text:
Ökumenische Theologie erforscht und reflektiert Fragen der verschiedenen Konfessionen, der Weltverantwortung der Kirchen und der Gerechtigkeit im Horizont christlicher Theologie.

Im Dialog der Konfessionen und in der Bearbeitung der zwischen ihnen bestehenden strittigen Fragen in Bezug auf Glaubenslehre und christliche Praxis bezeichnet man sie als Konfessionskunde. In jüngerer Zeit ist dabei in vielen Ansätzen eine Überwindung der Spaltung im Dialog zielgebend, der nicht die Widerlegung des Gegners, sondern die Wertschätzung des anderen im Blick hat. Durch diesen ökumenischen Ansatz unterscheidet sich ökumenische Theologie von der früheren Kontroverstheologie.

Literatur
 Dokumente wachsender Übereinstimmung, Sammlung der interkonfessionellen Dialogergebnisse auf Weltebene
 Reinhard Frieling: Der Weg des ökumenischen Gedankens (= Zugänge zur Kirchengeschichte Bd. 10). Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1992, ISBN 3-525-33582-2.
 Matthias Haudel: Die Bibel und die Einheit der Kirchen. Eine Untersuchung der Studien von "Glauben und Kirchenverfassung" (= Kirche und Konfession, 34). Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1993 (2. Aufl. 1995, 3. Aufl. 2012), ISBN 978-3-525-56538-4.
 Matthias Haudel: Die Selbsterschließung des dreieinigen Gottes. Grundlage eines ökumenischen Offenbarungs-, Gottes- und Kirchenverständnisses (= Forschungen zur systematischen und ökumenischen Theologie, 110). Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 2006, doppelte Aufl., ISBN 978-3-525-56338-0.
 Ulrich H. J. Körtner: Wohin steuert die Ökumene? Vom Konsens zur Differenz. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 2005, ISBN 978-3-525-60420-5.
 Harding Meyer: Ökumenische Zielvorstellungen (= Bensheimer Hefte 78). Vandenhoeck und Ruprecht, Göttingen 1998, ISBN 978-3-525-87166-9.
 Peter Neuner: Ökumenische Theologie. Die Suche nach der Einheit der christlichen Kirchen. Darmstadt 1997.
 Lothar Lies SJ: Grundkurs ökumenische Theologie. Innsbruck 2005, ISBN 978-3-7022-2722-7.
 Friederike Nüssel, Dorothea Sattler: Einführung in die ökumenische Theologie. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 2008, ISBN 978-3-534-16706-7.
 Christoph Bruns: Wahrheit? Zur grundsätzlichen Problematik des ökumenischen Dialogs angesichts der Ekklesiologie des Zweiten Vatikanischen Konzils. In: Theologie und Philosophie 94 (2019), S. 1–27.
 Volker Leppin, Dorothea Sattler (Hrsg.): Gemeinsam am Tisch des Herrn / Together at the Lord's table. Ein Votum des Ökumenischen Arbeitskreises evangelischer und katholischer Theologen / A statement of the Ecumenical Study Group of Protestant and Catholic Theologians (= Dialog der Kirchen, Band 17). Herder / Vandenhoeck & Ruprecht, Freiburg / Göttingen 2020, ISBN 978-3-451-38647-3 (144 Seiten, online).

Theologisches Fachgebiet
Ökumene


text:
Der Bischdorfer See () ist ein künstlich angelegter See auf dem Gebiet der Orte Bischdorf, Göritz, Groß Lübbenau und Raddusch im Landkreis Oberspreewald-Lausitz in Brandenburg. Hier wurde im Tagebau Seese-Ost von 1960 bis 1996 Braunkohle abgebaut, das verbliebene Restloch 23 wurde dann von 2000 bis 2013 vom LMBV mit Wasser geflutet, wodurch als Bergbaufolgelandschaft der heutige See entstand.

Geplant ist eine vor allem touristische Nutzung als Erholungspark. Ein 26 km langer Rundweg sowie Badestrände existieren bereits, ein Campingplatz, Restaurants, eine Ferienhaussiedlung, Geschäfte und ein Landeplatz für Wasserflugzeuge sollen folgen. Außerdem geplant ist eine Anbindung an die naheliegende Slawenburg Raddusch.

Siehe auch
 Liste der Seen in Brandenburg

Einzelnachweise

Gewässer im Landkreis Oberspreewald-Lausitz
See in Brandenburg
See in Europa
Tagebaurestsee im Lausitzer Braunkohlerevier
Bauwerk in Vetschau/Spreewald
Wasserbauwerk in Brandenburg
Geographie (Vetschau/Spreewald)

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Antrim ( , meaning 'lone ridge') is a town and civil parish in County Antrim in the northeast of Northern Ireland, on the banks of the Six Mile Water, on the northeast shore of Lough Neagh. It had a population of 23,375 people in the 2011 Census. It is the county town of County Antrim and was the administrative centre of Antrim Borough Council. It is  northwest of Belfast.

History

Middle Ages
According to tradition, a monastery was founded at Antrim in AD 495, thirty years after the death of Saint Patrick, to take forward his ministry, with a small settlement growing up around it. The round tower (see below), also known as "the Steeple", is all that remains. The original name of Antrim was Aontreibh, Irish for 'lone house', referring to the monks' house. This later became, or was reinterpreted, as Aontroim ('lone ridge').

In the early Middle Ages, the area was part of the Gaelic territory of Dál Araide, which covered much of what is now County Antrim. At the eastern edge of town is a ringfort called Rathmore (Ráth Mór, "the great fort"), which was the royal residence of the kings of Dál Araide.

In the late 12th century, the area was conquered by Anglo-Normans led by John de Courcy, becoming part of the Earldom of Ulster. They built a motte-and-bailey castle at Antrim. Its mound (motte) still stands in Antrim Castle Gardens.

The Anglo-Norman earldom collapsed in the early 14th century and Antrim became part of the Gaelic territory of Clannaboy. During the late Middle Ages, the O'Neill chiefs of Clannaboy were based at Edenduffcarrick castle (later called Shane's Castle), two miles west of Antrim.

Early Modern era
Following the Nine Years' War (1593–1603), Antrim came under English control. The area was then colonized by English and Scottish settlers as part of the Plantation of Ulster. Hugh Clotworthy, father of the Anglo-Irish politician John Clotworthy, 1st Viscount Massereene, supervised the building of Antrim Castle, a fortified mansion beside the old Norman motte. Hugh was knighted in 1617 and appointed High Sheriff of County Antrim. In 1642, during the Irish Confederate Wars, Clotworthy's fleet fought a naval engagement on Lough Neagh.

The Society of United Irishmen launched a rebellion in 1798, which began in Leinster and quickly spread to Ulster. The United Irishmen had been founded in 1791 by liberal Protestants in Belfast. Its goal was to unite Catholics and Protestants and to end British monarchical rule over Ireland and to found a sovereign, independent Irish republic. Although its membership was mainly Catholic, many of its leaders and members in northeast Ulster were Protestant Presbyterians. On 7 June 1798, about 4,000 United Irishmen led by Henry Joy McCracken attacked the town. The rebels were on the verge of taking the town until British reinforcements arrived. Thanks to a rebel band led by James Hope, most of the United Irishmen were able to withdraw safely. This is known as the Battle of Antrim.

Before the Act of Union, the parliamentary borough of Antrim returned two members to the Irish House of Commons by virtue of letters patent granted in 1666 by Charles II. It was disenfranchised in 1801.

Steeple House, a substantial 18th-century mansion which was home to the Clark family and then became the headquarters of Antrim Borough Council, was destroyed in a fire in July 2019.

The Troubles

There were several incidents in and around Antrim during the Troubles including, in 1976, when six civilians (5 Protestants and one Catholic) were shot and killed during a UVF gun attack on the Ramble Inn pub near Antrim.

Climate
As with the rest of Ireland, Antrim experiences a maritime climate with cool summers and mild winters. The nearest official Met Office weather station for which online records are available is at Belfast International Airport, under 4 miles to the south of the town centre.

In a typical year the warmest day should reach a temperature of  and 2.1 days should attain a temperature of  or above in total.

The coldest night of the year averages  and 39 nights should register an air frost. The absolute minimum temperature of  was reported during the record cold spell of December 2010. In total during that month 10 nights fell to  or below, and the 21st recorded a daytime maximum of just

Demography
On Census day (27 March 2011) there were 23,375 people living in Antrim, accounting for 1.29% of the NI total, representing an increase of 16.9% on the Census 2001 population of 20,001. Of these:

 21.47% were aged under 16 years and 13.33% were aged 65 and over;
 48.72% of the usually resident population were male and 51.28% were female;
 54.80% belong to or were brought up in a Protestant or other Christian related background and 34.12% were brought up in a Catholic background;
 61.47% indicated that they had a British national identity, 30.76% had a Northern Irish national identity and 11.56% had an Irish national identity (respondents could indicate more than one national identity);
 35 years was the average (median) age of the population.
 8.43% had some knowledge of Ulster Scots and 5.20% had some knowledge of the Irish language.

Landmarks

 Shane's Castle and Antrim Castle
 In the north of the town is one of the most perfect of the round towers of Ireland, 93 feet high and 50 feet in circumference at the base. It stands in the grounds of Steeple, where there is also the "Witches' Stone", a prehistoric monument.
 There was a Castle, near the Six Mile Water, which was destroyed in a fire in 1922. All that remains is an octagonal tower.
 The river allowed the linen industry to be established. The linen industry has been replaced by a Technology Park, the only one in Northern Ireland.
 Antrim Market House is a 2–story building, nine bays long, three deep built in 1726. Formerly a Court House, it has recently been refurbished and is currently used as a tourist information centre and has a small theatre and café.
 The Castle Grounds, that is beside the Antrim Castle.
 The Springfarm Rath

Transport

Antrim railway station was opened on 11 April 1848, and closed for goods traffic in 1965.

Served by passenger trains on the Belfast-Derry railway line are run by Northern Ireland Railways.

Antrim's Aldergrove Airport known as Belfast International Airport is the largest airport in Northern Ireland, serving destinations in Britain, Europe and North America. However, Aldergrove does not have a proper Airport rail link connection.

Retail
The Junction, formerly Junction One (named after junction 1 of the nearby M22 Motorway), is a retail park in the area with restaurants and a hotel. Supermarkets serving the town include an Asda store, Lidl outlet, Tesco Extra, and Iceland store. Castle Mall, located on High Street in the town, was formerly known as Castle Centre. It has a selection of every day shops, including the town's main Post Office.

Education
Junior schools serving the area include Antrim Primary School, Ballycraigy Primary School, Greystone Primary School, St Comgall's Primary School, and St Joseph's Primary School.

The secondary schools are Antrim Grammar School and Parkhall College.

The Greenmount campus of the College of Agriculture, Food and Rural Enterprise (CAFRE) is near Antrim.

Sport
The local Gaelic Athletic Association club is Naomh Comhghall CLG (St. Comgalls Antrim). The association football club, Chimney Corner F.C., plays its home games in Allen Park on Castle Road. Other Antrim sports clubs include Antrim Hockey Club and Muckamore Cricket Club.

People
 Mark Allen (b. 1986) – snooker player
 Declan Kearney (b. 1964) – Sinn Féin politician, MLA
 Thomas McCord (1750–1824) – businessman and politician in Lower Canada
 Eva McGown (1883–1972) – Official Hostess of Fairbanks and Honorary Hostess of Alaska
 Joseph Stephenson-Jellie (1874–1960) – cricketer
 Josh Rock (b. 2001) - darts player

See also
 List of localities in Northern Ireland by population
 Market Houses in Northern Ireland
 List of civil parishes of County Antrim

References

 Antrim on the Culture Northern Ireland website.

External links

Antrim Borough Council
Antrim Community Website

County towns in Northern Ireland
Towns in County Antrim
Civil parishes of County Antrim


text:
Boezem (water), deel van een boezem bij aanwezigheid van een molengang
Diverse wateren zoals:
 Tussenboezem (Zoetermeer)
 Tussenboezem (Zevenhoven)
 Tussenboezem (Reeuwijk)


text:
Theotima moxicensis is een spinnensoort uit de familie Ochyroceratidae. De soort komt voor in Angola.

Ochyroceratidae
Endemisch dier uit Angola


text:
Concepción del Bermejo é uma cidade da Argentina, localizada na província de Chaco.

Cidades de Chaco (província)


text:
Kuwait Investment Authority (arabiska: الهيئة العامة للإستثمار) är en kuwaitisk statlig förmögenhetsfond. Det sammanlagda värdet av fondens tillgångar var i april 2022 738 miljarder dollar och den var då den tredje största statliga förmögenhetsfonden i världen. Den har sitt huvudkontor i Al Asimah i Kuwait.

Historik
Kuwait Investment Authority grundades 1953 för att hantera Kuwaits finansiella resurser från försäljning av olja. Det är världens äldsta statliga förmögenhetsfond av detta slag.

