text:
Клаудіо Коутіньйо (, 5 січня 1939, Дон-Педріту — 27 листопада 1981, Ріо-де-Жанейро) — бразильський футбольний тренер.

Біографія

Ранні роки
Клаудіо Коутіньйо народився в Дон-Педріту. Коли йому було 4 роки, його сім'я переїхала в Ріо-де-Жанейро. У тодішній столиці країни Коутіньйо почав військову кар'єру, вступивши у військове училище, і дослужився до звання капітана артилерії. Одночасно з військовою спеціальністю Коутіньйо, що виявляв велику увагу до спорту, навчався в армійській школі фізичного виховання. У 1968 році Коутіньйо був обраний представником школи для виступу перед Конгресом в США. У Сполучених Штатах Коутіньо познайомився з Кеннетом Купером, автором знаменитого методу визначення фізичного стану спортсменів. Після виступу вперед Конгресом, Коутіньйо був запрошений працювати в лабораторії НАСА, де він був в числі групи, що визначала стан космонавтів і льотчиків-випробувачів в стресових для організму ситуаціях. Потім він продовжив освіту в Європі, захистивши кандидатську дисертацію в університеті міста Фонтенбло.

Початок тренерської роботи
1970 року Коутіньйо був узятий у складі делегації збірної Бразилії з футболу на тогорічний чемпіонат світу. На «мундіалі» Коутіньйо відповідав за фізичний стан гравців, застосовуючи метод Купера. Після чемпіонату світу, виграного бразильцями, Коутіньйо пропрацював головним тренером клубу «Васко да Гама», а також був координатором збірної Бразилії на чемпіонаті світу 1974 року. 1976 року Коутіньйо очолив олімпійську збірну Бразилії, яку привів до 4-го місця на Олімпіаді 1976 року. У тому ж році він очолив «Фламенго».

Збірна Бразилії
У 1977 році, після низки невдач головного тренера першої збірної Бразилії, Освалдо Брандао, головним тренером команди був призначений Коутіньйо. Новий головний тренер почав з «європеїзації» гри бразильців, до того заснованої на індивідуальній майстерності гравців команди. Головним для Коутіньйо стала ігрова дисципліна і універсальність гравців, оскільки це був час «тотального футболу» збірної Нідерландів, а також «ponto futuro», коли гравці рухаються без м'яча, щоб будь-який з них міг його отримати в потрібний момент. Першим з бразильців-зірок постраждав Шикао, який через недостатню дисципліну був виключений з команди. На чемпіонаті світу 1978 року бразильці страждали від нестачі взаєморозуміння між Зіко і Рейналдо, головних «конструкторів» атак збірної. Після матчів групового етапу в управління командою був змушений втрутитися президент Бразильської конфедерації футболу, який ввів в команду трьох гравців, які допомогли здолати Перу і на рівних зіграти з Аргентиною. Вирішальний матч за вихід у фінал бразильці проводили з Польщею і виграли 3:1, але Аргентинці, які проводили гру пізніше і знали, скільки треба було забивати, переграли Перу 6:0. За відомостями преси та відгуками деяких гравців команди, футболісти Перу матч «здали». В результаті бразильці, які єдині на чемпіонаті не програли жодного матчу, були змушені грати матч за 3-е місце з Італією. Після турніру Коутіньйо сказав: «Ми були моральними переможцями цього чемпіонату». Після того як команда несподівано вилетіла у півфіналі Кубка Америки 1979 року від Парагваю, Коутіньйо 31 жовтня пішов зі збірної Бразилії, попутно звинувативши пресу і футбольну громадськість Бразилії в загальному невдалому результаті. Під керівництвом Коутіньйо збірна Бразилії провела 45 ігор.

Останні роки
Коутіньо повернувся у «Фламенго» і двічі поспіль зробив команду чемпіоном штату Ріо-де-Жанейро, а 1980 року привів клуб до перемоги в чемпіонаті Бразилії. У 1981 році Коутіньйо посварився з керівництвом клубу і прийняв рішення покинути команду, перейшов в клуб з США «Лос-Анджелес Ацтекс». У тому ж році Коутіньйо, займаючись дайвінгом, шанувальником якого він був, потонув біля пляжу в Іпанемі, Ріо-де-Жанейро. У нього залишилися дружина і двоє дітей.

Титули і досягнення
 Чемпіон Бразилії (1):
 «Фламенго»: 1980
 Переможець Ліги Каріока (2):
 «Фламенго»: 1978, 1979
 Бронзовий призер чемпіонату світу: 1978

Примітки

Посилання

бразильські футбольні тренери
Тренери чемпіонату світу з футболу 1978
Тренери розіграшу Кубка Америки з футболу 1979
Тренери ФК «Васко да Гама»
Тренери олімпійської збірної Бразилії з футболу
Тренери ФК «Фламенго»
Тренери збірної Бразилії з футболу
Тренери ФК «Лос-Анджелес Ацтекс»
Померли в Ріо-де-Жанейро
Потонулі


text:
Carolyn Waters Broe is an American conductor, composer, violist and writer, who founded Four Seasons Orchestra in 1992.

Early life
Broe was born to the physicist Warren P. Waters and Lois Virginia Lockwood.

Carolyn is married to Steve Broe and has a son, JeanRene Broe, and a daughter, Jasmine Broe.

Education and career

Waters studied viola with Italian concert violinist Rene Bregozzo who studied at the Bologna Conservatory of Music in Italy and he later taught violin at the New Conservatorium in Melbourne, Australia.  She studied viola also with noted violists Dr. Thomas Hall at Chapman University, Robert Becker of the New York String Quartet, Louis Kievman of the NBC Symphony with Toscanini, Jerry Epstein of the Los Angeles Philharmonic at the University of California at Irvine, Romanian solo violist Adriana Chirilov, and Dr. William Magers at Arizona State University.  She studied conducting at Chapman University with John Koshak who studied at the Mozartium in Salzburg.  She also attended conducting master classes with Herbert Blomstedt, Leonard Bernstein, and Seiji Ozawa.

