIP-Film (Women in Prison), ist ein Subgenre des Exploitationfilms. Typische Beispiele dieses Filmgenres setzen auf Schockeffekte von Sex und Gewalt. Sie sind wesentlich stärker von Phantasien beeinflusst als vom realen Alltag in einem Frauengefängnis.

Die Rolle der Filme ist wie bei den meisten Exploitationfilmen filmhistorisch umstritten. Zum einen sind es zumeist billig produzierte Filme voller Klischees und männlicher heterosexueller Phantasien. Andererseits gehörten sie zu den ersten größeren Kinofilmen, die ein anderes Frauenbild transportierten als das der typischen Hausfrau. Unter anderem schufen sie Rollen für körperlich gewalttätige Frauen, die sich physisch gegen Männer durchsetzen können. Mittlerweile ist dies ein Standard des Action-Kinos. Sie machten lesbische Frauen zu wichtigen Trägern der Handlung. Die beiden großen Stars des Frauengefängnisfilms waren in ihren Rollen meist lesbisch.

Struktur
Der Plot der Filme ist meist einfach strukturiert: Eine größere Zahl gutaussehender Frauen wird in einem möglichst dreckigen und brutalen Gefängnis gefangengehalten. Ein banaler Vorwand gibt ihnen kurz vor Ende des Films die Möglichkeit, die Macht im Gefängnis an sich zu reißen und so für ein Happy End zu sorgen. Vor allem aber zielen die Filme ab auf zahlreiche Duschszenen, Catfights, Unterdrückung durch lesbische Wärterinnen und lesbischen Sex. Szenen dieser Art lassen sich mühelos in jede Filmhandlung integrieren.

Die Hauptrollen sind fast immer von klischeehaften Stereotypen geprägt: die gewalttätige lesbische Gefangene, die zusammen mit den Wärterinnen die Insassinnen des Gefängnis unterdrückt und zum Sex zwingt; das oft sehr junge und meist naive Opfer, das schon eine längere Zeit im Gefängnis einsitzt, sowie die unschuldig verurteilte Heldin, die die Unterdrückerin herausfordert und sich in einem meist gewalttätigen Ende auch durchsetzt.

Geschichte
Frauengefängnisfilme entwickelten sich in den 1930er Jahren als Melodramen, die oft eine ebenso klischeehafte Handlung mit der moralischen Motivation einer Charakterentwicklung bei späteren Filmen verbanden. Darin wurde die junge Heldin durch das Gefängnis wieder auf den "richtigen Weg" zurückgeführt.

Zum eigentlichen Klassiker des Genres wurde der Film Frauengefängnis (1950) mit Eleanor Parker. Im selben Jahr erschien in den USA auch So jung und so verdorben, eine typische Story über den Abstieg einer Jugendlichen. Unter dem Einfluss vor allem von semipornographischen Pulp-Romanen der 1950er Jahre hatten Frauengefängnisfilme ihren Höhepunkt in den B-Movies. In Revolte im Frauenzuchthaus (1955) prägte Ida Lupino den Charakter der bösen Wärterin. 1957 erschienen die Kolportage Mannstoll und gefährlich mit Gloria Castillo sowie Reife Blüten mit Mamie van Doren.

In den 1960er Jahren entstanden nur wenige WIP-Filme, darunter Mädchen hinter Gittern (1965). In dem Edgar-Wallace-Film Der Bucklige von Soho (1966) entpuppt sich ein Mädchenpensionat als Bordell-Gefängnis. In Love Camp 7 (1969) wurde erstmals der Missbrauch von Frauen in einem Nazi-Lager Gegenstand eines spekulativen Films und begründete das Subgenre der Naziploitation. Im selben Jahr erschien Der heiße Tod mit Maria Schell in der Hauptrolle.

The Big Doll House (1971) von Regisseur Jack Hill steht am Anfang des WIP-Revivals in den 1970er Jahren. Nur ein Jahr später folgte Hills The Big Bird Cage mit Pam Grier, die bereits 1971 in Frauen hinter Zuchthausmauern vor der Kamera gestanden hatte. In Das Zuchthaus der verlorenen Mädchen (1974) spielte Barbara Steele die sadistische Gefängniswärterin.