Fonden förvaltar Kuwait Future Generations Fund och Kuwait Reserve Fund, samt andra tillgångar från finansministeriet. Kuwaits finansminister är styrelseordförande ex officio. I styrelsen ingår också energiministern, chefen för centralbanken och fem kuwaitiska medborgare, varav minst tre inte har regeringsuppdrag.

Källor
Denna artikel är delvis baserad på artikeln Kuwait Investment Authority på engelskspråkiga Wikipedia.

Noter

Externa länkar
Kuwait Investment Authority:s webbplats

Statliga investeringsfonder
Kuwait


text:
Сиеннесий () — царь Киликии, упомянутый при описании событий 585 года до н. э.

По замечанию исследователей, в том числе востоковеда И. М. Дьяконова, «Сиеннесий» означало родовое имя или же титул царей Киликии (ассирийское Хилакку), превратившейся к началу VI века до н. э. в крупное государство, возможно, включавшему в себя ряд бывших территорий таких неохетских царств как Табал, Куэ.

В мае 585 года до н. э. произошедшая в ходе Мидо-лидийской войны битва при Галисе завершилась из-за наступившего солнечного затмения. По свидетельству Геродота, Сиеннесий вместе с вавилонянином Лабинетом выступили в качестве третейских судей, примиривших противников. По их совету договор, закрепивший границей между Мидией и Лидией реку Галис, был скреплён браком сына Астиага Киаксара с дочерью Алиатта Ариенис.

Литература
Первичные источники
 Геродот. История (I.74)

 Исследования
 Дьяконов И. М. История Мидии от древнейших времен до конца IV века до н. э. — М., 1956. С. 18, 320, 343.
 Дьяконов И. М. Предыстория армянского народа. История Армянского нагорья с 1500 по 500 г. до н. э. Хетты, лувийцы, протоармяне. — Ереван, 1968. С. 106.
 Дьяконов И. М. Малая Азия и Армения около 600 г. до н. э. и северные походы вавилонских царей // Вестник Древней истории. 1981. № 2 (156). С. 47-48.

Цари Киликии
Правители Азии VI века до н. э.


text:
Este artigo refere-se aos eventos ocorridos no estado do Acre durante a pandemia de COVID-19 no Brasil.

Cronologia

Março de 2020
Em 17 de março os primeiros três casos confirmados no estado, na capital Rio Branco. Os casos são de um homem de 30 anos e uma mulher de 50 anos, que haviam retornado de viagem de São Paulo, e uma mulher de 37 anos que havia retornado de Fortaleza. Foi decretada situação de emergência e visitas a presídios são suspensas. As aulas foram suspensas também nesse dia. Em 20 de março foi anunciado o fechamento de shoppings, bares, boates, lanchonetes, restaurantes e outros estabelecimentos considerados como focos de aglomeração. Só podem funcionar mercados, supermercados, farmácias e drogarias, padarias, distribuidoras de água e gás, hospitais e outros setores essenciais.

Abril de 2020
Em 6 de abril, a primeira morte pelo novo coronavírus é registrada no estado, na capital Rio Branco. Se tratava de uma mulher de 79 anos, hipertensa e diabética. Em 10 de abril, 13 municípios do Acre, incluindo a capital Rio Branco, decretam calamidade pública. Em 20 de abril torna-se obrigatório o uso de máscaras nas ruas. Em locais públicos, também passa a ser proibida a aglomeração de mais de cinco pessoas. É suspenso até o dia 31 de maio, a realização de eventos, reuniões, missas, cultos, cinemas, teatros, casas de shows e similares. Em 25 de abril os leitos de UTIs da rede pública de saúde chegam a 100% da ocupação em Rio Branco.

Colapso no Acre

As fortes chuvas que castigaram o estado nos últimos dias de fevereiro agravaram o sistema de saúde do estado. Os leitos de UTI chegaram a 100% da capacidade em 23 de fevereiro de 2021.
Para piorar ainda mais a situação, o estado vive um surto de dengue e uma crise migratória. No mesmo dia, o governador do estado Gladson Cameli decretou calamidade pública.
O presidente Jair Bolsonaro sobrevoou o estado e o ministério da Saúde anunciou a entrega de mais de 13 mil doses de vacina da Universidade de Oxford em parceria com o laboratório AstraZeneca para o estado. Segundo Eduardo Pazuello, as vacinas foram distribuídas para as áreas mais afetadas pelas cheias dos rios.

Estatísticas

Por município

Esta é a lista com mais casos confirmados:

Até 10 de junho de 2020.


text:
Rafael Santos Borré Maury (Barranquilla, 1995. szeptember 15. –) kolumbiai labdarúgó, 2021-től az Eintracht Frankfurt csatára.

Sikerei, díjai
 Deportivo Cali
Categoría Primera A – győztes: 2015
Categoría Primera A – ezüstérmes: 2013
Kolumbiai szuperkupa: 2014

 River Plate
Argentin kupa:2016–17, 2018–19
Argentin szuperkupakupa:2018
Copa Libertadores:2018
FIFA-klubvilágbajnokság – döntős: 2018
Recopa Sudamericana: 2019

 Eintracht Frankfurt
Európa-liga: 2021–22

Egyéni
FIFA-klubvilágbajnokság–
Bronzcipő :2018

Statisztika
Legutóbb 2018. december 22-én lett frissítve.

Jegyzetek

Források

További információk

1995-ben született személyek
Kolumbiai labdarúgók
Barranquillaiak
Labdarúgócsatárok
A Deportivo Cali labdarúgói
Az Atlético Madrid labdarúgói
A Villarreal labdarúgói
A River Plate labdarúgói
Az Eintracht Frankfurt labdarúgói
A Bundesliga labdarúgói
A La Liga labdarúgói
A 2015-ös U20-as világbajnokság labdarúgói
A 2021-es Copa América labdarúgói
Európa-liga-győztes labdarúgók
Élő személyek


text:
Chalinolobus dwyeri — вид рукокрилих родини Лиликові (Vespertilionidae).

Поширення
Цей погано відомий вид є ендеміком Австралії, де він фрагментарно зустрічається в східній частині Нового Південного Уельсу і сусідньому південно-східному Квінсленді. Населяє різного виду сухі та мокрі ліси.

Поведінка. Відтворення
Самиці народжують одного або двох дитинчат.

Загрози та охорона
Загрозами є хижацтво диких тварин, втрата середовища існування. Був записаний на багатьох природоохоронних територіях.

Джерела
 Pennay, M. & Thomson, B. 2008. Chalinolobus dwyeri. In: IUCN 2012.

Тварини, описані 1966
Лиликові
Ссавці Австралії


text:
Lukačevec je naselje na Hrvaškem, ki upravno spada pod občino Gornja Rijeka Koprivniško-križevske županije.

Demografija

Viri in opombe

Glej tudi
 seznam naselij na Hrvaškem

Naselja Koprivniško-križevske županije


text:
J. Geronimus may refer to:

Yakov Lazarevich Geronimus (1898-1984), a Russian mathematician known for contributions to theoretical mechanics and the study of orthogonal polynomials
Yuri Veniaminovich Geronimus, a Russian mathematician, who worked on the book Gradshteyn and Ryzhik in the 1960s and early 1970s

See also
Geronimus (disambiguation)


text:
Le Depro-punk ou Düster-Punk désigne un sous-courant du punk rock germanophone. Le Depro-Punk apparaît au début des années 1980 ; le nom est utilisé en 1982 dans les fanzines en Allemagne dans une critique d'une cassette de musique du groupe suisse Mittageisen. Le terme est encore utilisé aujourd'hui pour les groupes qui vont musicalement entre le punk hardcore, le post-punk et la dark wave.

En tant que dénomination spéciale pour le style sombre de groupes influencés par le post-punk tels que EA80 et Fliehende Stürme, le terme « Depro-Punk » est aussi utilisé à l'étranger et est utilisé à la fin des années 1990 par le magazine américain Deathrock Magazine pour le groupe Death in Dresden. En Scandinavie, les groupes suédois Junk ou Silent Minute utilisent ce terme pour désigner leur style de musique dans les années 1980.

Style
Le depro-punk présente des similitudes avec le punk gothique anglais et le death rock américain, mais il diffère toutefois par des influences hardcore et une orientation essentiellement politique. En plus des sujets de la vie quotidienne et des sentiments tels que le deuil, la haine et la dépression, sont également traités les contenus critiques, où la vie et le monde sont généralement décrits de manière négative ou vécus comme surréalistes. Le langage des textes est caractéristique entre la poésie quotidienne brutale et les métaphores, souvent des images.

Musicalement, le son des influences post-punk et dark-wave expérimentales est dominé par des murets de guitare tourbillonnants, des lignes de basse monotones et des rythmes de batterie, l'alternance entre passages rapides et agressifs ainsi que des passages très lents et très calmes. Parfois, des instruments inhabituels dans le punk tels que le synthétiseur, le violon, le piano ou le saxophone sont également utilisés.

Les compilations de groupes depro-punk allemands sortent chez Sturmloch Records, le label du chanteur de Chaos Z puis de Fliehende Stürme, Andreas Löhr.

Groupes
 Chaos Z
 Die Angst
 Die Art
 Geisterfahrer
 Razzia
 Rosengarten
 Die Strafe
 Torpedo Moskau
 Wissmut

Lien externe

Source de la traduction

Genre de punk rock


text:
Solenangis är ett släkte av orkidéer. Solenangis ingår i familjen orkidéer.

Kladogram enligt Catalogue of Life:

Källor

Externa länkar

Orkidéer
Solenangis


text:
Hotel Hafnia (latin: Hafnia betyder København) er et hotel i Tórshavn, og som udover Hotel Føroyar er Færøernes eneste med fire stjerner.

Hotellet blev bygget i 1950 og åbnede den 1. november 1951. Det har 102 senge. Foruden et internationalt køkken (dansk-fransk) findes her også typisk færøsk mad, hvor fyldte lunder er en særlig specialitet. Hotellet ligger midt i byen og med gåafstand til havnen og byens yderligere attraktioner.

Indtil 2004 var hotellet familieejet af familien Restorff, men drives nu af to tidligere ansatte.

Hotellet i litteraturen
I romanen Når engle spiller Mozart af Lisbeth Nebelong (2003) er hotellet en central skueplads, hvor den unge Lisa bor i 1967 og kommer tilbage som statsretsekspert i 2000, hvor alle barndomserindringerne dukker op igen.

Litteratur
 Johan M. Restorff og Arnstein Niclasen: Hotel Hafnia Tórshavn. 1951-1.11.-2001. fimmti ára minningarrit; Dansk sammenfatning ved Steen A. Cold. – Tórshavn: Hotel Hafnia, 2001. (48 s., billeder)
 Lisbeth Nebelong: Når Engle spiller Mozart. København: Elkjær og Hansen, 2003 (297 s., roman)

Ekstern henvisning
 Hafnia.fo (på færøsk og engelsk)

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Tórshavn
Etableret i 1950
Hafnia (Torshavn)


text:
Салле () — коммуна в Италии, расположена в регионе Абруццо, подчиняется административному центру Пескара.

Население составляет 312 человек (на 2001 г.), плотность населения составляет 15 чел./км². Занимает площадь 21 км². Почтовый индекс — 65020. Телефонный код — 085.

Покровителем населённого пункта считается Beato Roberto. Праздник ежегодно празднуется 18 июля.

История
Деревня была построена в 9 веке в то же время, что и Караманико Терме. Старая часть города, известная как Саль Веккья, пострадала от землетрясения в 1915 году, а затем от оползня в 1933 году. Нынешний город находится неподалёку, а большая часть старого города все еще заброшена. Салле упоминается в Казаурийской хронике к концу 10 века и в 1191 году был включен в число 72 замков, контролируемых монастырем Сан-Клементе-а-Казаурия.

Ссылки

 Официальный сайт населённого пункта


text:
Juan Vucetich, né le  sur l'île de Hvar en Croatie et mort le  à Dolores en Argentine, est un fonctionnaire de police austro-hongrois naturalisé argentin, pionnier dans l'utilisation des empreintes digitales à des fins d'identification.

Biographie
Ivan Vučetić naît le  sur l'île de Hvar (en italien, Lesina). Cette île fait partie de l'archipel dalmate, alors situé en Autriche-Hongrie (actuelle Croatie).

Il s'établit en Argentine en 1882, à l'âge de vingt-trois ans. Naturalisé sous le nom de Juan Vucetich, il entre en 1888 au Département central de la police de la province de Buenos Aires, dans la ville de La Plata. D'abord stagiaire à la comptabilité, il est nommé un an et demi plus tard chef du Bureau des statistiques. Par la suite, il crée le Bureau d'identification anthropométrique et, plus tard, le Centre d'études des empreintes digitales, dont il est nommé directeur.

C'est à partir de 1891 qu'il commence à s'intéresser aux traces digitales, ce qui aboutira l'année suivante à la conclusion de l'affaire Rojas, considérée comme la première affaire criminelle au monde résolue grâce à l'identification sur base des empreintes digitales.