Broe started her career as the founder and violist of the noted Opus Four String Quartet from 1982 to 1990.

Broe founded the Four Seasons Orchestra in 1991 in Scottsdale, Arizona as a professional chamber orchestra. She became their resident conductor in April 1992 conducting a concert of music by Mozart and Salieri for Mozart's bicentennial.  She later conducted concerts of Baroque and Classical Women Composers in 1996 and 2005 in Scottsdale and Phoenix.  She conducted a 4 July concert with the Four Seasons Orchestra at Surprise Stadium for 10,000 people in 2004.  She also wrote the grants, organized, and conducted seven Young Artist Concerts featuring the winners of the Four Seasons Orchestras music competitions. In 2009 Broe conducted the Four Seasons Orchestra on tour in Austria for the International Haydn Festival at the Esterhazy Palace, where Joseph Haydn composed and premiered his works and at the Kozerthaus in Vienna, for his bicentennial. She also conducted a concert of J.S. Bach and Louise Kerr's music for the Arizona State Centennial celebrations of 2012 at ASU Kerr Cultural Center. She conducted the Mozart, Chopin, and Friends Concert in Scottsdale in 2018 with Chris and Johnny Rice as piano and cello soloists.

Broe is mainly notable for being the founding conductor of the Four Seasons Orchestra in 1992 which was nominated in two Grammy Award categories in 2000 for "Best Small Ensemble" and "Best New Composition" after which she went on to conduct the orchestra at national level and internationally. The Four Seasons Orchestra has, since, itself been an Orchestra with notable performances and reviews. Broe is also the founder and violist of the Four Seasons String Quartet since 1991 to the present.

She was the founder of the Orange County Four Seasons Orchestra in 1990 to 1993 and is the author of "J.S. Bach's Treatment of the Viola in his Cantatas and Brandenburg Concerts" 1984, California State University, Long Beach.

Broe completed a Bachelors in Music Performance from Chapman University where she received a presidential scholarship 1977–1979, a Masters in Fine Arts in Music from California State University, Long Beach in the year 1984, where her masters thesis was An Investigation Of J.S. Bach's Treatment Of The Viola [microfilm]: The Cantatas And The Brandenburg Concertos. She holds a Doctorate in Music in Viola Solo Performance from Arizona State University.  Broe is the author of the book "The String Compositions of Louise Lincoln Kerr: Analysis and Editing of Five Solo Viola Pieces". Arizona State University, Tempe, 2001.

In addition to being a biographer of Louise Lincoln Kerr, she also nominated Kerr for Arizona Women's Hall of Fame which was accepted in 2004. Broe is also reported to have worked on the "Arizona Profiles" CD project and has published several articles on music.

Broe taught violin and viola at two notable colleges. She taught violin and viola and was also the Symphony Conductor at Glendale Community College from 1993 to 1995. She was the founding orchestra Conductor at Paradise Valley Community College from 1993 to 2003. She was the Viola Instructor at the Paradise Valley Community College from 2003 to 2013, and the violin instructor from 2003 to 2005.

In July 2021, Broe's first book Fifty Famous Composers, For Kids Of All Ages was published by Inkwell Books. The book has won MOM's Choice Gold Award in 2021.  In June 2022, the International Book Awards announced that the book was honored with the "Finalist" Award in two categories: "History - General" and "Performing Arts" in their 2022 competition.

Publications
"The Viola Music of Louise Lincoln Kerr" American Viola Society Journal, 11/ 2012
"Women Viola Composers", American String Teachers Association Journal, 2007.
"The Life and Music of Louise L. Kerr," International Association of Women Musicians Journal: Winter 2004, 4 pgs. CD Review of Marga Richter's music in IAWM 2005.
"The String Compositions of Louise Lincoln Kerr; Analysis and Editing of Five Solo Viola Pieces." Arizona State University, Tempe: 254 pg. 2001.
"Women Viola Composers Before 1800," The Australian and New Zealand Viola Society Journal, No. 10 Dec. 1998, pgs. 23-27. Reprinted by the Canadian Viola Society in 1999.
"Conversations with Kievman", American String Teacher Journal: Winter, 1992, Vol. XLII, No. 1, pg. 74-76. It was reprinted in 50th year anniversary issue in 1996.
"J.S. Bach's Treatment of the Viola: In His Cantatas and Brandenburg Concertos". California State University, Long Beach, California: 250 pages, 1984.

CD releases (produced and/or performed on)
"Arizona Profiles: The Music of Louise Lincoln Kerr" CD Four Seasons Orchestra, released 2012 AZ for the Arizona Centennial Legacy Projects.
"The Four Seasons String Quartet "Wedding Album" CD released in 1996 and 2007.
"Vivaldi A Due Voci" CD released in 2001 Isola Jones and Eileen Mager Sopranos.
"Vivaldi Festival 2000 Highlights" CD Demo Four Seasons Orchestra released in 2000.
"Just Wishing On the Moon" CD by Miles From Nowhere released in 1999, the track "Overture to A Lonely Heart" with Four Seasons Orchestra

Books authored

 Waters Broe, Carolyn. Fifty Famous Composers, For Kids Of All Ages. N.p. 248, Inkwell Books LLC, 2021.

Awards
Broe holds several awards for her performances and works:
 The Dream Catcher Award of 1995
 Marquis' Who's Who of Women 2001
 The Phoenix Office of Arts and Culture "Artist Award" in 2005
 Universal Who's Who of 2012

References

Women conductors (music)
American women composers
21st-century American composers
American violists
Women violists
Year of birth missing (living people)
Living people
Chapman University alumni
California State University, Long Beach alumni
Arizona State University alumni
21st-century American conductors (music)
21st-century American women musicians
American conductors (music)
Violists
21st-century conductors (music)
21st-century violists

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Karin Darja Alexandrow, född 30 juni 1917 i Engelbrekts församling, Stockholm, död 14 augusti 2010, var en svensk skådespelare och dansare.