Nun überflutete eine Welle von WIP-Filmen die globalen Märkte. Mit Das Bambuscamp der gequälten Frauen (1973) steuerte auch das Hongkong-Kino einen wichtigen Beitrag zu dem Genre bei. Aus Großbritannien kam Das Haus der Peitschen (1974), aus Italien Ich, die Nonne und die Schweinehunde (1972) und Mädchen im Knast (1973). Mit Ilsa, She Wolf of the SS (1974), Frauen-Gefängnis (1975), dem gleichzeitigen Frauengefängnis 3 und Greta – Haus ohne Männer (1977) prägte Regisseur Jess Franco das Filmgenre.

Auch in den 1980er Jahren blieb die Faszination für gefangene Frauen ungebrochen, zum Beispiel in Mädchen hinter Gittern (1982) von Spezialist Tom de Simone. 1983 erschienen Das Frauenlager von Lutz Schaarwächter und das philippinische Straflager Fernost von Cirio H. Santiago, 1986 das Trash-Sequel Red Heat – Unschuld hinter Gittern, 1988 Die nackte Zelle.

Seit den 1970ern leben Frauengefängnisfilme bis heute als Nischenprodukt in der Pornographie fort. Diese äußert sich meist als Projektion männlicher, heterosexueller Phantasien auf lesbische Lustakte und sadomasochistische Elemente. Das lesbische Hauptmotiv des Genres ging auch in den Mainstream ein, wie etwa der Oscar-prämierte Film Chicago von 2002, die Anfangsszenen des Films Bandits oder in die RTL-Serie Hinter Gittern – Der Frauenknast.

Protagonisten
Bekannte Regisseure aus der Hoch-Zeit des Genres waren Jess Franco, Jack Hill und Bruno Mattei. Populäre Darstellerinnen waren Pam Grier oder Dyanne Thorne, die Hauptdarstellerin des vielleicht bekanntesten Films aus dem Genre: Ilsa, She Wolf of the SS.

Literatur
 Marsha Clowers: Dykes, Gangs, and Danger. Debunking Popular Myths about Maximum-Security Life. In: Journal of Criminal Justice and Popular Culture. Band 9, Nr. 1, 2001, , S. 22–30, (online (PDF; 56,08 kB); stellt Frauengefängnisfilme dem tatsächlichen Gefängnisalltag gegenüber).
 Birgit Hein: Frauengefängnisfilme. In: Sex am Arbeitsplatz (= Frauen und Film. Nr. 43). Stroemfeld/Roter Stern, Frankfurt am Main 1987, ISBN 3-87877-843-0, S. 22–26, .
 Judith Mayne: Caged and framed: The women-in-prison film. In: Judith Mayne: Framed. Lesbians, feminists, and media culture. University of Minnesota Press, Minneapolis MN u. a. 2000, ISBN 0-8166-3457-2, S. 115–146.
 Lynn Rapaport: Holocaust Pornography: Profaning the Sacred in Ilsa, She-Wolf of the SS. In: Shofar. An Interdisciplinary Journal of Jewish Studies. Band 22, Nr. 1, Fall 2003, , S. 53–79, .
 Suzanna Danuta Walters: Caged heat. The (R)evolution of women-in-prison films. In: Martha McCaughey, Neal King (Hrsg.): Reel knockouts. Violent women in the movies. University of Texas Press, Austin TX 2001, ISBN 0-292-75250-4, S. 106–123.
 Gregory A. Waller: Auto-Erotica: Some Notes on Comic Softcore Films for the Drive-in Circuit. In: Journal of Popular Culture. Band 17, Nr. 2, Fall 1983, S. 135–141, .
 Benedikt Eppenberger, Daniel Stapfer: Mädchen, Machos und Moneten. Die unglaubliche Geschichte des Schweizer Kinounternehmers Erwin C. Dietrich. Verlag Scharfe Stiefel, ISBN 3-033-00960-3, S. 102–105

Weblinks

 Encyclopedia of Women In Prison Films (engl.)