Ivan Vucetich nomme sa technique de groupement et de classement des empreintes « dactyloscopie ». En 1900, l'Argentine met en place un système de passeports intérieurs, sur lesquels figurent également les empreintes digitales. En 1904, Ivan Vucetich publie un ouvrage intitulé Dactyloscopie comparée qui permet, en même temps que ses voyages, de diffuser son travail dans d'autres pays.

En 1905, le système dit « dactyloscopique » est adopté par la police fédérale d'Argentine. En 1907, l'Académie des Sciences de Paris reconnaît publiquement que la méthode d'identification des personnes mise au point par Vucetich est la plus précise alors connue. En 1911, ce système est adopté pour l'identification des citoyens masculins argentins de plus de seize ans quand est promulguée la loi 8129 sur la conscription et le régime électoral.

Lorsque Vucetich visite Paris en 1913, Bertillon lui montre publiquement son mépris. En 1902, Vucetich affirme en effet que les mesures anthropométriques effectuées par Bertillon sont inutilement compliquées et que seules les empreintes digitales peuvent suffire pour identifier un individu.

En son honneur, son nom est attribué à l'École de police de la province de Buenos Aires, ainsi qu'au Centre policier de médecine légale de Zagreb (Croatie).

Veuf de ses deux premiers mariages, Vucetich épouse en troisièmes noces une fermière. Après que des protestations publiques ont eu lieu en Argentine en 1917 contre l'obligation d'une identification générale des personnes, obligation que l'on associait à son nom, Vucetich s'installe dans la ville de Dolores où, atteint de cancer et de tuberculose, il meurt le .

L'affaire Rojas et la méthode Vucetich
Après avoir lu un article traitant du système de Francis Galton comme méthode d'identification, Ivan Vucetich réalise ses premières fiches d'empreintes digitales le . Elles concernent vingt-trois personnes arrêtées. Cette date sera retenue pour devenir la Journée mondiale des empreintes digitales.
En 1892 a lieu la première arrestation d'une criminelle, Francisca Rojas, confondue par les traces digitales qu'elle a laissées sur les lieux du crime.

Après vérification de la méthode d'Ivan Vucetich sur 645 détenus de la prison de La Plata, la police de Buenos Aires adopte officiellement son système d'identification en 1894.

Notes

Naissance en juillet 1858
Naissance dans le royaume de Croatie-Slavonie
Décès en janvier 1925
Inventeur argentin
Empreinte digitale
Décès en Argentine
Décès à 66 ans


text:
The 58th Rifle Division was an infantry division of the Red Army formed during the interwar period. Its second formation during World War II gained the Oder honorific.

History
The 58th Rifle Division, as it was first known, was formed in 1932 as a result of Mikhail Tukhachevsky's army reforms which established a number of new divisions. Its first recorded commander and commissar was Vasily Polyakov, who took the position in April 1932. Polyakov transferred to command the 96th Rifle Division in December 1933, and was replaced by assistant division commander Grigory Kaptsevich (who received the rank of kombrig in 1935 when the Red Army introduced personal ranks). During the 1935 Kiev Military District maneuvers, the division took on the role of an airborne division as a demonstration as the Red Army did not yet include airborne divisions. Kaptsevich was arrested during the Great Purge on 13 August 1937 and ultimately executed.

The division was headquartered at Cherkasy as part of the Kiev Military District. It participated in 1940 in the Soviet occupation of Bessarabia and northern Bukovina. After that, it remained at peacetime strength until January 1941 when it was re-formed as the 58th Mountain Rifle Division.

The 58th Mountain Rifle Division was surrounded and destroyed along with other parts of the 6th and 12th armies. Its commander, Major General Nikolay Proshkin, was captured and died in January 1942  in a prisoner of war camp, Commissar M. Pozhidaev disappeared without a trace.
The division was disbanded on September 19, 1941.

Organization on Formation
The division was first formed in 1932 as the 58th Rifle Division.  In Cherkasy the division had the following structure:

 170th Rifle Regiment
 279th Rifle Regiment
 335th Rifle Regiment
 244th Artillery Regiment
138th Howitzer Regiment

Organization on Disbandment
Organization of the division before it was destroyed during the Uman pocket:

 Headquarters
 170th Rifle Regiment
 279th Rifle Regiment
 335th Rifle Regiment
 368th Rifle Regiment
 244th Artillery Regiment
 258th Howitzer Regiment
 138th Anti-Tank Battalion
 125th Anti-Aircraft Battalion
 81st Reconnaissance Battalion
 126th Engineer Battalion
 100th Signal Battalion
 114th Medical Battalion
 132nd Supply Battalion
 105th Chemical Defense Company
 Also Attached
59th Field Bakery
258th Field Post Station
353rd Field Ticket Officer of the State Bank

Commanders
The division had a number of divisional commanders, including:

 Major General Nikolay Ignatevich Proshkin
 Colonel Nikolay Nikolayevich Shkodunovich
 Major General Vasiliy Akimovich Samsonov

References

Citations

Bibliography

Infantry divisions of the Soviet Union in World War II


text:
Harry Gold (born Henrich Golodnitsky, December 11, 1910 – August 28, 1972) was a Swiss-born American laboratory chemist who was convicted as a courier for the Soviet Union passing atomic secrets from Klaus Fuchs, an agent of the Soviet Union, during World War II. Gold served as a government witness and testified in the case of Julius and Ethel Rosenberg, who were convicted and executed in 1953 for their roles. Gold served 15 years in prison.

Born in Bern, Switzerland, to parents from the Russian Empire, Gold had immigrated to the US with his parents as a child at the age of four, and settled in Philadelphia. During the Great Depression, he found work and finished his degree in chemistry at night. He returned to work as a clinical chemist after release from prison.

Early life
Heinrich Golodnitsky was born on December 11, 1910, in Bern, Switzerland to Samson and Celia (Ominsky) Golodnitsky, both Jewish immigrants from what is now Ukraine and was then part of the Russian Empire. Samson had grown up in Smila, where his father was a successful merchant. He was sent to Switzerland for additional schooling, as opportunities for Jews were limited in Russia, but he was already influenced by reading Leo Tolstoy, and chose to go into woodworking. He became a carpenter. Henrich's mother Celia had first emigrated from central Ukraine (Russia) as a teenager to Paris, where she studied dentistry. She had become radicalized in Russia and supported the Zionist movement. After running out of money, she took a job in a cigar factory in Bern, where she met Samson. They married about 1907 or 1908.

When Heinrich was 4, his family immigrated to the United States, seeking more opportunity. After they arrived at New York in July 1914, an agent at Ellis Island suggested they shorten their surname to Gold, which they agreed to, and they kept that version. In the United States, the boy became known as Harry. They first went to Chicago, where Sam worked in a coalyard and Celia in a tobacco factory, both limited by their lack of English. After a year, they left. Sam went to Norfolk, Virginia, where he had some relatives. Celia took their son to Philadelphia, where her brother Shama had settled. When the shipyard job and conditions in Norfolk did not work out, Sam joined them in Philadelphia, a major industrial city. They settled in South Philadelphia in 1915 in the Jewish section. Ethnic Irish occupied territory to the north, and Italians to the west.  After some other jobs, Sam found work as a cabinetmaker at the Victor Talking Machine Company in Camden, New Jersey, across the Delaware River.

In 1917, Gold's mother had another son, named Yussel (Joseph) after a grandfather. Neighbors on Philip Street later described the Gold family as having been unusually quiet and stand-offish, but Harry Gold said he had a happy and secure childhood. He greatly enjoyed learning and was a good student in school. To supplement Sam's modest earnings, Celia taught Hebrew and Yiddish to neighborhood children, and was considered an excellent teacher. She expanded the lessons with Jewish folklore and Hebrew literature.

But in the early 20th century, immigrant groups in Philadelphia clashed over their territories; Gold as a boy in the neighborhood suffered with this, especially since he was small and slight, and non-athletic. His father complained of discrimination by newly hired Italian immigrants at the Victor Company, where he was one of the few Jews. In the mid-1920s an Irish foreman tried to drive him out of the factory, but he persisted. Gold admired his father's stoicism but resented the conflicts and developed a desire to fight prejudice. He had an early interest in chemistry and graduated from South Philadelphia High School in 1929.

Early career
After high school graduation, Gold was offered a job by one of his father's acquaintances at Giftcrafters, a woodworking firm in the northern Kensington section of the city.

While seeking other positions, Gold found employment at the Pennsylvania Sugar Company. Employment there provided economic security and the opportunity to work with college-educated chemists in state-of-the art labs. He saved money from his work and attended the University of Pennsylvania full time from 1930 to 1932 before his money ran out. The Great Depression was unfolding, and he returned to Pennsylvania Sugar to help his family.

Great Depression, work, and espionage
Gold had expressed interest in the Socialist Party early in life, influenced by his mother, and the family bought the Jewish Daily Forward. He later said that he thought Communism was related to "a wild and vaguely defined phenomenon going on in a primitive country thousands of miles away." For other Americans, the economic crisis challenged faith in capitalism. A week before Christmas 1932, Gold was laid off by the sugar company. Both Harry and his father Sam looked for work each morning, to no avail. The Gold family faced economic ruin.

Gold was offered a job by Tom Black, a former classmate, at the Holbrook Manufacturing Company in Jersey City. Black befriended him and tried to recruit Gold to the Communist Party. Grateful to Black for his friendship and a chance to work, Gold reluctantly became involved. But he continued to hold his views against the Party. When Gold found that the PA Sugar Company was hiring at the same salary he was making, he decided to return to the company, Philadelphia, and his family. Black visited Gold and his family, all the while encouraging him to attend communist meetings and join the party.

In 1934, Gold started passing industrial secrets to Black from the sugar company. During this time, Gold also attended Drexel Institute of Technology, and took night courses in chemistry, to keep working toward his goal in chemistry.

In 1940, Jacob Golos activated Gold for Soviet espionage, but he was not a recruited agent of the rezidentura. In the late 1940s, Soviet Case Officer Semyon Semenov appropriated Gold from Golos for use by the NKVD. Gold became a formally recruited Soviet agent at this time, and was assigned the codename GUS, GOS, or GOOSE. Semenov remained Gold's control officer until March 1944.

After the war, tensions increased between the US and the Soviet Union following its takeover of territory in Eastern Europe. Communist governments led East Germany, Poland, Yugoslavia, and other eastern nations dominated by the Soviet Union. The Cold War between the US and the Soviet Union had begun.

In 1950, Klaus Fuchs, an NKVD agent, was arrested in England and charged with espionage. Fuchs confessed that while working in the United States during World War II, he had passed information about the atom bomb to the Soviet Union, then a US ally. Fuchs denied working with other spies, except for a courier who collected information from him. When initially shown photographs of suspects, including Gold, he failed to identify him. After prompting by the prosecution, he identified Gold.

Gold was arrested that year. Under interrogation by US officials, he admitted that he had been involved in espionage since 1934 and had helped Fuchs pass information about the Manhattan Project to the Soviet Union by way of Soviet General Consul Anatoli Yakovlev. Gold's confession identified many other people connected to the espionage network, and led to the arrest of David Greenglass. He had worked as a machinist at the Manhattan Project and passed material to Gold. Greenglass's testimony resulted in the arrest in 1950 of his sister Ethel and her husband Julius Rosenberg, who were also charged with conspiracy to commit espionage. Gold cooperated and was a government witness in the trial of the Rosenbergs, as was Greenglass. The latter's testimony contributed to their convictions and death sentences; they were executed.

Unable to make the $100,000 bail, Gold was jailed for 7 and a half months before his trial. In 1951, he was convicted and sentenced to 30 years' imprisonment. In May 1965, one of his appeals resulted in his being paroled for good behavior after serving less than half that time. He was also credited for the time in jail before his trial.

Gold returned to Philadelphia. He worked as a clinical chemist in the pathology lab of John F. Kennedy Memorial Hospital, and ultimately for the chief pathologist. He died on August 28, 1972, during heart surgery, at the age of 61. He had never married. He was interred in Har Nebo Cemetery in Philadelphia County, Pennsylvania.

Representation in other media
Richard Rhodes's book, Dark Sun: The Making of the Hydrogen Bomb (1995), includes information about Harry Gold and his role in Soviet espionage.

Millicent Dillon's novel, "Harry Gold: A Novel" (2000; the Overlook Press) ISBN 1-58567-012-X

Steve Sheinkin's book, "Bomb" (2014) ISBN 978-1596434875

See also
Atomic Spies
The Cold War

References

Further reading
Harry Gold testimony, April 26, 1956, part 20, and 1020, both in Scope of Soviet Activity in the United States, U.S. Congress, Senate Committee on the Judiciary, Subcommittee to Investigate the Administration of the Internal Security Act, 84th Cong., 2d sess.