Filmografi

Teater

Roller

Källor

Fotnoter

Externa länkar

Svenska dansare under 1900-talet
Alexandrow, Darja
Kvinnor
Födda 1917
Avlidna 2010
Skådespelare från Stockholm


text:
Keystone 3 is a live album by drummer Art Blakey and The Jazz Messengers recorded at the Keystone Korner in San Francisco in 1982 and released on the Concord Jazz label.

Reception

Michael G. Nastos of Allmusic stated "Of the many live recordings with different Jazz Messengers lineups, this ranks among their best, and is a springboard for what the Marsalis brothers would offer as artists in their own right. With Blakey, this combination was special".

Track listing
 "In Walked Bud" (Thelonious Monk) - 8:25
 "In A Sentimental Mood" (Duke Ellington, Manny Kurtz, Irving Mills) - 7:15
 "Fuller Love" (Bobby Watson) - 8:49
 "Waterfalls" (Wynton Marsalis) - 11:28
 "A La Mode" (Curtis Fuller) - 10:36

Personnel
Art Blakey - drums
Wynton Marsalis - trumpet
Branford Marsalis - alto saxophone
Bill Pierce - tenor saxophone
Donald Brown - piano
Charles Fambrough - bass

References

Art Blakey live albums
The Jazz Messengers live albums
1982 live albums
Concord Records live albums
Music of the San Francisco Bay Area
Albums recorded at Keystone Korner


text:
Ove Joensen (* 3. Dezember 1948 in Tórshavn, Färöer; † 26. November 1987 im Skálafjørður) war ein färöischer Abenteurer und gilt als Ruderlegende.

Er fuhr seit frühester Jugend zu See. Bereits als 12-Jähriger hatte er sich ein eigenes Färöboot erspart, mit dem er zwischen Nólsoy und Tórshavn hin und her fuhr. Ohne höhere Schulbildung trat er später auf dem dänischen Segelschulschiff Danmark seinen Dienst an. Bereits nach der ersten Tour wurde er zum Quartiermeister befördert, und im Alter von 21 Jahren wurde er der jüngste Bootsmann aller Zeiten auf einem dänischen Schulschiff.

Joensen wurde dadurch bekannt, dass er alleine in dem von Hanus Jensen gebauten Färöboot Diana Victoria von den Färöern nach Kopenhagen ruderte. Den ersten Versuch vom 21. Juli 1984 musste er abbrechen, und es folgten weitere abgebrochene Versuche. Am 1. Juli 1986 stach er von Nólsoy in See und erreichte Kopenhagen schließlich am 11. August, wo er von Tausenden Menschen begeistert empfangen wurde. Die Strecke beträgt etwa 900 Seemeilen (1700 km), und Ove Joensen schaffte sie in 41 Tagen. In Dänemark heißt er seitdem Ro-Ove ("Ruder-Ove").

Ove Joensen ertrank 38-jährig, als er abends bei gutem Wetter mit seinem Boot Diana Victoria alleine auf dem Fjord Skálafjørður ruderte und aus ungeklärter Ursache über Bord ging.

Ove Joensen zu Ehren wird jedes Jahr Anfang/Mitte August auf Nólsoy ein Volksfest, die Ovastevna ("Ove-Treffen"), abgehalten. Sein Boot befindet sich in Nólsoy, wo auch ein Gedenkstein an ihn erinnert.

Literatur
 Kirstin Didriksen, Ragnhild Joensen: Ove. Egið forlag (Eigenverlag Kirstin Didriksen), o. O. 1989, ISBN 87-982956-3-2

Weblinks

Ozeanruderer
Nólsoy
Färinger
Geboren 1948
Gestorben 1987
Mann
Person (Kommune Tórshavn)
Sportler (Färöer)
Rudern (Königreich Dänemark)


text:
The 2016–17 Gibraltar Women's Football League is the first season of 11-a-side women's football in Gibraltar since the territory joined UEFA in 2013, and FIFA in 2016. The league had been in operation for a number of years previously, but teams were ineligible for entry to the UEFA Women's Champions League as it was only a 9-a-side tournament. Manchester 62 were the reigning champions.

Lincoln Red Imps won the title. They did not enter the 2017–18 UEFA Women's Champions League though.

Teams
Glacis United stopped participating after the 2015–16 season.

Europa Ladies
Lincoln Ladies
Lions Gibraltar Ladies
Manchester 62 Ladies

League table
Manchester 62 apparently withdrew mid-season.

References

External links
Association website

2016–17 domestic women's association football leagues
Football leagues in Gibraltar


text:
Le repêchage d'entrée dans la KHL 2014 est le sixième repêchage de l'histoire de la Ligue continentale de hockey. Il est présenté le  au Palais de glace Saint-Pétersbourg.

Règles
Les équipes ont le droit de protéger cinq joueurs de leurs équipes de jeunes en faisant opposition lorsqu'un autre club le repêche. Au delà de cinq oppositions, une équipe ne plus s'opposer à une sélection adverse.
Un club peut utiliser un choix de repêchage pour sélectionner un de ses propres joueurs.

Les joueurs éligibles ne doivent pas être sous contrat avec un club de VHL, MHL ou KHL.

Le repêchage

Premier tour

Deuxième tour

Troisième tour

Quatrième tour

Cinquième tour

Références

2014
Événement sportif à Saint-Pétersbourg
Hockey sur glace à Saint-Pétersbourg
Repechage d'entree de la KHL 2014
Sport en Russie en 2014
Sport en mai 2014


text:
Anne-Fleur Duppen (Hoorn, 26 augustus 1998) is een Nederlands voetbalspeelster. Sinds 2015 speelt zij voor vv Alkmaar in de Nederlandse Eredivisie-Vrouwen.