Filmgenre

Exploitationfilm
Frauen und Film


text:
Черангани () е серия от хълмисти възвишения в Кения,
попадащи в зоната на Източноафриканския рифт, в който спящите и затихнали вулкани се редуват със солени содени езера. Образуват хълмисто планинско плато в западната част на Рифтовата долина, играещо ролята на бариера между плодородните територии около град Китале и безплодните пустинни участъци на север от тях.

Възвишенията Черангани са четвъртата по височина планинска верига в Кения, включваща хълмове и високи планински върхове и представляваща най-високата, най-красивата и зрелищна част от рифтовата долина в Кения.

География и геология
Голямото централно плато е разделено от разседа на две части. На запад склоновете се спускат плавно към равнината Транс Нзоя, след която следва планината Елгон. На изток слизат стръмно до долината Керио, обявена за национален парк. На север се издигат до връх Чептокет в северния край на централна част на 3365 m надморска височина. Най-високият връх в планината е Камалагон с височина 3529 m над морското равнище.

За разлика от повечето планини в Кения и по рифта, хълмовете Черангани не са с вулканичен произход. Съставени са от метаморфни скали, с кварцитни била и хребети и епизодични жили от мрамор. Издигат се над гористи склонове и от три страни са заобиколени от стръмни скални масиви. Стръмните скали Elgeyo, които образуват западната стена на планинската верига, са често посещавани от алпинисти. Възвишенията са пресечени от пешеходни пътеки, които преминават през открити земеделски земи, през закътани долини и се издигат нагоре към залесени върхове. Почвите са умерено плодородни и добре отводнявани.

Хълмовете представляват вододел между водосборните басейни на езерата Виктория и Туркана. Част са от западния склон на Голямата рифтова долина и образуват горната част на водосбора на реките Нзоя, Керио и Туркуел. Реките, извиращи от Черангани и течащи на запад, са включени в речната система на река Нзоя, чиито води се вливат в езерото Виктория. Тези, протичащи на изток се вливат в реките Керио и Туркуел, чиито води достигат до езерото Туркана.

Всички главни пътища не надвишават надморската височина от 3000 m. През Черангани преминават два прохода. Единият е Кито, който пресича възвишенията през стръмнините Тот, а другият е Kapenguria-Marich, преминаващ покрай ужасяващо дълбока долина. Главният път е известен като шосе Черангани и е един от най-тежките, страховити и предизвикателни пътища в Кения.

Климат
Средногодишните валежи варират от 1200 mm в източната част до минимум 1500 mm в по-влажната западна част, където спират дъждоносните ветрове откъм езерото Виктория.

Защитени територии

По хълмовете са разположени серия от горски резервати, обхващащи 95 600 хектара. От тях 60 500 ха са заети от гори, а останалата част се състои от бамбукови формации, открити пасища, храсти, скали и голи хълмове. 4000 ха са обхванати от земеделски насаждения. Големият западен блок на горите, обхващащ 20 000 хектара, е поделен между горските резервати Kapkanyar (5764 ха), Kapolet (1625 ха) и Kiptaberr (12 801 ха). В източната част, свързани помежду си, се намират още няколко горски резервата – Lelan (14 516 ха), Embotut (21 689 ха), Kupkunurr (15 892 ха), Sogotio (3555 ха), Kerrer, Kaisungor, Toropket, Chemurokoi, Cheboit и Kapchemutwa. На запад от хълмовете, в непосредствена близост, се намира най-малкият национален парк в страната "Блато Сайва".

През последните 20 години местните жители са навлезли в горите и са превърнали част от терените в земеделски земи. С изключение на големия югоизточен горски блок по протежение на ескарпа, горите са фрагментирани и разделени от обширни естествени пасища и обработваеми ниви, особено в централната част. Общо 29 352 ха от деградирали естествени гори са възстановени, от които 2752 ха са допълнително залесени. Още 26 600 ха са оставени за естествено възобновяване. За последните 5 – 6 години това води до обща площ от възстановени гори от 70 250 ха.