Hornblum, Allen M. The Invisible Harry Gold: The Man Who Gave the Soviets the Atom Bomb, New Haven, CT: Yale University Press, 2010
Lamphere, Robert and Shachtman, Tom. The FBI-KGB War, New York: Random House, 1986
Trahair, Richard C.S. and Miller, Robert. Encyclopedia of Cold War Espionage, Spies, and Secret Operations,  Enigma Books 2009
Sheinkin, Steve. Bomb: The Race to Build–and Steal–the World's Most Dangerous Weapon, Roaring Brook Press, 2012; YA non-fiction book

External links

Cold War International History Project (CWIHP) Full text of Alexander Vassiliev's notebooks, including more information on Gold's involvement in espionage.
An Interactive Rosenberg Espionage Ring Timeline and Archive
Annotated bibliography for Harry Gold from the Alsos Digital Library for Nuclear Issues

1910 births
1972 deaths
20th-century American chemists
American people convicted of spying for the Soviet Union
American people of Russian-Jewish descent
Jewish American scientists
Clinical chemists
Swiss emigrants to the United States
20th-century American Jews
South Philadelphia High School alumni


text:
Down in It (znany też jako Halo 1) – pierwszy singel amerykańskiego zespołu Nine Inch Nails z debiutanckiego albumu Head Like a Hole, wydany w 1989 roku. Jest to pierwsza piosenka napisana przez frontmana zespołu Trenta Reznora. Singel został wydany na płytach winylowych 12″ i CD przez TVT Records.

Lista utworów
 "Down in It (Skin)" – 03:46
 "Down in It (Shred)" – 06:56
 "Down in It (Singe)" – 07:03

Linki zewnętrzne
 Okładka
 Oficjalna strona Nine Inch Nails

Single Nine Inch Nails
Single wydane w roku 1989


text:
RIP ou R.I.P. podem referir-se a:
Raster Image Processor
Requiescat in pace - locução latina que significa "(que ele/ela) repouse em paz". Em inglês, o termo utilizado é "rest in peace".
Proteínas inativadoras de ribossomos - (em inglês: "ribosome-inactivating protein") grupo de proteínas que se ligam aos ribossomos e impedem a síntese de proteínas.
 Routing Information Protocol

Música
R.I.P. - álbum da banda suíça Coroner
R.I.P. (canção) - da cantora  Rita Ora


text:
Па́вел Алексе́евич Самсо́нов (27 мая 1909, д. Удельный Шумец, Нижегородская губерния, Российская империя — 16 февраля 1988, Йошкар-Ола, Марийская АССР, СССР) — советский архитектор и общественно-политический деятель. Министр коммунального хозяйства Марийской АССР (1951—1952), начальник Управления по делам строительства и архитектуры при Совете Министров МАССР (1952—1956). Председатель исполкома Йошкар-Олинского городского Совета депутатов трудящихся (1956—1965). Главный архитектор г. Йошкар-Олы (1966—1977) — специалист, определивший архитектурный облик столицы Марийской республики во II-й половине XX века. Заслуженный архитектор РСФСР (1969). Почётный гражданин Йошкар-Олы (1977). Участник Великой Отечественной войны.

Биография
Родился 27 мая 1909 года в деревне Удельный Шумец Нижегородской губернии (ныне деревня Удельная Юринского района Республики Марий Эл) в русской крестьянской семье.

В 1926 году начал трудиться учеником-десятником по лесозаготовкам и сплаву Старостекольного завода Юринского района. С 1930 года — студент архитектурно-строительного факультета Всесоюзного учебного комбината в г. Ленинграде. По его окончании в 1935 году стал помощником главного инженера Марийского строительного треста.

В 1938 году был назначен на должность начальника архитектурно-проектной мастерской г. Йошкар-Олы. В 1937 году участвовал в завершении строительства Дома Советов по проекту А. З. Гринберга (ныне корпус «А» Марийского государственного университета). В 1940 году архитектурно-проектная мастерская завершила работы по возведению здания Марийского государственного педагогического института имени Н. К. Крупской, строительство которого велось с 1933 года.

В 1935—1937 годах П. А. Самсонов служил в Красной Армии. С ноября 1941 года — участник Великой Отечественной войны: воевал на Западном, Центральном, 1-м Украинском фронтах, был политруком сапёрного батальона, заместителем командира по политчасти. Выполняя работу парторга, неоднократно руководил наведением переправ, для ускорения инициировал оригинальные инженерные решения. Дослужился до майора. Был ранен, контужен.

После демобилизации в 1946 году вернулся в Йошкар-Олу и стал начальником проектной мастерской Министерства коммунального хозяйства Марийской АССР. В 1948—1951 годах учился в Московском архитектурном институте. С 1951 года — министр коммунального хозяйства Марийской АССР, с 1952 года — начальник Управления по делам строительства и архитектуры при Совете Министров МАССР. С апреля 1956 года по декабрь 1965 года — председатель Йошкар-Олинского городского Совета депутатов трудящихся. Главный архитектор г. Йошкар-Олы (1966—1977).

Был одним из авторов и руководителей строительства объектов, сформировавших архитектурный облик г. Йошкар-Олы во II половине XX века: комплекс лечебных корпусов республиканской больницы, здание Марийского драматического театра им. М. Шкетана, второй учебный корпус Марийского политехнического института им. М. Горького, группа жилых домов по улице Советской, проект планировки и застройки центральной площади Йошкар-Олы — площади им. В. И. Ленина. Является архитектором памятников классикам марийской литературы С. Г. Чавайну и Я. П. Майорову-Шкетану. Одна из его важнейших заслуг — участие в разработке генеральных планов застройки г. Йошкар-Олы 1956 и 1968 годов. Регулярно выступал с лекциями перед населением по архитектуре и застройке марийской столицы.

В 1960 году была издана его книга «Йошкар-Ола — столица Марийской АССР». В 1970 году вышла в свет книга «Город на Кокшаге».

Совместным решением Йошкар-Олинского горкома КПСС и исполкома Йошкар-Олинского городского Совета народных депутатов от 10 ноября 1977 года «за плодотворную работу по градостроительству города Йошкар-Олы и многолетнюю, активную работу в советских органах» П. А. Самсонову было присвоено звание «Почётный гражданин города Йошкар-Олы».

Скончался 16 февраля 1988 года в Йошкар-Оле, похоронен на Туруновском кладбище Йошкар-Олы.

Общественно-политическая деятельность
19 раз избирался депутатом Йошкар-Олинского городского Совета (II—XVI созывы: 1947—1980, XVIII—XXI созывы: 1982—1993). С мая 1956 по декабрь 1965 года был председателем исполкома Йошкар-Олинского городского Совета депутатов трудящихся. Дважды избирался депутатом Верховного Совета Марийской АССР (V и VI созывы: 1959—1967), был заместителем Председателя Президиума Верховного Совета МАССР.

Член Союза архитекторов СССР, председатель Марийской республиканской организации Союза архитекторов СССР. Избирался делегатом на Международный конгресс архитекторов и съезды архитекторов СССР.

Звания и награды
 Заслуженный архитектор РСФСР (1969)
 Почётный гражданин города Йошкар-Олы (1977)
 Орден Трудового Красного Знамени
 Орден Красного Знамени (30.10.1942; 24.08.1944)
 Орден Отечественной войны I степени (27.11.1943)
 Орден Отечественной войны II степени (6.04.1985)
 Орден Богдана Хмельницкого III степени (был представлен к ордену Суворова III степени) (09.06.1945)
 Медаль «За победу над Германией в Великой Отечественной войне 1941—1945 гг.» (09.05.1945)
 Медаль «За освобождение Праги» (09.06.1945)
 Медаль «За взятие Берлина» (09.06.1945)
 Медаль «За доблестный труд. В ознаменование 100-летия со дня рождения Владимира Ильича Ленина» (1970)
 Почётные грамоты Президиума Верховного Совета РСФСР (1960, 1965)
 Почётные грамоты Президиума Верховного Совета Марийской АССР (1941, 1957, 1959, 1967, 1975)

Память
 Постановлением мэра г. Йошкар-Олы от 4 октября 1999 года № 2905 одной из улиц в микрорайоне Звёздный марийской столицы присвоено имя архитектора П. А. Самсонова.
 В Йошкар-Оле на доме № 147 по улице Советской, где жил архитектор, установлена мемориальная доска . Её открытие состоялось 22 ноября 2001 года.

Примечания

Литература

Ссылки
 Самсонов Павел Алексеевич
 Фотовыставка «Архитектор» (к 110-летию со дня рождения Почётного гражданина Йошкар-Олы Павла Алексеевича Самсонова)
 Энциклопедия культуры Марий Эл — Архитектор Павел Алексеевич Самсонов

Архитекторы по алфавиту
Архитекторы СССР
Члены Союза архитекторов СССР
Архитекторы XX века
Члены Президиума Верховного Совета Марийской АССР
Министры Марийской АССР
Похороненные на Туруновском кладбище
Председатели Йошкар-Олинского горисполкома
Родившиеся в Юринском районе


text:
Die Prinz-Heinrich-Kapelle ist eine auf  gelegene, kleine Holzkapelle, die auf einer leichten Anhöhe am Obstanser Boden, in den Osttiroler Karnischen Alpen, errichtet wurde. Sie wurde in Erinnerung an die dort im Ersten Weltkrieg gelegene Front und besonders an Major Prinz Heinrich von Bayern, der als Kommandeur eines Bataillons des Bayrischen Leibregiments die Tiroler Standschützen unterstützte, gebaut.

Geschichte
Die Kapelle wurde im Mai 1916 von österreichischen Soldaten in einfacher Holzbauweise mit Schindeldach und Rindenverkleidung errichtet. Nachdem bekannt wurde, dass Prinz Heinrich von Bayern im November 1916 in Rumänien gefallen war, benannte man die neu gebaute Kapelle nach ihm. Die Sektion Austria des Deutschen und Österreichischen Alpenvereins hat im Jahr 1928 die Erhaltung der Kapelle übernommen. 20 Jahre nach dem Bau der Kapelle wurde sie zur Gänze erneuert.

Anlässlich des 150-Jahr-Jubiläums der Tiroler Freiheitskämpfe wurde die Kapelle im Jahr 1959 erneut renoviert. Diese Aufgabe übernahmen vor allem Burschen der Katholischen Landjugend und Heimkehrer aus der Gemeinde Kartitsch. Dabei wurde eine Gedenktafel im Altarraum, die durch die Witterung schon unleserlich geworden war, durch eine Holztafel mitsamt einem Bild von Prinz Heinrich und einer Inschrift ersetzt. Den Großteil der Renovierungskosten trug auch hier, wie schon im Jahr 1936, die Osttiroler Gemeinde. Durch Spenden der einheimischen Bevölkerung konnte der Restbetrag aufgebracht werden. Am 30. August 1959 fand eine Bergmesse statt, bei der die Prinz-Heinrich-Kapelle gesegnet wurde. Die nächste Renovierung folgte im Jahr 1971.

Der ehemalige Hüttenwart der Obstansersee-Hütte, Alois Goller, veranlasste 1987 den Neubau der Kapelle. Der Holzbau hatte durch die Wetterverhältnisse stark gelitten. So wurde der Zimmermeister Josef Lusser mit dem Bau einer neuen Kapelle, nach dem alten Vorbild, beauftragt. Für die Kosten kamen dabei die Sektion Austria, die Gemeinde und der Tourismusverband Kartitsch und freiwillige Spender auf. Die jetzige Hüttenpächterfamilie Bodner/Herrnegger stiftete dabei eine kleine Glocke für den Turm. Im Altarraum wurde weiters ein kunstvolles Holzkreuz des aus St. Oswald stammenden Helmut Bodner angebracht. Die bei der Renovierung 1959 erneuerte Holztafel, die in der Zwischenzeit erneut unleserlich geworden war, wurde nun durch eine Kupfertafel, mit Bild und gleicher Inschrift, ersetzt. Ausgehend von der Ortsgruppe Kartitsch der österreichischen Bergwacht, wurde in selber Größe und Aufmachung eine weitere Gedenktafel zur Erinnerung an alle tödlich verunglückten Kartitscher Bergkameraden angefertigt. Die Segnung der neuen Kapelle fand am 16. August dieses Jahres im Zuge einer Bergmesse statt.

Heutiger Zustand
Die sich in gutem Zustand befindliche Kapelle ist ein beliebtes Ausflugsziel und ebenso Rast- und Gedenkplatz. Westlich der Prinz-Heinrich-Kapelle kann man, nicht weit entfernt, noch Fundamentreste der Mittelstation der Kriegsseilbahnen Winkeltal/Obstans finden. Weiters befinden sich dort auch Reste von Stützmauern und angeebnete Standplätze ehemaliger Gebäude des Militärlagers Obstans.

Literatur
 Ludwig Wiedemayr: Weltkriegschauplatz Osttirol. Die Gemeinden an der Karnischen Front im östlichen Pustertal. Verlag "Osttiroler Bote", Lienz 2007, ISBN 978-3-900773-80-9.
 Frieda Herrnegger: Pächterleben auf Obstans. Erschienen in: Austria Zeitung, 2005, Ausgabe 4, Seiten 7–8.