Statistieken

Laatste update: juli 2020

Privé
Duppen studeert aan de Johan Cruyff Academy.
De tweelingzus van Anne-Fleur, Jasmijn Duppen, speelde ook voor vv Alkmaar.

Nederlands voetballer


text:
Charles Leavitt, né en 1953, est un scénariste américain connu pour avoir écrit le film Blood Diamond en 2006 et Warcraft : Le Commencement en 2016.

Biographie

Sa carrière de scénariste commence en 1996 avec l'écriture de The Sunchaser.

En 1998, il écrit l'adaptation de Freak the Mighty, une nouvelle de Rodman Philbrick. The Mighty met en scène Sharon Stone, Gena Rowlands, Harry Dean Stanton, Kieran Culkin et Elden Henson. Le film a été récompensé de deux Golden Globe pour Meilleur second rôle (Sharon Stone) et Meilleure musique originale (The Mighty).

Après avoir écrit le script pour le film K-PAX en 2001, Leavitt est embauché par Warner Bros. en février 2004 pour retravailler une ébauche du film Blood Diamond, titré Okavango par la suite. L'écriture a stagné pendant des années avant que les producteurs Paula Weinstein et Gillian Gorfil finissent par décider de l'histoire. Elle suit la vie du fermier Sierra Leonean qui se retrouve au milieu d'un conflit entre un cambrioleur et une organisation de minage de diamant.

Le studio Warnes Bros. ont acquis les droits mi-2005 de la nouvelle Confessions of a Wall Street Shoeshine Boy de Doug Stumpf et signe avec Leavitt, en octobre 2006, pour en faire l'adaptation. Il a également réécrit le scénario de The Express : The Ernie Davis Story, un biopic sur le joueur de football américain, Ernie Davis. Il écrit, en 2014, le scénario du Septième Fils et celui du film Warcraft en 2016.

Filmographie

Cinéma
 1996 : Sunchaser
 1998 : The Mighty
 2001 : K-PAX
 2006 : Blood Diamond
 2008 : The Express: The Ernie Davis Story
 2014 : Seventh Son
 2015 : Au cœur de l'océan (In the Heart of the Sea)
 2016 : Warcraft : Le Commencement
 2021 : Ceux qui veulent ma mort (Those Who Wish Me Dead) de Taylor Sheridan

Télévision
 2001 : The Jennie Project

Notes et références

Liens externes

Scénariste américain de cinéma
Naissance en 1970
Naissance à Pittsburgh


text:
El Tenerife Iberia Toscal es un equipo de fútbol sala español de la ciudad de Santa Cruz de Tenerife, en la isla de Tenerife. Actualmente juega en la Segunda División B de España y disputa sus partidos como local en el Pabellón Quico Cabrera.

Historia
El equipo se creó en el año 1978, en el barrio del Toscal, en Santa Cruz de Tenerife. En 1982 comenzó a competir de forma oficial, en Tercera División hasta su ascenso a categoría nacional en 1986. En la campaña 1992-93 quedó campeón de División de Plata, por lo que ascendió a la máxima categoría. No obstante, en la siguiente temporada acabó el último clasificado en la liga regular, lo que hizo que descendiera de categoría. Tras jugar la fase de permanencia, el equipo volvió a la categoría de plata.

Durante los siguientes años, el club compitió en Segunda División, con dos descensos
a la Nacional A. El equipo dejó de competir en junio de 2002, tras lograr la permanencia en Segunda.

En 2015, primera temporada tras su desaparición, consiguió ser campeón de Segunda División B, y regresó a Segunda A.

Pabellón

El Tenerife Iberia Toscal juega en el Pabellón Municipal de Deportes Quico Cabrera de Santa Cruz de Tenerife, que tiene capacidad para 4.500 personas. El recinto debe su nombre a Quico Cabrera, quien fue fundador y presidente del Club Voleibol Tenerife. También ha disputado algunos partidos en el Pabellón Insular Santiago Martín.

Equipación

Proveedores y patrocinadores
La siguiente tabla detalla cronológicamente las empresas proveedoras de indumentaria y los patrocinadores que ha tenido el Tenerife Iberia Toscal desde los años 1990:

Temporadas
{|
| valign="top" width="0%" |

Denominaciones
Las siguientes son las denominaciones comerciales que ha tenido el equipo a lo largo de su historia.

 1982-1983: Vultesa Iberia

 1987-1988: Dulman Iberia Toscal

 1988-1991: Iberia Toscal

 1991-1994: Coelca Tenerife

 1996-2000: Tenerife F. S.

 2015-actualidad: Tenerife Iberia Toscal

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial
 Iberia Toscal en LNFS
 Iberia Toscal en Facebook
 Iberia Toscal en Twitter
 Iberia Toscal en YouTube

Equipos de fútbol sala de Canarias
Toscal
Deporte en Santa Cruz de Tenerife


text:
Joe Reed may refer to:

People

Joe L. Reed (born 1938), American politician
Joe Reed (quarterback) (born 1948), American football quarterback
Joe Reed (wide receiver) (born 1998), American football wide receiver

Horses

Joe Reed (horse) (1921–1947), a Quarter Horse racehorse
Joe Reed II (1936–1964), son of the above

See also
Joseph Reed (disambiguation)
Joel M. Reed, film producer


text:
1329 Eliane, provisional designation , is a stony asteroid and a potentially slow rotator from the central region of the asteroid belt, approximately 20 kilometers in diameter. It was discovered on 23 March 1933, by Belgian astronomer Eugène Delporte at the Uccle Observatory in Belgium. The asteroid was named after the daughter of astronomer Paul Bourgeois.