Флора
Горите се състоят от няколко различни видове дървета в сравнително добро състоянието, а в по-влажната западна част те са непокътнати. Разделени са на 14 големи масива. По-ниските западни части на Kiptaberr-Kapkanyar са обрасли с гори от дървесните видове Aningeria, Strombosia и Drypetes, които в по-високите части преминават в иглолистни масиви от Podocarpus latifolius. Южните склонове са обрасли главно с включените в Червената книга като близки до застрашени големи хвойнови дървета и дървесни съобщества от Nuxia. Източните склонове са сравнително обезлесени, а горите, които са останали са от Podocarpus falcatus. Изпъстрени са с мозайка от растителни видове с очевидна височинна зоналност, вероятно в резултат на разнообразието на релефа и дългата история на култивиране, паши и пожари.

В речните долини има папратовидна растителност и отделни петна от бамбук Yushania alpina, характерен за Рифтовата долина. На по-висока надморска височина територията е изпъстрена със смес от храсти и блата. Край тях растат лобелии от вида Lobelia aberdarica и гигантският кръстец Senecio johnstonii, много характерен и за Килиманджаро. Появяват се единични реликтни хвойнови дървета (Juniperus) и цъфтящи розоцветни растения от вида Hagenia abyssinica.

Dendrosenecio cheranganiensis е вид, ендемичен за планината Черангани. Открит е в западната ѝ част при хълмовете Сук през 1961 г. на надморска височина около 2600 m. Расте на места, където няма други високи дървета, а то самото достига до 7 m височина.

Фауна
Разнообразието на птичия свят в Черангани е голямо. Според проучванията, тук са записани над 73 вида, зависещи от съществуващите гори, като никой от тях не е световно застрашен. Регионално застрашените видове включват слабо разпространения коронован орел (Stephanoaetus coronatus), улулица от вида Glaucidium tephronotum, открита в гористата област Kapkanyar в северозападната част на Черангани, рядката Campephaga quiscalina, ендемична за района, и обитаваща същата гора и рядко срещания по тези места Indicator conirostris. Постоянни обитатели тук са мишеловът от вида Buteo oreophilus, турако Tauraco hartlaubi, Caprimulgus poliocephalus, бързолет от вида Schoutedenapus myoptilus, нианзки бързолет, Apaloderma vittatum и много други. Епизодично е наблюдаван брадат лешояд.

В миналото по възвишенията са срещани малки количества от антилопата бонго, но в настоящето не е напълно ясно дали все още са останали екземпляри от вида. Във високите планински части над 3000 метра се срещат много редките черни сервали.

Един от регионално застрашените видове примати е гвенон де Браза (бразова морска котка), като на хълмовете се намират едни от последните популации в Кения. През 1994 и 1995 г. на Черангани и в близката планина Елгон са проведени проучвания върху състоянието, разпространението и местообитанията на този вид гвенон (Cercopithecus neglectus). Наброени са общо 49 маймуни, от които 32 в Черангани, разпределени в четири групи, плюс 6 единични екземпляра. Във всички горски ареали е забелязано сериозно унищожаване на растителността, така че видът е принуден да обитава незащитени територии, остатъци от крайречни гори. Препоръчано е гвеноните да бъдат преместени в някои от защитените територии в страната.

Пеперудата Capys juliae е ендемична за възвишенията Черангани. В ниските части на планината има много комари, пренасящи причинителите на редица опасни заразни заболявания, основно от които тук е маларията.

Население
Северните части на възвишенията Черангани са населени главно от племето маракует, мигрирало тук от север. Западните, централните и южните склонове са заети от племената покот и сенгуер (чарангани). Предполага се, че това са народи, принадлежащи към южните нилотски групи, които впоследствие са се смесили с местни племена и вероятно са изиграли ключова роля в историята на племенната група календжин.

Икономиката на района и нейната античност предполагат, че населението тук е изиграло важна роля при възникването на пасторалните общности. По-късно постепенно започват да се занимават и със земеделие и животновъдство. Историческите и етнографски проучвания доказват, че народите от този регион постоянно са включени в двупосочния процес, при който земеделците се превръщат в животновъди и обратно. Маракует са основно земеделци с много добре развита комплексна напоителна система и терасирани земеделски терени. Сенгуер са преселени от земите си в Черангани от британските колониални власти в края на 19 и началото на 20 век.