Prinzheinrichkapelle
Kapelle in der Diözese Innsbruck
Dekanat Sillian
Holzkirche in Österreich
Kirchengebäude in Tirol
Erbaut in den 1910er Jahren
Karnischer Hauptkamm
Bergkirche
Heinrichskirche
Baudenkmal (Tirol)


text:
Magdala (, Magdala, 'elegant', 'gran' o 'torre' ('lloc gran'); , 'torre'; ) fou una ciutat de Galilea situada a la vora del llac de Tiberíades, esmentada als Evangelis com a lloc de naixement de Maria Magdalena. Podria correspondre a la moderna Khirbet Medjdel.

Antigues ciutats de Palestina


text:
Villemer – miejscowość i gmina we Francji, w regionie Île-de-France, w departamencie Sekwana i Marna.

Według danych na rok 1990 gminę zamieszkiwało 596 osób, a gęstość zaludnienia wynosiła 32 osób/km² (wśród 1287 gmin regionu Île-de-France Villemer plasuje się na 759. miejscu pod względem liczby ludności, natomiast pod względem powierzchni na miejscu 98.).

Bibliografia

Miejscowości w departamencie Sekwana i Marna


text:
L'oca lombardella maggiore  (Anser albifrons) è un uccello,  appartenente alla famiglia degli anatidi.

Sistematica
Esistono cinque sottospecie di Anser albifrons:
 Anser albifrons albifrons nidifica in Nord Europa e Asia e svernante nel sud Europa e nel Mar Caspio.
 Anser albifrons flavirostris nidifica in Groenlandia e svernante nei paesi affacciati del Mar del nord.
 Anser albifrons frontalis nidifica in Canada e in Siberia e svernante negli Stati Uniti e in Giappone.
 Anser albifrons gambelli nidifica nel Canada nordoccidentale e sverna nel Golfo del Messico.
 Anser albifrons elgasi nidificante nell'Alaska meridionale e svernante in California

Aspetti morfologici

Anser albifrons ha una lunghezza di 65–78 cm e una apertura alare di 130–165 cm.

Distribuzione e habitat
L'uccello nidificante in tutti i paesi nordici dalla Russia, Groenlandia, Canada e Alaska, svernante in tutta Europa fino all'Italia e negli Stati Uniti fino ad arrivare al Giappone.

Come tutte le oche predilige i luoghi umidi costieri e paludosi.

Cibo ed Alimentazione
Principalmente vegetariana come tutte le oche. Gradisce gli scarti della verdura e mais.

Status e conservazione
Specie protette dalla Direttiva Uccelli

Bibliografia

Altri progetti

Collegamenti esterni

Anatidae
Taxa classificati da Giovanni Antonio Scopoli


text:
Scumpia is a commune in Făleşti District, Moldova. It is composed of four villages: Hîrtop, Măgureanca, Nicolaevca and Scumpia.

References

Communes of Fălești District


text:
Sir George Shee, 1st Baronet (1758–1825) was a British government minister. He was made a baronet in 1794.

He was Surveyor General of the Ordnance in Ireland from 1797 to 1799 and also sat in the Parliament of Ireland as the MP for Knocktopher from 1798 until the union with Great Britain in 1800.

After the union he was appointed Under-Secretary of State for the Home Department from 1800 to 1803 and Under-Secretary of State for War and the Colonies from 1806 to 1807. He was elected a Fellow of the Royal Society in 1810.

References

1758 births
1825 deaths
Baronets in the Baronetage of Ireland
Irish MPs 1798–1800
Fellows of the Royal Society
Members of the Parliament of Ireland (pre-1801) for County Kilkenny constituencies


text:
Saint-Basile est une ville du Québec (Canada), située dans la municipalité régionale de comté de Portneuf, dans la région administrative de la Capitale-Nationale. Elle est nommée en l'honneur de Basile de Césarée, docteur de l'Église.

Géographie

Municipalités limitrophes

Histoire

Démographie

Administration
Les élections municipales se font en bloc et suivant un découpage de six districts.

Économie

L'acteur économique principal de Saint-Basile est la cimenterie Ciment Québec Inc.

Vers la fin des années 1940, le ciment devint une denrée rare au Canada. Alors Gustave Papillon voulut en fabriquer, dès 1947. Pour ce fait, il demanda à son père s'il voulait participer à ce projet. Son père, Ernest-J. Papillon, accepta de s'associer avec lui à la condition que l'entreprise s'enracine dans la ville de Saint-Basile. Dès la première année, Gustave acheta la machinerie et son père s'occupa du financement et des questions juridiques. Alors l'entreprise est née. En 1951, le premier four rotatif fut construit.

En 2005, pour commémorer la mémoire de M. Ernest-J Papillon, le centre communautaire fut nommé en son nom et la ville érigea quelques pièces des vestiges du premier four à ciment près de l'édifice.

Cette usine utilise initialement un procédé dit «humide». Au début des années 1980, une modernisation de l'usine est entreprise avec un passage au procédé de type «sec» (pyroprocédé). Aujourd'hui encore, elle emploie entre 150 et 200 travailleurs au cours de l'année.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Rivière Portneuf
 Rivière des Sept Îles

Liens externes

 Fiche-détaillée MRC de Portneuf

Municipalité dans la Capitale-Nationale
Municipalité dans Portneuf
Ville au Québec


text:
In der euklidischen Geometrie ist ein orthodiagonales Viereck ein Viereck, in dem sich die Diagonalen rechtwinklig kreuzen. Mit anderen Worten: Es ist eine vierseitige ebene Figur, in der die Verbindungslinien zwischen den nicht benachbarten Ecken orthogonal zueinander sind.

Spezielle orthodiagonale Vierecke sind Drachenvierecke, insbesondere Rauten und Quadrate.

Eigenschaften
Der Flächeninhalt des Rechtecks mit den Seitenlängen entsprechend der  Längen der beiden Diagonalen  und , also , besteht aus vier Teilrechtecken, welche durch die Seiten des Vierecks diagonal halbiert werden. Daraus ergibt sich für den Flächeninhalt des Vierecks:

Für die Seitenlängen gilt:

Nachweis im nächsten Abschnitt

Die Diagonalen eines konvexen Vierecks sind genau dann senkrecht zueinander, wenn die beiden Bimediane (die Verbindungsstrecken gegenüberliegender Seitenmittelpunkte) gleich lang sind.

Die Diagonalen eines konvexen Vierecks ABCD auch genau dann senkrecht zueinander, wenn

gilt, wobei S der Schnittpunkt der Diagonalen ist. Aus dieser Gleichung folgt fast unmittelbar, dass die Diagonalen eines konvexen Vierecks sich genau dann senkrecht schneiden, wenn die Projektionen des Diagonalenschnittpunkts auf die Vierecksseiten die Ecken eines Sehnenvierecks sind.

Ein konvexes Viereck ist genau dann orthodiagonal, wenn sein Varignon-Parallelogramm (dessen Ecken die Seitenmittelpunkte sind) ein Rechteck ist. Eine verwandte Charakterisierung besagt, dass ein konvexes Viereck genau dann orthodiagonal ist, wenn die Seitenmittelpunkte und die Fußpunkte der Lote von den Seitenmittelpunkten auf die gegenüberliegenden Seiten konzyklisch sind, also auf einem Kreis liegen (Acht-Punkte-Kreis). Der Mittelpunkt dieses Kreises stimmt mit dem Schwerpunkt des Vierecks überein.

Mehrere Bedingungen für orthodiagonale Vierecke beziehen sich auf die Teildreiecke , ,  und , in die das Viereck durch seine Diagonalen unterteilt wird. Bezeichnet man mit , ,  und  die Verbindungsstrecken des Diagonalenschnittpunkts  mit den Mittelpunkten der Seiten , ,  bzw. , und mit , ,  und  die Lote von  auf die Vierecksseiten, so ist ein konvexes Viereck  genau dann orthodiagonal, wenn eine der folgenden Aussagen gilt:

Nachweis

Die Formel

kann wie folgt bewiesen werden:

Die Seiten bilden mit dem Diagonalenschnittpunkt vier rechtwinklige Dreiecke. Nennt man die Diagonalenabschnitte , ,  und , so gilt nach dem Satz des Pythagoras:

Damit ist

w. z. b. w.

Weblinks
 Martin Josefsson: Characterizations of Orthodiagonal Quadrilaterals. (PDF)
 David Fraivert: Properties of a Pascal points circle in a quadrilateral with perpendicular diagonals. (PDF; 278 kB)
 David Fraivert: A Set of Rectangles Inscribed in an Orthodiagonal Quadrilateral and Defined by Pascal-Points Circles.

Einzelnachweise

Viereck
Vierecksgeometrie


text:
Delilia es un género de plantas con flores perteneciente a la familia Asteraceae. Comprende 4 especies descritas y, de estas, solo 2 aceptadas.

Descripción
Son hierbas anuales, que alcanzan hasta 1 m de alto, con raíces fibrosas o axonomorfas, densamente ramificadas frecuentemente desde cerca de la base; tallos estrigosos. Hojas opuestas, lanceoladas a angostamente ovadas, indistintamente serruladas, 3–8 cm de largo y l.5–3 cm de ancho, aplicado-pilosas en la haz y el envés, los tricomas del envés tendiendo a dirigirse en ángulo recto hacia el nervio principal, 3-nervias desde la base; pecioladas. Capitulescencias de fascículos umbelados o capítulos samaroides, globosos, terminales y axilares; capítulos radiados, 4.5–5 mm de largo y de ancho, pedúnculos 1–2 mm de largo, quebrándose por abajo de la mitad, cada capítulo cayendo entero; filarias 3, una de ellas grande y cordada en la base, la segunda mediana y opuesta a la grande, la tercera más pequeña y cubierta por las otras 2, las 2 últimas semicordadas, todas con nervadura reticulada y con tricomas aplicados; flósculo del radio 1, fértil, su lígula menos de 0.5 mm de largo, amarilla; flósculos del disco 1–4, perfectos pero estériles, las corolas amarillas. Aquenios obovados, 2.3 mm de largo, aplanados, carinados en una cara, menudamente pilosos, negros; vilano ausente.

Taxonomía
El género fue descrito en 1823 por Kurt Sprengel en Bulletin des Sciences, par la Société Philomatique: 54. La especie tipo es Delilia berteroi, actualmente reducida a sinónimo de Delilia biflora.

Etimología
Delilia: nombre genérico dado en honor al médico y botánico francés Alire Raffeneau Delile (1778-1850). Se trata de uno de dos nombres genéricos dedicados a Delile, siendo el otro Lilaea (Juncaginaceae).

Especies aceptadas
A continuación se brinda un listado de las especies del género Delilia aceptadas hasta julio de 2012, ordenadas alfabéticamente. Para cada una se indica el nombre binomial seguido del autor, abreviado según las convenciones y usos.

 Delilia biflora (L.) Kuntze
 Delilia repens (Hook.f.) Kuntze

Referencias

Asteraceae


text:
Jan Chiapusso () est un pianiste et professeur américain né hollandais. Il a été l'élève de Frédéric Lamond et Raoul Pugno et, entre autres, le professeur de Rosalyn Tureck.

Biographie

Jan Joseph Chiapusso est né à Gemou, près de Semarang, à Java dans les Indes néerlandaises, aujurd'hui l'Indonésie. Ses parents étaient des hollandais, bien que le nom de Chiapusso soit d'origine italienne. Alors qu'il n'avait que six mois, ses parents déménagent à Nimègue, aux Pays-Bas

Il entre au Conservatoire de Cologne en 1907 et est diplômé en 1911. Il se perfectionne avec Frédéric Lamond et Raoul Pugno

Il s'installe aux États-Unis en 1916, où il donne des concerts et est professeur de piano au Shorter College à Rome, en Géorgie de 1916 à 1917. Il enseigne ensuite au  Bush Conservatory of Music de Chicago entre 1921 et 1931, interrompu en 1927, par une tournée de concerts à travers l'Europe. Il enseigne à l'Université de Chicago (1932-1934) et à partir de 1934, à l'Université du Kansas à Lawrence jusqu'à sa retraite en 1960. Il retourne ensuite à la scène, donnant des conférences qu'il intitulle «  » [littéralement : Récitals d'illustration sonore]. Dans ces discours, il veut illustrer l'influence sur les compositeurs Européens de la musique de gamelan et d'autres types de musiques javanaises, en s'appuyant sur ses propres expériences et connaissances

Alors que Chiapusso est au Conservatoire Bush de Chicago, il est le professeur de Rosalyn Tureck de 1929 à 1931. Il est le premier à reconnaître ses dons particuliers pour la musique de Jean-Sébastien Bach. Il lui a aussi présenté les sonorités des instruments indonésiens, asiatiques et africains

Chiapusso lui-même est un fervent défenseur de la musique de Bach et a écrit un livre intitulé  [Le Monde de Bach], publié chez Indiana University Press en 1968, un an avant sa mort.