Orbit and classification

The S-type asteroid orbits the Sun in the central main-belt at a distance of 2.2–3.1 AU once every 4 years and 3 months (1,546 days). Its orbit has an eccentricity of 0.17 and an inclination of 14° with respect to the ecliptic.

Rotation period

A rotational lightcurve of Eliane revealed a potentially very long rotation period of  hours with a brightness amplitude of 0.30 in magnitude (). American astronomer Brian Warner at the Palmer Divide Observatory (), Colorado, originally took the photometric observations in April 2001. The body's long period was only discovered after the data had been reevaluated in 2010. As of 2017, the potentially slow rotator has not been further examined.

Diameter and albedo

According to the surveys carried out by the Japanese Akari satellite and NASA's Wide-field Infrared Survey Explorer with its subsequent NEOWISE mission, the asteroid measures between 19.5 and 22.6 kilometers in diameter and its surface has an albedo in the range of 0.15 to 0.18. The Collaborative Asteroid Lightcurve Link assumes a standard albedo for stony asteroids of 0.20, and calculates a diameter of 19.6 kilometers using an absolute magnitude of 10.90.

Naming

This minor planet was named after Éliane Bourgeois, daughter of astronomer Paul Bourgeois, who was a professor at the discovering Royal Observatory in Uccle, Belgium, and after whom the asteroid 1543 Bourgeois is named. The official  was mentioned in The Names of the Minor Planets by Paul Herget in 1955 (). Bourgeois himself is credited with the discovery of 1547 Nele.

Notes

References

External links

 Asteroid Lightcurve Database (LCDB), query form (info )
 Dictionary of Minor Planet Names, Google books
 Asteroids and comets rotation curves, CdR – Observatoire de Genève, Raoul Behrend
 Discovery Circumstances: Numbered Minor Planets (1)-(5000) – Minor Planet Center

001329
Discoveries by Eugène Joseph Delporte
Named minor planets
001329
001329
19330323


text:
Fu duca di Głogów durante il periodo 1397-1412 (come co-sovrano di suo fratello), durante il governo del 1412-17 su Szprotawa, Krosno Odrzańskie, Świebodzin e  metà di Głogów (con i suoi fratelli come co-governanti), dal 1417 sovrano su Szprotawa, metà di Głogów, dal 1420 sovrano su Kożuchów e Zielona Góra, dal 1430 sovrano su Krosno Odrzańskie e Świebodzin e dal 1446 duca di Lubin.

Era il secondo figlio di Enrico VIII il Passero, duca di Głogów, da sua moglie Katharina, figlia del duca Ladislao II di Opole.

Biografia
Dopo la morte del padre nel 1397, la Duchessa Katharina si trasferì con i loro figli a Kożuchów, che, insieme a Zielona Góra, era la sua Oprawa wdowia. Tra il 1397 e il 1401 la custodia ufficiale dei principi e la reggenza del ducato fu detenuta dal duca Rupert I di Legnica. Questo è stato un compito difficile, dal momento che Enrico VIII lasciava le sue terre in una situazione finanziaria difficile. Rupert I iniziò gradualmente il pagamento dei creditori di Enrico VIII e migliorò la situazione generale del ducato. Il Reggente concesso assistenza speciale alle principali città del Ducato: Głogów, Krosno Odrzańskie e Szprotawa.

Dopo che suo fratello maggiore Giovanni I ottenne la sua maggioranza nel 1401, assunse la tutela dei suoi fratelli più giovani e assunse il pieno governo del ducato. Nel 1403 i fratelli ricevettero le terre del loro zio Enrico VI il Vecchio dopo le dimissioni della sua vedova Edvige di Legnica, che li governò come sua Oprawa wdowia dal 1393. Nel 1412 fu fatta la divisione formale del ducato: Enrico IX, insieme con i suoi fratelli Enrivo X di Żagań  e Venceslao ottennero il ducato di Głogów (che comprendeva metà di Głogów, Świebodzin, Krosno Odrzańskie e Szprotawa).

Il periodo di governo
Nel 1417 fu creato un nuovo trattato di divisione, questa volta nel ducato di Głogów: Enrico IX e Enrico X  mantennero Głogów e Szprotawa, ma regalarono al loro fratello minore Venceslao le città di Świebodzin, Krosno Odrzańskie e Bytnica (quelle zone tornarono a lui nel 1431 dopo la morte di Venceslao). Enrico IX e Enrico X governarono insieme, ma i compiti del governo rimasero nelle mani di Enrico IX. Enrico X  rimane al servizio dei re di Boemia e Ungheria e dell'imperatore Sigismondo, sotto i cui ordini combatté contro gli ussiti e fece missioni diplomatiche in Danimarca, dove morì nel 1423 poco prima del suo matrimonio con un parente di re Eric. Dalla morte di suo fratello, Enrico IX governò il ducato da solo. In precedenza, aveva ricevuto le città di Kożuchów e Zielona Góra dopo la morte di sua madre nel 1420; tuttavia, questa eredità non contava con l'approvazione del fratello maggiore Giovanni I e portò alla guerra a breve termine tra i figli di Enrico VIII. Il conflitto si concluse con successo da Enrico IX, che riuscì a mantenere le città (la disputa alla fine fu decisa dal principe elettore Rodolfo III di Sassonia, lasciando intatti i due principi con le sue terre).

Secondo le cronache contemporanee Enrico IX era un uomo mite, di una mente pacifica. In gioventù ha proposto come vescovo di Breslavia, ma non ha accettato. Durante il suo governo furono sviluppate le turbolente guerre hussite, che includevano il ducato di Slesia; tuttavia, è riuscito a mantenere la pace su Głogów.