Най-големият град в близост до Черангани е Китале с около 220 000 жители, който се намира на юг от възвишенията. Склоновете на планината са осеяни от селца и малки градчета. Обитателите им са създали многобройни ферми по планинските склонове, където почвата е достатъчно плодородна. Единственото селище, което предлага настаняване в къщи за гости и интернет връзка, е Капсоуар. В подножието на планината близо до Ломут е организиран къмпинг, край който в събота става голям цветен пазар на племето покот.

Във високите части на веригата Kaisungur се намират погребални могили, а околната местност е почитана и строго охранявана от местните хора.

Археология
През януари 2006 г. започват първите археологични разкопки, насочени към оценка на възрастта и развитието на интензивните селскостопански системи в северната част на Черангани. Теренната работа е съсредоточена в долината Тамкал, където са открити и картографирани 65 основни напоителни канала, вариращи от няколкостотин метра до няколко километра. Общата им открита дължина е около 77 km. Те се различават по начина си на изграждане и управление от тези на племето маракует. По-голямата част от тях са тесни, защитени само с ниски глинени насипи, докато каналите на маракует са по-широки и достигат над половин метър, а насипите са високи и често облицовани с камъни. Най-старите от тези канали, разположени в подножието на планината, са датирани преди минимум 150 години.

При разкопките е намерено и известно количество керамични съдове, както и такива, изработени от кварц и обсидиан. Някои от тях силно наподобяват тези, изработвани от покот в наши дни. Открити са и големи количества добре запазени кости, заедно с изобилие от желязна шлака и останки от пещи.

Екология

Съществуват няколко проблема, свързани с флората и фауната на Черангани. Те включват постепенното завземане на терени и обезлесяването в подножието на възвишенията, пожарите, нерегламентираната сеч за производство на дървени въглища или строителни цели, унищожаването на ценна растителност при пашата на селскостопанските животни. През 1986 г. случаен пожар, предполагаемо предизвикан от събирачи на мед, унищожава стотици хектари от гората в Kapkanyar. През последните 20 години повечето от по-ниските склонове на Kapolet са били превърнати в земеделски земи, а пред подобна заплаха са изправени и части от останалите горски блокове. Преди десетина години е спряно преграждането и окастрянето на гората Kiptaberr, точно преди започването на масова сеч.

Един от сериозните проблеми, особено в Kapkanyar, който граничи с териториите на пасторалното племе покот са стотиците говеда. Те са оставени да се скитат в гората за целия сух сезон, което води до огромни щети. Тъй като населението извън горския масив се увеличава, пасищата стават недостатъчни, а това води до сериозен натиск върху гората. Дребните фермери пасат добитъка си в пасища извън гората, а големите стада в горите принадлежат на заможни собственици, които са влиятелни на местно ниво.

Местността, в която се намира горският масив Embotut е необикновено красива, с вълнообразни гористи склонове, речни каскади и открити пасища, пълни с диви цветя. Тук съществува проблем с дългогодишните заселници върху държавна земя, които са около 5000 души, живеещи в границите на гората. В тази част хълмовете имат огромен потенциал за екотуризъм и за посещение в западната и северозападната част на Кения, който може да предостави на местните хора допълнителна заетост и алтернативни приходи.

Черангани се наблюдава от Програмата на Организацията на обединените нации за опазване на околната среда, тъй като е сред петте най-важни водосборни района в Кения. Според доклада за мониторинг върху промяната в залесяването между 2000 и 2003 г. това е областта с най-малко засегнатите гори, като обезлесените територии достигат само 174 хектара. Тази загуба се наблюдава в рамките на областите Marakwet и Западен Покот.

Източници

Планини в Кения
Възвишения


text:
Fidèle Agbatchi (* 23. Oktober 1950 in Savè) ist Alterzbischof von Parakou.

Leben
Fidèle Agbatchi empfing am 7. Januar 1978 die Priesterweihe.

Papst Johannes Paul II. ernannte ihn am 14. April 2000 zum Erzbischof von Parakou. Der Kardinaldekan und Kardinalpräfekt der Kongregation für die Bischöfe, Bernardin Kardinal Gantin, spendete ihm am 10. Juni desselben Jahres die Bischofsweihe; Mitkonsekratoren waren Nestor Assogba, Erzbischof von Cotonou, und Felix Alaba Adeosin Job, Erzbischof von Ibadan.