Il est mort en 1969, à Lawrence, Kansas, âgé de 79 ans. Sa femme, née Beulah C. Hollingsworth, une soprano et professeur de musique, qu'il épouse en 1934, est décédée avant lui et ils n'y avaient aucun enfant.

Enregistrements

Il a fait quelques enregistrements, dont certains sur piano mécanique Ampico, notamment :
 Frédéric Chopin, Étude en mi mineur, op. 25
 Franz Liszt, Étude transcendantale  en ut mineur « Chasse sauvage ».
Il a également publié ses propres arrangements pour piano d'œuvres pour orgue et violoncelle seul de Bach.

Notes et références

Liens externes

Naissance en février 1890
Décès en août 1969
Décès à 79 ans
Professeur à l'université du Kansas
Pianiste classique américain
Pédagogue en musique classique


text:
Håkan Rosengren is a Swedish clarinet virtuoso, active in the United States and Europe.

Colleagues
He has worked with:
Esa-Pekka Salonen
Neeme Järvi
Christopher Hogwood
Osmo Vänskä
Jorma Panula
Pascal Verrot
Jan Krenz
Matthias Aeschbacher
Okko Kamu
Keith Clark
Sakari Oramo
Leif Segerstam

in performances with the:
Helsinki Philharmonic
Swedish Radio Symphony
Royal Stockholm Philharmonic
Odense Symphony
Helsingborg Symphony
Royal Swedish Chamber
Norrköping Symphony
Southern Jutland Symphony
Jönköping Symphony
Umeå Sinfonietta
Malmö Symphony Orchestras

Discography
Nielsen:Clarinet Concerto/Flute Concerto (Sony) 1993
Bernhard Henrik Crusell: Works for Clarinet (Musica Sveciae) 1993
Festival (Stereophile) 1995
Schönberg/Martinu/Messiaen (Caprice) 1996
Mendelssohn Concert Pieces, Brahms Sonata in E flat and Crusell Duet no. 1, 2 and 3 for two clarinets (Nytorp Musik) 1997
Grand Duo: Selections of German Music for Clarinet and Piano (Nytorp Musik) 1999
Olivier Messiaen: Quatuor pour la Fin du Temps (CD Accord) 2001
Bernhard Henrik Crusell: Concerto in B flat Major/Quartets op. 2 and op. 4 (Caprice) 2002
Saint Saens Sonata, Debussy Premiere rhapsody, Francaix Tema con variazioni, Messager Solo de Concours and other French music (SMS Classical) 2006
Brahms, Mozart: Quintets for Clarinet and Strings (SMS Classical) 2006
Brahms: Sonatas Op. 120; Rhapsodies Op. 79 (Round Top Records) 2006
Carl Maria von Weber: Concertos for clarinet and orchestra (SMS Classical) 2008
Frank Ticheli: Concerto for clarinet and wind band (SMS Classical) 2011

Concerto solo performances
Rosengren's concerto solo performances in Europe have taken him to the:
Lausanne Chamber Orchestra
Lithuanian National Symphony
Prague Philharmonic
Lisbon Metropolitan Orchestra
Porto Chamber Orchestra
Amadeus Chamber Orchestra
Slovakia Radio Symphony
Aukso Chamber Orchestra
Poznan Philharmonic
Polish Chamber Philharmonic

Elsewhere he has appeared with the:
Los Angeles Mozart Orchestra
Minas Gerais Symphony (Brazil)
Savannah Symphony
Akron Symphony
Asheville Symphony
Texas Festival Orchestra
Midland-Odessa Symphony
New West Symphony
Israeli Chamber Orchestra

References

Living people
Swedish clarinetists
California State University, Fullerton faculty
Classical clarinetists
21st-century clarinetists
Year of birth missing (living people)


text:
Forming è un brano musicale del gruppo L.A. punk The Germs pubblicato come singolo nel 1977 dalla What? Records.

Il brano

Composizione
I Germs, composti da quattro adolescenti, si erano formati non molto tempo prima della registrazione effettiva del singolo. Forming fu la prima composizione della band in assoluto, scritta da Darby Crash (che all'epoca si faceva ancora chiamare "Bobby Pyn") e registrata nel garage dei genitori del chitarrista del gruppo, Pat Smear. Chris Ashford, un amico della band, aiutò a preparare l'equipaggiamento per la registrazione.

La band debuttò dal vivo il 16 aprile 1977, durante uno show organizzato dai The Weirdos, un altro gruppo punk locale. Nel numero di maggio della rivista Raw Power, un recensore del concerto così si espresse nei confronti della band e del suo cantante diciottenne:

Pubblicazione
La canzone venne pubblicata come singolo di debutto dei Germs, distribuito dalla What? Records, una piccola etichetta discografica indipendente. Il brano viene considerato come una delle prime vere espressioni del genere musicale detto "L.A. punk".

Agendo come se fosse il manager del gruppo, Ashford organizzò in giugno una seduta fotografica per la copertina del singolo al The Masque, un club punk. La foto in copertina mostra i Germs sul palco del locale. Secondo una intervista del 1977 alla band, furono stampate 3,000 copie di Forming, ma le prime 1,000 andarono "distrutte". Ashford spiegò in seguito che "la macchina dello stampaggio si ruppe, invertendo le etichette, quindi dovettero buttare via circa 800 copie sbagliate." Nonostante la modesta quantità di copie e la scarsa distribuzione, il singolo entrò nella classifica di Billboard New Wave Top Ten.

Intervistato da Slash Magazine nel 1978, Darby Crash disse che Forming parla di "buttare giù il governo e crearne uno nostro."

La canzone che finì sulla B-side del singolo, Sex Boy, indicata genericamente come "the germs live" sulla copertina della prima stampa del singolo, venne registrata dal vivo su cassetta durante un'esibizione al nightclub Roxy di Hollywood, mentre erano in corso le riprese del film comico Up in Smoke di Cheech & Chong.

Accoglienza
Claude Bessy, fondatore ed editore della fanzine punk locale, Slash, descrisse il 45 giri Forming con queste parole: "Oltre la musica... da capogiro... inesplicabilmente brillante nel portare la monotonia a nuove vette di sublime altezza". In retrospettiva, lo storico della musica Clinton Heylin, riferendosi a Forming, la descrisse notevole proprio per la sua "inettitudine" tecnica assoluta. Secondo Ned Raggett di AllMusic la canzone è "un'esplosione primitiva", "prodotta malissimo e fiera di esserlo." Parlando poi di Sex Boy, il lato B del 45 giri, scrisse: "divertente, caotica B-side, contenente il rumore di bottiglie che si rompono mentre Crash praticamente attacca il pubblico spaventato".

Forming 2
Una versione alternativa del brano, prodotta da Ashford ed incisa in maniera più professionale e sensibilmente più corta, venne registrata sempre nel 1977 con il batterista D. J. Bonebrake, che poi sarebbe diventato in seguito un membro degli X. Intitolata Forming 2, rimase inedita fino al 1993, quando venne inclusa nella raccolta (MIA): The Complete Anthology.

Tracce singolo
WHAT 01
 Forming - 3:06
 Sex Boy - 2:15 [Live]

Formazione
 Bobby Pyn (Jan Paul Beahm, alias Darby Crash) – voce
 Pat Smear (George Ruthenberg) – chitarra
 Lorna Doom (Teresa Ryan, alias Terry Target) – basso
 Donna Rhia (Becky Barton) – batteria

Cover
Forming è stata reinterpretata dal gruppo melodic hardcore punk NOFX; la loro versione è stata pubblicata nella raccolta 45 or 46 Songs That Weren't Good Enough to Go on Our Other Records e nell'album tributo alla musica dei Germs A Small Circle of Friends.

Note

Bibliografia
 Heylin, Clinton (2007). Babylon's Burning: From Punk to Grunge (Canongate). ISBN 1-84195-879-4
 Leblanc, Lauraine (1999). Pretty in Punk: Girls' Gender Resistance in a Boys' Subculture (Rutgers University Press). ISBN 0-8135-2651-5
 Mullen, Brendan, & Marc Spitz (2001). Sit on My Face, Stevie Nicks! The Germs, Darby Crash, and the Birth of SoCal Punk, Spin (May).
 Mullen, Brendan, con Don Bolles & Adam Parfrey (2002). Lexicon Devil: The Fast Times and Short Life of Darby Crash and the Germs (Feral House). ISBN 0-922915-70-9
 Patterson, Fred (1997). Like Everything Else in Los Angeles, It Is Now a Mini Mall, in Make the Music Go Bang!: The Early L.A. Punk Scene, ed. Don Snowden (Macmillan). ISBN 0-312-16912-4
 Raggett, Ned (2002). Germs (M.I.A.)—The Complete Anthology, in All Music Guide to Rock: The Definitive Guide to Rock, Pop, and Soul, 3d ed., ed. Vladimir Bogdanov, Chris Woodstra, and Stephen Thomas Erlewine (Backbeat). ISBN 0-87930-653-X
 Raha, Maria (2005). Cinderella's Big Score: Women of the Punk and Indie Underground (Seal). ISBN 1-58005-116-2
 Savage, Jon (1992). England's Dreaming: Anarchy, Sex Pistols, Punk Rock, and Beyond (St. Martin's). ISBN 0-312-08774-8

Collegamenti esterni


text:
Сильвано Ариети (Пиза, Италия, 28 июля 1914 — Нью-Йорк, 7 августа 1981) — американский психиатр, оказавший большое влияние на восприятие шизофрении в западных медицинских кругах в середине XX века. Практиковал психотерапию при шизофрении, известен как автор книги «Интерпретация шизофрении», удостоившейся Национальной Книжной Награды США в 1975 году.

Сильвано Ариети родился в Пизе; его отец и дед были врачами. В 1932 завершил учёбу в пизанском Лицее Галилео, в 1938 году окончил Университет Пизы. Усиление фашистского режима Муссолини вынудило Сильвано, этнического еврея, переселиться в США. Здесь Ариети стал профессором Медицинской школы Нью-Йорка, обучал психоанализу в Институте Уильяма Алансона Уайта. Семитомник «Американское руководство по психиатрии» вышел в свет под редакцией Ариети.

Ариети отводил большую роль в генезе психических расстройств психическим травмам, в противовес набравшей популярность в конце XX века модели психических заболеваний, рассматривающей их как проявления генетических дефектов и нейропатологий. Также Ариети много писал о процессах креативности.

Опубликовал художественную книгу автобиографического характера «The Parnas: A Scene from the Holocaust» (1979) о судьбе главы пизанской еврейской общины Джузеппе Пардо (), публично замученном нацистами 1 августа 1944 года.

Библиография
 1955 — Interpretation of Schizophrenia. First Edition. New York: Brunner. Trad. it.: Interpretazione della schizofrenia. Milano: Feltrinelli, 1963.
 1959 1966- American Handbook of Psychiatry (a cura di). New York: Basic Books. Trad. it.: Manuale di Psichiatria. 3 voll. Torino: Boringhieri, 1969-70, 1976 (2).
 1967 — The Intrapsychic Self: Feeling, Cognition and Creativity in Health and Mental Illness. New York: Basic Books. Trad. it.: Il sé intrapsichico. Torino, Boringhieri, 1969, 1979 (2).
 1971 — The World Biennial of Psychiatry (a cura di). New York: Basic Books, 1973.
 1972 — The Will To Be Human. New York: Quadrangle Books. Trad. it.: Le vicissitudini del volere. Roma: Il Pensiero Scientifico, 1978.
 1974 1975 — American Handbook of Psychiatry (a cura di). Second Edition. Interamente rivista ed ampliata. New York: Basic Books.
 1974 — Interpretation of Schizophrenia, Second Edition. Interamente rivista ed ampliata. New York: Basic Books. Trad. it.: Interpretazione della schizofrenia. 2 voll. Milano: Feltrinelli, 1978.
 1974 — Studi sulla schizofrenia. Roma: Il Pensiero Scientifico.
 1975 — New Dimensions in Psychiatry. (curato insieme con G. Chrzanowski, 1977). New York: Basic Books.
 1975 — Psichiatria e oltre. Roma: Il Pensiero Scientifico.
 1976 — Creativity: the Magic Synthesis. New York: Basic Books. Trad. it.: Creatività. La sintesi magica. Roma: Il Pensiero Scientifico, 1979, 1990 (2).
 1977 — Love Can Be Found (insieme con James A. Arieti). New York: Harcourt Brace Jovanovich.
 1978 — Severe and Mild Depression: the Psychotherapeutic Approach (insieme con Jules Bemporad). New York: Basic Books. Trad. it.: La depressione grave e lieve. L'orientamento psicoterapeutico. Milano: Feltrinelli, 1981, 1991 (4).
 1978 — On Schizophrenia, Phobias, Depression, Psychotherapy, and the Farther Shores of Psychiatry: Selected Papers of Silvano Arieti, New York: Brunner/Mazel.
 1979 — The Parnas. New York: Basic Books. Trad. it.: Il Parnàs. Milano: Mondadori, 1980.
 1979 — Understanding and Helping the Schizophrenic. New York: Basic Books. Trad. it.: Capire ed aiutare il paziente schizofrenico. Milano: Feltrinelli, 1981.
 1981 — Abraham and the Contemporary Mind. New York: Basic Books.
 1981 — American Handbook of Psychiatry (a cura di), Volume VII, New York: Basic Books.