Nel 1416 Henryk IX fu un mediatore in una disputa tra i figli di Przemyslaus I Noszak, Duca di Cieszyn. Nel 1420 ebbe luogo a Wroclaw il grande congresso dei principi slesiani, dove era presente anche Enrico IX. I principi rendevano omaggio all'imperatore Sigismondo. Nel 1423 Enrico IX, insieme al fratello Giovanni I, e altri principi della Slesia presero parte all'incontro di Presisburgo (ora Bratislava), dove discusse con l'Ordine Teutonico e le città della Lusazia, l'ulteriore spartizione della Polonia. È stata data particolare attenzione alla rinuncia alla politica del re Władysław II Jogaila di Polonia, che ha promosso gli insorti hussiti.

La cooperazione con la Casata del Lussemburgo ha permesso a Henryk IX di ottenere parti dell'eredità del nonno materno Ladislao di Opole; tuttavia, la volatilità economica e la subordinazione dei duchi Bernardo di Niedmolin (Falkenberg) e Bolko IV di Opole alla fine convinsero l'imperatore il 16 settembre 1435 a confermare la sentenza favorevole ai duchi di Opole dopo un arbitrato fatto a Praga il 2 luglio 1417 , che obbligò Enrico IX a restituire ai duchi di Opole le terre da lui prese.

Nei primi mesi del 1425 iniziò ad organizzare la spedizione di rappresaglia hussita in Slesia. La reazione dei sovrani slesiani fu diversa: alcuni di loro passavano sugli ussiti (come Bolko V l'Ussita), mentre altri li combattevano, come Enrico IX. L'entrata delle truppe hussite nel ducato Głogów causò grandi distruzioni. Enrico IX cercò l'assistenza del re polacco Wladyslaw II Jogaila. In cambio della protezione del re contro gli ussiti, promise di nominarlo suo erede, ma questi sforzi non hanno prodotto risultati importanti. Nel 1431, durante la successiva invasione ussita, Henryk IX fu in grado di respingerli. Nel 1433, insieme alle truppe dalla Polonia e dall'Ordine Teutonico, prese parte alla guerra contro gli Ussiti.

Durante la successiva guerra contro la Boemia durante il 1438-1439, Enrico IX sostenne Alberto II d'Asburgo e il 3 dicembre 1438 gli rese omaggio. All'inizio dell'anno seguente riuscì a respingere le truppe della Grande Polonia agli incroci del fiume Odra nonostante le sue forze molto più piccole.

La reputazione di Enrico IX in Slesia fu enorme; per esempio, nel settembre del 1444 il duca fu mediatore nel conflitto tra i duchi di Oleśnica. Due anni dopo, nel 1446, riuscì a prendere il controllo di Lubin, quando i suoi sovrani, i Duchi Giovanni I e Enrico X gli affidarono questa terra.

Il 19 aprile 1458, Enrico IX accettò di presiedere l'associazione dei principi e delle città della Slesia contro Giorgio di Poděbrady, il nuovo re di Boemia. Tuttavia, dopo il riconoscimento generale del nuovo sovrano boemo l'anno successivo, finalmente gli rese omaggio a Świdnica. Questo passo fu seguito dall'investitura formale a Re Giorgio del Ducato di Opole, il 26 ottobre 1463. Tuttavia, in vista della forte resistenza di entrambi i Duchi Enrico IX e Nicola I, il Re decise infine di prendere un compromesso il 29 aprile 1464 , in base al quale rinunciò a tutte le sue pretese su Opole in cambio di 14.000 pezzi d'oro.

Gli eventi nel ducato
Durante il suo regno, il ducato di Głogów fu testimone di eventi importanti: il 17 maggio 1462 ebbe luogo in città l'incontro tra re Casimiro IV di Polonia e re Giorgio di Boemia. Accordarono lì che, dopo la morte di Giorgio, il trono di Boemia poteva passare al figlio di Casimiro IV. Durante questo importante incontro sono state discusse anche le dispute tra la Polonia e il Ducato di Głogów. Qualsiasi controversia tra di loro è stata risolta dopo un ulteriore congresso a Babimost e Gościkowo (Paradyż).

Nonostante la proficua collaborazione con il re di Boemia, il 23 dicembre Enrico IX fu scomunicato dal Papa per aver accettato la nomina del principe polacco come erede della Boemia.

Alla fine del suo regno, Enrico IX concentrò tutte le sue energie nella sua guerra contro il nipote Giovanni II il Pazzo, al fine di ripristinare il ducato di Żagań al nipote maggiore e il fratello di Giovanni II, Baldassare. Poche sono le informazioni sulle attività del governo di Enrico IX. Tuttavia, a Głogów furono emanate nuove leggi e ordini giudiziari, da lui creati. Durante questo periodo, i problemi finanziari continuarono.

Enrico morì l'11 novembre 1467 a Krosno Odrzańskie e fu sepolto nella cappella dei missionari di Kożuchów.

Note

Bibliografia

 Jasiński, Kazimierz. Rodowód Piastów śląskich (in Polish). Kraków: Avalon, 2007, pp. 399-419

Altri progetti


text:
La Coppa delle Coppe 1964-1965 è stata la 5ª edizione della competizione calcistica europea Coppa delle Coppe UEFA. Fu la prima edizione cui parteciparono i vincitori della Coppa del Belgio. Venne vinta dal  nella finale contro il .

Primo turno

   qualificata agli ottavi di finale in quanto detentrice del titolo.
   qualificata agli ottavi di finale per sorteggio.

Ottavi di finale

Quarti di finale

Semifinali

Finale

Classifica marcatori

Note

Voci correlate
 Coppa dei Campioni 1964-1965
 Coppa delle Fiere 1964-1965

Collegamenti esterni

Calcio nel 1964
Calcio nel 1965
1965


text:
Dredg är ett progressivt rockband bildat 1993 i Los Gatos, Kalifornien, USA.