Von seinem Amt trat er am 4. November 2010 zurück.

Weblinks

Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Römisch-katholische Kirche in Benin
Person (Parakou)
Person des Christentums (Benin)
Beniner
Geboren 1950
Mann


text:
Ketapangia leucochorda is a moth of the family Gracillariidae. It is known from India (the states of Karnataka and Maharashtra), Japan (the Ogasawara Islands) and Kiribati (the Gilbert Islands).

The wingspan is 7.1–8.2 mm.

The larvae feed on Terminalia catappa and Terminalia chebula. They mine the leaves of their host plant. The mine has the form of a linear-blotch mine on the lower side of food plant. The linear part of the mine is made by the young larva and is epidermal and is usually running from the median area near the midvein to the leaf-edge with an irregularly curved trace. The blotchy part is elongated along the leaf-edge, with parenchymal tissues within this part almost eaten by the larva. Finally, the leaf-edge at the blotchy part is narrowly folded down causing the lower epidermis to shrink over the mining part. The full-grown larva emerges from the mine to make a cocoon outside. The cocoon is usually placed on the lower side of the leaf, mostly at the side of the mid or lateral vein. It is boat-shaped, whitish, partly stained by grains of frass and covered by five to seven bars of silken threads, without bubbles or globules.

References

Gracillariinae
Moths of Asia
Moths of Japan
Moths described in 1908


text:
Kristian Bach Bak (tidligere Bak Nielsen) (født 20. oktober 1982 i Kibæk) er en dansk tidligere professionel fodboldspiller, der spillede i FC Midtjylland i Danmark. Fra sommeren 2016 er han desuden assistenttræner i klubben.

Kristian Bach Bak spillede primært som højre back eller midterforsvar. Han er 185 cm høj og vejer 83 kg.

Karriere
Hans første fodboldklub var Kibæk IF, men han begyndte allerede at spille i Ikast FS i junioralderen. Ikast FS fusionerede senere med Herning Fremad og skabte FC Midtjylland. Her fik Kristian Bach Bak i foråret 2003 sit gennembrud på førsteholdet. Han fik hurtigt en stamplads og opnåede til sidst i sin tid i klubben at blive anfører. I sommerpausen 2007 søgte han nye udfordringer i SC Heerenveen, som han skrev en 4-årig kontrakt med.

Han valgte i august 2010 at vende hjem til FC Midtjylland, hvor han er tiltænkt rollen som omdrejningspunkt på et ungt hold.

Kristian Bach Bak har i seks omgange været udtaget til ligalandsholdet, og han har repræsenteret Danmark i en enkelt U/21-landskamp. I forbindelse med en venskabskamp mod Tyskland den 28. marts 2007, blev han efterudtaget til A-landsholdet, men opnåede dog ikke debut.

Personlige forhold
Kristian Bak blev den 16. november 2013 gift med Diana Bach, og ændrede ved den lejlighed sit navn.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Superligastatistik på danskfodbold.com

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra FC Midtjylland
Fodboldspillere fra SC Heerenveen


text:
Verla Eileen Regina Brennan  (* 3. September 1932 in Los Angeles, Kalifornien; † 28. Juli 2013 in Burbank, Kalifornien) war eine US-amerikanische Schauspielerin.

Leben und Leistungen
Brennan entstammte einer irischen, katholischen Familie. Sie war Absolventin der American Academy of Dramatic Arts (AADA) und debütierte als Schauspielerin im Musical Little Mary Sunshine aus dem Jahr 1959. Im Musical Hello, Dolly! aus dem Jahr 1964 spielte sie bis zum Jahr 1970 eine der größeren Rollen. Ihre erste Filmrolle erhielt sie im Fernsehfilm The Star Wagon (1966), in dem sie neben Dustin Hoffman auftrat. Für ihre Rolle im Film Die letzte Vorstellung (1971) von Peter Bogdanovich, in dem sie neben Timothy Bottoms und Jeff Bridges spielte, wurde sie für den Britischen Filmpreis als Beste Nebendarstellerin nominiert. Im Filmdrama Asphalt-Blüten (1973) spielte sie neben Gene Hackman und Al Pacino, in der Kriminalkomödie Der Clou (1973) neben Paul Newman und Robert Redford. In der Komödie Eine Leiche zum Dessert (1976) spielte sie neben Truman Capote, Peter Falk, Alec Guinness, David Niven und Peter Sellers eine der Hauptrollen.