Примечания

Ссылки
 Sylvano Arieti — некролог в New York Times, 1981 год

Психиатры США
Психиатры по алфавиту
Психоаналитики США
Выпускники Пизанского университета


text:
A Paróquia Nossa Senhora do Rosário é uma circunscrição eclesiástica católica brasileira sediada no município de Alvinópolis, no interior do estado de Minas Gerais. Faz parte da Diocese de Itabira-Fabriciano, estando situada na Região Pastoral II. Foi criada em 14 de julho de 1832.

Ver também
 Igreja Católica no Brasil
 Paróquias da diocese de Itabira-Fabriciano

Ligações externas
 Diocese de Itabira-Fabriciano

Nossa Senhora do Rosário
Alvinópolis
Fundações no Brasil em 1832


text:
Een 150 mm kanon was een kanon met een diameter van 150 millimeter (15 cm), dat vrijwel altijd handmatig bediend werd. Dit type kanon werd van eind negentiende eeuw tot circa 1970 gebruikt, toen het werd vervangen door modernere, computerbestuurde kanonnen. 150 mm kanonnen kwamen vooral voor als hoofdgeschut op pantserdekschepen, kanonneerboten, lichte kruisers en op sommige torpedobootjagers en als secundair geschut op pantserschepen, slagkruisers en slagschepen. Ook werden ze voor kustverdediging en artillerie ingezet. Hoewel 150mm kanonnen een aanzienlijke kracht hadden, waren ze niet capabel om slagkruisers of slagschepen te dempen. Tegenwoordig zijn de meeste marineschepen (qua kanonnen) bewapend met 76mm of 127mm kanonnen.

Voorbeelden
Hieronder enkele voorbeelden van schepen en stellingen bewapend met 150 mm kanonnen in de Tweede Wereldoorlog.
Nederland
Nederland gebruikte 150 mm kanonnen op verschillende schepen en stellingen, zoals:
De Javaklasse lichte kruisers, de lichte kruiser Hr.Ms. De Ruyter, de lichte kruisers van de Trompklasse en diverse pantserdekschepen.

 Stelling Kornwerderzand en enkele forten die hoorden bij de Nieuwe Hollandse Waterlinie.
 Diverse kustbatterijen in Nederland en Nederlands-Indië.

Verenigd Koninkrijk
De Royal Navy gebruikte 150 mm kanonnen op verschillende schepen en stellingen, zoals:
 De lichte kruiser HMS Ajax
 Het slagschip HMS Barham, het slagschip HMS Warspite.
 De Maunsell-forten en diverse forten op Singapore.

Japan
Japan gebruikte 150 mm kanonnen voornamelijk als secundair geschut bij slagschepen en slagkruisers, zoals:
 De slagkruisers van de Kongō-klasse en de lichte kruisers van de Ōyodo-klasse.

Verenigde Staten
De Verenigde Staten gebruikte 150mm kanonnen voornamelijk als hoofdgeschut van lichte kruisers en secundair geschut bij vliegdekschepen en slagschepen.
 De lichte kruisers van de Brooklyn-klasse, de slagschepen van de South Dakotaklasse.

Italië
Italië gebruikte 150mm kanonnen voornamelijk als hoofdgeschut van lichte kruisers en torpedobootjagers.
 De lichte kruisers van de Giussano-klasse, de lichte kruisers van de Condottieri-klasse.

Externe links
pantserdekschepen.
Encyclopedie van de Nieuwe Hollandse Waterlinie

Artillerie


text:
Рыжово — название нескольких населённых пунктов.

Россия
 Рыжово — деревня в Троицком административном округе Москвы;
 Рыжово — деревня в Бельском районе Тверской области.

Украина
 Рыжово — село в Близнюковском районе Харьковской области.

Другое
 «Рыжово» — молочно-животноводческое предприятие в деревне Рыжово Новой Москвы.


text:
Pastorsexpeditionen (även: Pastorskansliet eller Kyrkoherdeämbetet, finska: Kirkkoherranvirasto) är ett ämbetsverk för församlingar eller kyrkliga samfälligheter inom Evangelisk-lutherska kyrkan i Finland eller Ortodoxa kyrkan i Finland. Pastorsexpeditionens uppgifter fastställs i kyrkolagen och i kyrkoordningen. En av de viktigaste uppgifterna som pastorsexpeditioner har hand om är att handlägga kyrkobokföringsärenden på kyrkoherdens uppdrag.

Pastorsexpeditioner bör ej förväxlas med församlingskanslier. Församlingskanslier fungerar som pastorsexpeditioner men de handlägger inte kyrkobokföringsärenden.

Pastorsexpeditionens uppgifter
Pastorsexpeditionens uppgifter fastställs i kyrkolagens 16:e kapitel och kyrkoordningens 16:e kapitel. Den viktigaste uppgiften som pastorsexpeditionen har är att handlägga kyrkobokföringsärenden, det vill säga befolkningsdatasystemets myndighetsuppgifter och uppgifter inom informationsservice. Pastorsexpeditioner upprätthåller och använder befolkningsdataarkivet och ansvarar för församlingens eller den kyrkliga samfällighetens lokalbokning och telefonväxel. Pastorsexpeditionens personal arbetar oftast även som kyrkoherdens eller kontraktsprostens sekreterare och fungerar som IT-personal för församlingen eller kyrkliga samfälligheten.

Pastorsexpeditionen betjänar också i frågor som gäller släktutredning, släktforskning och ämbetsbevis.

Kyrkoböcker i Finland
Kyrkoböckerna i Finland finns i kyrkans gemensamma medlemsregister, vilket upprätthålls med hjälp av automatisk databehandling och de manuellt förda kyrkoböckerna.

Manuellt förda kyrkböcker är de före 2005 förda familjeakterna och längderna över döpta, [[Konfirmation i Finland
|skriftskolgångna]] och konfirmerade samt över personer om vilka hindersprövning verkställts för ingående av äktenskap, över vigda, döda och begravda, över ut- och inflyttade, över dem som utträtt ur eller upptagits i kyrkans gemenskap. Manuellt förda kyrkböcker är även de kyrkliga befolkningsregister som har förts innan lagen om trossamfundens medlemsregister (614/1998) trädde i kraft och de handlingar som hör till dem.

De uppgifter som har överförts från de manuellt förda kyrkböckerna till medlemsregistret är en del av medlemsregistret.

Uppgifterna i kyrkböckerna används i församlingarnas och de kyrkliga samfälligheternas verksamhet och förvaltning samt för att kyrkans medlemmar ska kunna utöva sina rättigheter och fullgöra sina skyldigheter. Församlingarna kan även ordna kyrkobokföringen via ett gemensamt centralregister.

Källor

Evangelisk-lutherska kyrkan i Finland


text:
Daniel Santacruz, né le  est un auteur-compositeur-interprète, compositeur et producteur de musique (bachata principalement), né aux États-Unis dans le New Jersey.

Carrière
Il a grandi (et vit encore) en République dominicaine.
Il a remporté et a été plusieurs fois nominé à des prix, dont 3 nominations aux Latin Grammy Awards.

En 1996, il entame sa carrière dans plusieurs groupes dominicains, le plus souvent en tant que musicien de studio ou choriste.
En 2000, il intègre la chorale d'église que dirige Juan Luis Guerra.

En 2003, il sort son premier album Por un beso, nominé en tant que meilleure révélation pour la récompense musicale Premio Lo Nuestro.

De 2004 à 2007, il se met à composer et à produire pour d'autres artistes.

En 2008, il sort son second album Radio Rompecorazones qui est nominé dans la catégorie « musique tropicale » en tant que meilleur album en 2009 aux Latin Grammy Awards, tandis que le single Adónde va el amor? est nominée en tant que meilleure chanson dans cette même catégorie.

Sorti en 2011, l'album Bachata Stereo est lui aussi nominé dans la catégorie « musique tropicale » en tant que meilleur album.

En 2014, il sort le titre de kizomba Lento, et tourne le clip avec la danseuse espagnole Sara Lopez.

Compositeur
Daniel Santacruz a composé plusieurs tubes pour Prince Royce (Incondicional, Culpa al corazón), Hector Acosta « El Torito » (Tu veneno, Aprenderé''', No moriré), Toby Love (Lejos), Reik (Me duele amarte), Monchy y Alexandra (Perdidos, No es una novela), Leslie Grace, Charlie Cruz, José Feliciano, Milly Quezada, Andy Andy, etc.

Plusieurs de ses tubes ont été récompensés, notamment aux ASCAP awards, Billboard Music Awards, Premio Lo Nuestro (Perdidos, No Es Una Novela du duo de bachata dominicain Monchy y Alexandra), et Me Duele Amarte du groupe mexicain Reik).Culpa al corazón, co-composée avec Prince Royce, s'est classée au sommet des charts.

 Discographie

 Participations
Luciana Abreu (featuring'' Daniel Santacruz) - Tu e Eu
Dani J feat. Daniel Santacruz -  Contando Minutos (2017)
SP Polanco ft. Daniel Santacruz - Baile Asesino (2019)

Liens externes

Bachata
Chanteur dominicain
Naissance en novembre 1976
Naissance au New Jersey


text:
Ла-Флорида () — комуна в Чилі. Одна з міських комун міста Сантьяго. Входить до складу провінції Сантьяго і Столичного регіону.

Територія — 70,2 км². Чисельність населення - 366 916 мешканців (2017). Щільність населення - 5226,7 чол./км².

Розташування
Комуна розташована на південь міста Сантьяго.

Комуна межує:
 на півночі - з комунами Макуль, Пеньялолен
 на сході — з комуною Сан-Хосе-де-Майпо
 на півдні - з комуною Пуенте-Альто
 на заході — з комунами Сан-Хоакін, Ла-Гранха, Ла-Пінтана

Примітки

Комуни Чилі
Міста Чилі


text:
Cheiracanthium insigne är en spindelart som beskrevs av O. Pickard-Cambridge 1874. Cheiracanthium insigne ingår i släktet Cheiracanthium och familjen sporrspindlar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Sporrspindlar
insigne


text:
Ісус Христос — духовний лідер, образ якого має своє відображення у вченнях багатьох Новітніх релігійних рухів (НРР). У їх викладенні канонічний образ Ісуса, його біографія і вчення мають помітні зміни та доповнення. Досить часто уявлення НРР-ів про Ісуса Христа базуються не на дослідженні Біблії, а на заявлених надприродних джерелах (одкровеннях). Найбільш значний вплив на погляди НРР-ів відносно Ісуса здійснило Теософське товариство і похідні від нього вчення.

Загальний огляд
Загальним для НРР-ів є відмінність їх викладення від традиційного християнства. Ця відмінність полягає не так в самому образі Ісуса Христа, як в тій картині світу в яку він поміщений і в термінах в яких його образ виражений. Процес формування образу Ісуса в цих рухах був подібний до того що відбувався в період зародження християнства. Певні факти та одкровення збиралися, впорядковувалися і трактувалися в руслі поглядів притаманних людям, які намагалися відповісти на питання ким був Ісус і яке його значення для людей. Як правило в НРР-ах простежується стремління досягти балансу між повторним вираженням традиційного вчення і додаванням нових елементів. В результаті образ Ісуса у них виходить доволі пластичним і для частини людей ці видозміни виглядають як такі, що виходять за допустимі рамки.
Постать Ісуса Христа в НРР-ах почасту є невіддільною частиною «новітнього Євангелія», древнього вчення викладеного в новій формі. Ці рухи як правило нехтують традицією, навіть розглядають її як перешкоду. І відповідно власну систему вірувань розглядають як повернення до справжнього християнства. Характерно, що незважаючи на критику в адрес основних представників християнства, Христос домінує у викладах НРР-ів скрізь де потрібно пояснити відносини між Богом і людством за допомогою якогось посередницького принципу. Також Ісус Христос якнайкраще підходить за взірець для розкриття таких понять як «вища свідомість», «стан повного просвітлення».
Загалом термін «христос» трактується як божественний принцип, вищий аспект, що притаманний єству кожної людини і який єднає все людство в єдине ціле. Відповідно виняткова божественність Ісуса заперечується. Замісна жертва за гріх, одне з основних понять християнства, трактується з використання терміна «карма». Тобто говориться, що Ісус взяв на себе частину карми людства. Відкидається обмеження Христа рамками традиційного християнства. Стверджується що він є вічною постаттю чиє вчення можна розпізнати в кожну епоху в кожній системі віри. Відповідно заперечення можливості спасіння поза християнською релігією розглядається як глибоко помилкове.