Gruppens första album, Leitmotif, släpptes 2001, samma år som de skrev under med skivbolaget Interscope. Skivan hade då varit klar och sålts i tre år, men släpptes igen av skivbolaget som en kick-off inför en turné.

2002 släpptes uppföljaren, El Cielo, vilken följdes av en turné genom USA. 2005 släppte Dredg Catch Without Arms, deras första album att gå upp på Billboard 200. Sedan albumet slagit igenom följde ytterligare en turné, där de bland annat spelade in en konsert som släpptes under namnet Live at the Fillmore.

Medlemmar
Gavin Hayes – sång, gitarr, slidegitarr (1993– )
Drew Roulette – basgitarr, synthesizer (1993– )
Mark Engels – gitarr, bakgrundssång (1993– )
Dino Campanella – trummor, piano, orgel (1993– )

Diskografi
Studioalbum

Livealbum

EP

Externa länkar

Officiell webbplats

Amerikanska rockgrupper
Amerikanska progressiva rockgrupper
Musikgrupper bildade 1993


text:
Kotlin (Ко́тлін) — статично типізована мова програмування, що працює поверх JVM і розробляється компанією JetBrains. Також компілюється в JavaScript.
Мову названо на честь острова Котлін у Фінській затоці, на якому розміщена частина Кронштадту.

Автори ставили перед собою ціль створити лаконічнішу та типо-безпечнішу мову, ніж Java, і простішу, ніж Scala. Наслідками спрощення, порівняно з Scala стали також швидша компіляція та краща підтримка IDE.

Мова розробляється з 2010 року, публічно представлена в липні 2011. Початковий код було відкрито в лютому 2012. В лютому було випущено milestone 1, який містив плагін для IDEA. У червні — milestone 2 з підтримкою Android. У грудні 2012 року вийшов milestone 4 та забезпечив підтримку Java 7. Станом на листопад 2015 року основні можливості мови стабілізовані, готується реліз версії 1.0. В грудні 2015 року з'явився реліз-кандидат версії 1.0, а 15 лютого 2016 року відбувся реліз версії 1.0.

З 17 травня 2017 року входить в список офіційно підтримуваних мов для розробки застосунків для платформи Android.

З 7 травня 2019 року є рекомендованою мовою програмування для розробки Android застосунків.

Див. також
 Android
 Java

Примітки

Посилання

 ,

Об'єктно-орієнтовані мови програмування
JetBrains
Статично-типізовані мови програмування
Сімейство мов програмування Java

Програмне забезпечення, що використовує ліцензію Apache


text:
De Lion's Intercity is een type semitouringcar, geproduceerd door de Duitse fabrikant MAN AG. Het type is leverbaar in een tweetal verschillende lengtes. De bus werd geïntroduceerd in 2015 als vervanger voor de MAN Lion's Star.

De bus voldoet aan de Nederlandse T100-norm. Dit houdt in dat alle zitplaatsen voorzien zijn van een veiligheidsgordel en er geen stastangen zijn gemonteerd. Hierdoor mag de bus op autowegen en autosnelwegen 100 km/h.

Technische gegevens

Inzetgebieden
In Nederland doet de Lion's Intercity onder andere dienst bij touringcarvervoerder Jan de Wit. Daarnaast wordt de bus veelal ingezet op het streekvervoer voor de langere afstanden.

Externe links
Technische gegevens Lion's Intercity

Lion's Intercity


text:
Van Biesbroeck ist ein kleiner Einschlagkrater auf der nordwestlichen Mondvorderseite, am südlichen Rand des Kraters Krieger, diesen teilweise überdeckend.

Der Krater wurde 1976 von der IAU nach dem belgisch-amerikanischen Astronomen George Van Biesbroeck offiziell benannt.

Weblinks

 Van Biesbroeck auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)


text:
Nový Dvůr (deutsch Neuhof) ist ein Ortsteil der Gemeinde Chrášťany in Tschechien. Er liegt acht Kilometer nordwestlich von Rakovník und gehört zum Okres Rakovník.

Geographie
Nový Dvůr befindet sich in der Rakovnická kotlina (Rakonitzer Kessel) im Rakonitzer Hügelland. Das Dorf liegt rechtsseitig des Baches Novodvorský potok. Nördlich erhebt sich der Zadní Houlice (420 m), im Osten der Kozlov (411 m), westlich die Vápenice (429 m) sowie im Nordwesten der Cikán (Zigeunerhöhe, 437 m). Nördlich des Ortes verläuft die Straße I/6 / E 48 zwischen Prag und Karlsbad.

Nachbarorte sind Povlčín, Milostín und Nesuchyně im Norden, V Kozlově, Hředle und Krupá im Nordosten,  Pečárkovský Mlýn und Krušovice im Osten, Podhůrka, Lišany, Ovčín und Lužná im Südosten, Bory,  Olešná und Chrášťany im Süden, Kněževes, Keblany, Zderaz und Heřmanov im Südwesten, Hokov, Hořesedly und Nová Ves im Westen sowie Vlkov, Rozkoš, Veclov, Svojetín und Janov im Nordwesten.