In der Komödie Schütze Benjamin (1980) spielte Brennan den weiblichen Hauptmann (Captain) Doreen Lewis, die die Soldatin Judy Benjamin (Goldie Hawn) bei jeder Gelegenheit mobbte. Für diese Rolle wurde sie für den Oscar in der Kategorie Beste Nebendarstellerin nominiert. Auf dem Film beruhte die gleichnamige Fernsehserie aus den Jahren 1981 bis 1983, in der Brennan ebenfalls Doreen Lewis spielte. Für diese Rolle gewann sie im Jahr 1982 den Golden Globe Award, im Jahr 1983 wurde sie für den Golden Globe nominiert. Sie gewann im Jahr 1981 den Emmy Award, in den Jahren 1982 und 1983 wurde sie für denselben Preis nominiert.

Im Filmdrama Frühstück bei ihr (1990) spielte Brennan neben Susan Sarandon und James Spader, in der Filmkomödie Miss Undercover 2 – Fabelhaft und bewaffnet (2005) neben Sandra Bullock und Treat Williams.

Brennan war in den Jahren 1968 bis 1974 mit David John Lampson verheiratet und wurde Mutter zweier Söhne. Brennan starb achtzigjährig an Blasenkrebs. Goldie Hawn würdigte sie als . Michael McKean nannte Brennan .

Filmografie (Auswahl)

Auszeichnungen
 1973: BAFTA – Nominierung als beste Nebendarstellerin für Die letzte Vorstellung
 1980: Oscar – Nominierung als beste Nebendarstellerin für Schütze Benjamin
 1981: Primetime Emmy Award – Nominierung als bester Gaststar in einer Komödienserie für Taxi
 1981–1983: Schütze Benjamin (Fernsehserie)
 Golden Globe Award für die beste Darstellerin
 Primetime Emmy Award für die beste Nebendarstellerin
 Golden-Globe-Nominierung als beste Darstellerin
 Primetime Emmy Award – Nominierung als beste Darstellerin
 1988: Primetime Emmy Award – Nominierung als bester Gaststar in einer Komödienserie für Newhart
 1989: Nominierung für die Goldene Himbeere als schlechteste Nebendarstellerin für Die Neuen Abenteuer von Pippi Langstrumpf.
 1991: Primetime Emmy Award – Nominierung als bester Gaststar in einer Fernsehserie (Drama) für Die besten Jahre
 2006: Primetime Emmy Award – Nominierung als bester Gaststar in einer Komödienserie für Will & Grace

Weblinks

 Eileen Brennan in der Internet Off-Broadway Database (englisch)

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Golden-Globe-Preisträger
Person (Kalifornien)
US-Amerikaner
Geboren 1932
Gestorben 2013
Frau


text:
Перфораторът е канцеларски инструмент за създаване на отвори за подвързване на листове в папки. Има перфоратори с един, два и четири отвора.

Думата се използва и за механичното устройство използвано в градския транспорт, което пробива в билета на пътника няколко дупки и по този начин го "валидира" за конкретното пътуване.

В строителството перфоратор се нарича определен тип бормашина, която е с по-големи размер и мощност от стандартните бормашини. Перфораторът е предназначен за пробиване или къртене на повърхности с по-големи дебелина и здравина, за които обикновените бормашини не са достатъчно надеждни.

История
Първият перфоратор е създаден в Бон от Фридрих Зьонекен през 1886 г. Серийното производство започва в Щутгарт през 1901 г.

Офисни материали и пособия


text:
Dongshan (東山鄉) es una ciudad rural ubicada en el condado de Tainan, al sur de la isla de Taiwán, República de China. Anteriormente se llamó Fanshe (番社).

Tiene una extensión de 124,98 km² y una población de 23.780 habitantes (en octubre de 2007).

Localidades de la República de China