Особливості образу Ісуса Христа властиві НРР-ам

Христологія
Одна з основних відмінностей у твердженнях НРР-ів і традиційного християнства стосовно Ісуса Христа полягає в різному розумінні його божественності. Християнству притаманне твердження що існує якісна різниця між Ісусом і всіма іншими людьми. Що Ісус володіє крім людської природи ще й божественною, всі інші тільки людською. В НРР-ах відсутнє таке розділення. Христос розуміється як архетип божественної ідентичності кожної людини. Особливість же Ісуса полягає в тому, що він в досконалості його проявив, а решта людей до цього тільки йдуть. Інколи термін «христос» розглядається також як щось на кшталт духовної посади. І подібно як Кеннеді не завжди був президентом США, так і Ісус не завжди був Христом.
Христологічна проблема (питання співвідношення людського і божественного в Ісусі) нерідко ставала темою дискусії і в самому християнстві. З нею тісно пов'язана христологія Логосу, напрям в христології, який, серед інших речей, шукав доказів присутності Христа в формі Логосу (божественного слова) в релігіях світу. В ньому, на противагу твердженню що вчення Христа присутнє тільки в християнстві, доводилось що є спалахи істини в інших релігіях, які християнська церква має бути готова прийняти як доказ розсіяної в них енергії божественного Логосу. Тобто подібно тому як всім людям властива божественна природа (Христос) так і всім релігіям світу властива присутність в них вчення Христа. В НРР-ах йдуть навіть далі та в тій чи іншій формі стверджують що саме в їх викладенні вчення Христа подано точніше ніж в традиційному християнстві.
Загалом для вчень НРР-ів характерно розділення таких понять як Ісус і Христос. Ісус розуміється як історична особистість, людина що жила в 1-му столітті н.е. в Палестині. Христос як божественний принцип властивий кожному і найбільше проявлений Ісусом. Відповідно кожен може проявити Христа перебуваючи в гармонії з Духом Божим.

Друге пришестя
Так зване Друге пришестя Ісуса Христа трактується як внутрішня подія, а не зовнішня. Цей прихід розуміється як прояв принципу Христа в багатьох, результатом чого буде настання епохи просвітлення. Прив'язана ця подія до такого загальновизнаного астрономічного явища як прецесія земної осі. Повний цикл зміни куту нахилу осі відбувається за 25 000 років, які умовно можна розділити на 12 відрізків. В кожному з них вісь Землі стає дещо зміщена до одного з 12 сузір'й, що входять до зодіаку. Останні 2 000 років вісь вказувала на ділянку що належить до знаку риб. Тому ці два тисячоліття інколи називають епохою риб і асоціюють з християнством. Наступним знаком є водолій, через що побутує назва «епоха водолія». Стверджується що перехід Землі в цю нову астрологічну епоху принесе з собою нову форму вираження духовних устремлінь. І христова свідомість вже буде явлена в багатьох по всьому світу, а не персоніфіковано як перший раз в Ісусові.

Історія життя
Викладені в Євангеліях біографічні дані про Ісуса є доволі лаконічними. Крім того, немає документальних згадок про те, що відбувалося з ним з 12 до 30-річного віку. Цей період нерідко називають «». Одним з перших версію що ці роки були проведені Ісусом в Індії опублікував  в 1894 р.. Він стверджував що виявив на Сході досі невідомий широкому загалу рукопис «Життя святого Ісси». М.Реріх, виїхавши в 1925 р. до Тибету, провів 4 роки подорожуючи по Азії. Він повідомив, що бачив рукопис, який доводить що Ісус провів своє раннє життя в Індії. Навіть цитував звідти слова Ісуса:
 На основі цих тверджень Е. Профет, представник Вчення вознесених владик, побудувала книгу-розслідування «Втрачені роки Ісуса» про період від епізоду який трапився з 12-річним Ісусом в Єрусалимському храмі і до початку публічного служіння. Е. Профет вірила що ці «роки мовчання» Ісус провів в навчанні з Майстрами Далекого Сходу, подорожував Тибетом та Індією. Що там в нього сформувалася значна частина внутрішнього вчення, яка згодом була, як вона стверджує, втрачена або відкинута представниками ортодоксального християнства. Твердження про перебування Ісуса в Індії прямо пов'язане з обґрунтуванням наявності у «втраченому вченні» елементів притаманних східним релігіям. Зокрема твердження про Ісуса як про вчителя реінкарнації.
Також існують доповнення до біографії Ісуса побудовані на основі одкровення:
"Книга Урантії", заявлена як одкровення групи «представників Всесвіту», присвячує велику частину (800 з 2100 сторінок) життю і вченню Ісуса. Його подано в контексті космологічного вчення викладеного в основній частині книги. Деякі історії з цієї книги доповнюють Євангелія (подорож Ісуса по Середземному морю), деякі коригують їх (розповідь про шеститижневе перебування Ісуса на горі Ермон на противагу Євангельським 40-дням випробування в пустелі). Ісус зображений як такий що всіляко уникає створення нової обрядової системи богослужіння, а натомість сконцентрований на передачі вчення.
книга   1907 р. видання заявлена як одкровення джерелом якого слугували так звані . Подано детальний опис відвідин Індії, які починається з того, що Ісуса в його юні роки помітив в єрусалимському храмі індійський принц і вражений його здібностями згодом запросив з собою у подорож. Постать Ісуса в цій книзі зображена набагато більш східною ніж у того ж Нотовича.

Реінкарнація
Доволі поширене в НРР-ах вчення про реінкарнацію проявилося і в контексті особи Ісуса Христа. Крім твердження що вчення про реінкарнацію є втраченою частиною його вчення наводиться перелік попередніх втілень Ісуса. Вказується що історія його втілень тісно пов'язана з історією єврейського народу. Так до попередніх втілень Ісуса Христа відносять Йосипа, Ісуса Навина, Давида, Єлисея. Проте вказується що лише в новозавітному втіленні через Ісуса всеціло діяв Христос. Стверджується що історія відносин Єлисея та Іллі, ученика та учителя, мала своє продовження коли вони зустрілися у своїх наступних втіленнях як Ісус Христос та Іоанн Хреститель в епізоді коли Ісус наполягав що має прийняти хрещення від Іоанна і таким чином виконати всяку правду.
В Біблії в книзі пророка Єзекіїля (34:23) є пророцтво за Ісуса Христа де говориться: Це місце можливо розглядати як біблійне підтвердження того, що старозавітній цар Давид був одним із попередніх втілень Ісуса.
Втілення Ісусом Христом розглядається як його завершальне втілення після якого настало звільнення від необхідності реінкарнації.

Особливості образу Ісуса Христа в окремих НРР-ах

Аліса Бейлі

А. Бейлі бувши християнським місіонером приєдналася до теософського товариства, а згодом заснувала свою власну окрему релігійну організацію. Як результат поєднання різних віровчень, образ Христа у неї вкорінений у біблійному контексті, але виражений в езотеричних термінах. Його образ отримав набагато більше спільного з біблійним образом Христа ніж з тим як він був зображений у Блаватської. У Бейлі з'явилося християнство що не вважало Ісуса єдиним Сином Божим і не претендувало на те, що християнське одкровення є унікальним чи на порядок вищим за всі релігії. В одній з книг вона описує свій досвід:
В контексті суспільства вона розглядала Христа як «божественне насіння» впроваджене в духовні системи кожного покоління і культури. В контексті людини вона виділяла два аспекти Христа: 1) «внутрішній Христос» - внутрішня духовна сила людини; 2) «персоніфікований Христос» - явлений в особі Ісуса.

Антропософія

На думку Рудольфа Штайнера, Христос виражається в людині як певна сила, здібність, що гармонізує її внутрішній світ. У випадку ментальної сфери людини це описується наступним чином. Є два аспекти розуму: перший аспект – це уява, мрійливість, нічим не обґрунтоване витання  в хмарах; другий – холодна сконцентрованість на матеріальному, видимому. Кожен з цих аспектів сам по собі руйнівний, але Христос їх приводить до гармонії здатної принести істинно корисний результат.

Бахаїзм
У бахаїзмі Ісус є однією з 14 осіб, що були проявом Бога. Згідно з цим вченням Бога неможливо цілком помістити в особу одного якого завгодно окремо взятого духовного лідера. Стверджується що вчення Ісуса, Будди, Крішни, Магомета, Зороастра різняться лиш через те, що людство відповідно до рівня свого розвитку і спроможності осягнути вічні духовні істини потребувало саме такого викладення вчення.

Вчення вознесених владик

У Вченні вознесених владик наголошується на тому, що є три складові внутрішнього світу людини: 1) Я Єсмь Присутність (іскра Божа, що є серцевиною людської істоти); 2) свідомість Христа або Я Христа (посередник між божественним та людським світами); 3) душа (смертний аспект єства людини, що стає безсмертним через процес вознесіння). Відповідно Ісус Христос – це ідеально явлений образ цієї другої складової, що є глибинною сутністю (індивідуалізованим Христом, іншими словами "Я Христа") кожної людини. Е. Профет стверджує, що Христос бувши неперевершеним втіленням світла має і вчення як втілену суму всіх світових релігій.
Одна зі складових Вчення – положення про . Згідно з ним Бог проявляє себе в видимому світі через 7 основних своїх якостей (сила, мудрість, любов і т. д.), що символізуються 7 кольорами світлового спектра. Вознесіння і звільнення від потреби в перевтіленні досягає той, хто в досконалості оволодів хоча б однією з цих 7 якостей. Така людина стає вознесеним владикою. У вченні стверджується що Ісус на відміну від більшості вознесених владик в досконалості володіє всіма сімома якостями Бога, що в біблії виражено у виразах «Агнець, що має ... сім Божих духів» (Об'явлення 5:6) та «Ісус є священником по чину Мелхіседека».. Крім Ісуса до цієї категорії відносять і Гаутама Будду.
У Вченні важливість «вселенського Христа» відтісняє на задній план постать історичного Ісуса. Найважливішим проголошується особистий контакт з Христом в сьогоденні. Вченню характерно численні послання від імені вознесених владик, в тому числі й від Ісуса Христа, що виражені у формі бесід, настанов:

Едгар Кейсі

Е. Кейсі стверджував що дух Христа супроводжує великих духовних діячів всіх епох. Але поєднання Ісуса з духом Христа призвело до найвищого прояву досконалості, сили та зрілості. І цей прояв є необхідним усім людям, бо щоб зрозуміти свої стосунки з Богом вони повинні були спочатку отримати його досконалий втілений образ, Ісуса Христа. Ісус собою показав що очікує на божих дітей якщо вони досягнуть єднання з Отцем Небесним.

Нова думка
 вчила, що вознесіння не є винятковим досягненням Ісуса Христа, а швидше завершальним етапом еволюції людини, що відкритий для всіх.

Теософське товариство

Найбільш значний вплив на погляди НРР-ів відносно Ісуса Христа здійснило теософське товариство та похідні від нього рухи. Його представники стверджували що вчення Христа є те ж саме вчення що передається людству Махатмами. І діяльність Ісуса Христа – це складова частина діяльності що загалом здійснюється Великим білим братством. Анні Безант, президент теософського товариства стверджувала:
Засновник Теософського товариства, О. Блаватська рішуче критикувала значну частину християнської спадщини. У неї образ Ісуса чітко відрізнявся від традиційного образу, хоча згодом її наступниками ця відмінність буда дещо пом'якшена. Ісус в теософії зображений як посвячений у таємниці внутрішніх (закритих від широкого кола) вчень того часу та як один з Майстрів стародавньої мудрості. Термін «Христос» трактувався як божественний принцип притаманний кожній людині. Відповідно виняткова божественність Ісуса заперечувалася.
Згідно з вченням теософії, після вознесіння Ісус продовжив своє служіння наставляючи з небес на внутрішніх рівнях (в серцях) святих і містиків кожної релігійної традиції.

Християнська наука
Згідно з християнством концепція Христа слугує щоб позначити проявлену присутність Божу, що притаманна кожній людині та в повноті була реалізована в Ісусові. Ісус – людина, Христос – ідея, ідеальна істина. Відповідно Ісус Христос – це той хто більше за всіх інших людей явив Христа. Стверджується, що місією Ісуса було показати ілюзорність матеріального світу і як один із наслідків – ілюзорність хвороб.

Примітки

Джерела

Посилання
 "Життя Святого Ісси" — М. Нотович - (рос.)
 "Євангеліє епохи водолія"" — Л. Доулінг - (рос.)
 Послання Ісуса Христа — подружжя Профет, Вчення вознесених владик - (англ.)
 Послання Ісуса Христа — Т. Мікушина, Вчення вознесених владик - (укр.)

Новітні релігійні рухи
Ісус Христос
Теософія
Вчення Вознесених Владик