Geschichte
Zwischen 1690 und 1692 ließ der Besitzer der Herrschaft Kroschau, Helfried Freiherr von Kaiserstein, nördlich von Kroschau einen neuen Meierhof anlegen, der den Namen Neuhof erhielt. Im Jahre 1700 erwarb Peter Ernst von Mollart die Herrschaft Kroschau durch Heirat mit Marie Ludmilla von Kaiserstein. Später besaßen Peter Ernst und Johann Nepomuk von Mollart die Herrschaft gemeinsam. Ab 1734 war letzterer alleiniger Besitzer, 1741 erbte seine Schwester Maria Anna Gräfin Meraviglia den Besitz. 1776 erbte Maria Annas Witwer Johann Stephan Graf Meraviglia die Herrschaft Woleschna, drei Jahre später folgte sein Sohn Anton Graf Meraviglia-Crivelli. Dieser ließ beim Neuhof ein Dorf mit sechs Chaluppen anlegen. Im Jahre 1808 hinterließ Anton Graf Meraviglia-Crivelli die Herrschaft 1808 seiner Frau, Eleonora geborene Gräfin von Traun. 1818 erbte ihr Sohn Anton Graf Meraviglia-Crivelli die Herrschaft Woleschna. Er verkaufte die Herrschaft 1836 für 220.000 Gulden sowie 500 Dukaten Schlüsselgeld an Karl Egon II. zu Fürstenberg, der Woleschna seinen vereinigten Herrschaften und Gütern Pürglitz, Kruschowitz, Nischburg, Wschetat, Skřiwan und Podmokl zuschlug.

Im Jahre 1843 bestand Neuhof bzw. Neudorf / Nowý Dwůr aus 16 Häusern mit 140 Einwohnern. Im Ort gab es einen Meierhof, eine Schäferei und ein Hegerhaus. Pfarrort war Woleschna. Bis zur Mitte des 19. Jahrhunderts blieb Neuhof dem an die Herrschaft Pürglitz angeschlossenen landtäfligen Allodialgut Woleschna untertänig.

Nach der Aufhebung der Patrimonialherrschaften bildete Nový Dvůr / Neuhof ab 1850 einen Ortsteil der Gemeinde Chrášťany im Bezirk und Gerichtsbezirk Rakonitz. Nach dem Tode des Karl Egon II. zu Fürstenberg erbte 1854 dessen zweitgeborener Sohn Max Egon I. die Pürglitzer Güter. Im Jahre 1918 verkaufte die Familie Fürstenberg das Schloss und Gut Olešná an die Stadt Rakovník. Infolge des Münchner Abkommens wurde Nový Dvůr von 1938 bis 1945 zum Grenzort mit dem Deutschen Reich. In den letzten Tagen des Zweiten Weltkrieges konnte die Freiwilligenpatrouille von Chrášťany am 9. Mai 1945 bei Nový Dvůr den am Massaker von Lidice beteiligten Gestapo-Angehörigen Rudolf Vlček aus Kladno festnehmen. Die Rote Armee besetzte das Dorf am nächsten Tag.

Im Jahre 1991 hatte das Dorf 38 Einwohner, beim Zensus von 2001 lebten in den 25 Wohnhäusern von Nový Dvůr 34 Personen. Nový Dvůr ist ein Hopfenanbaugebiet.

Ortsgliederung
Der Ortsteil Nový Dvůr ist Teil des Katastralbezirkes Chrášťany u Rakovníka.

Sehenswürdigkeiten
 Gedenkstein für die Gefallenen des Ersten Weltkrieges, geschaffen 1929
 Historischer Trafo-Turm

Weblinks
 Geschichte von Chrášťany und Nový Dvůr

Einzelnachweise

Ortsteil in Tschechien
Chrášťany u Rakovníka


text:
Leucophlebia pinratanai is a moth of the family Sphingidae. It is found in  Thailand.

References

Leucophlebia
Moths described in 2003


text:
Pachythrissops is een uitgestorven geslacht van beenvissen, dat leefde van het Laat-Jura tot het Vroeg-Krijt.

Beschrijving
Deze 70 cm lange vis had een spoelvormig lichaam, dat bedekt was met dunne, afgeronde schubben, een symmetrische, gevorkte staart en een enkelvoudige rug- en aarsvin, die veel groter waren dan de gepaarde borst- en buikvinnen. De kaken waren bezet met kleine, conische tanden.

Leefwijze
Deze vis leefde in zoute wateren, waar hij zich voedde met mollusken, arthropoden en visjes.

Vondsten
Fossielen van deze vis werden gevonden in Europa.

Uitgestorven vissen
Straalvinnigen


text:
«Калина» — українськомовна пісня української співачки Альоша з її альбому «Маленький секрет». Музику та слова до пісні написала сама співачка.

Історія написання
4 квітня 2017 року співачка Альоша представила українськомовну пісню «Калина». Авторкою слів та музики стала сама співачка.

Музичне відео
31 травня 2017 року на сторінці співачки в YouTube було представлено музичне відео на цю композицію, яке за перший місяць зібрало близько мільйона переглядів.

Режисером виступив Олександр Філатович, який неодноразово працював із зіркою й іншими популярними артистами, продюсером – Вадим Лисиця, хореографом-постановником – Ольга Риженко, яка неодноразово співпрацювала з українськими гуртами "Время и Стекло" та "MOZGI".

Зйомки кліпу тривали весь день. Команда відчула легку втому, але залишилася задоволена виконаною роботою.

Як відзначила співачка, цей кліп став для неї дебютом в танцях.

У YouTube цей відеокліп станом на червень 2018 року має близько 7 млн переглядів, що робить його одним із 50 найбільш популярних українських музичних відео.

Нагороди

Примітки

Посилання
«Калина» на SoundCloud
 Відеокліп «Калина»  на YouTube

Пісні 2017
Сингли 2017
Пісні Альоші
Українські пісні
Лауреати премії «Золота жар-птиця»
Лауреати премії M1 Music Awards


text:
Поло́нки — село в Україні, у Линовицькій селищній громаді Прилуцького району Чернігівської області. Населення становить 339 осіб. До 2020 орган місцевого самоврядування — Удайцівська сільська рада. Перша згадка про село датується 1600 роком.

У Полонках річка Ющенкова впадає у річку Удай, праву притоку Сули.

Етимологія
Згідно легенди, записаної в офіційних документах, село Полонки отримало свою назву від слова «ополонки». Це підтверджують і ті факти, що село розташоване в низовині, начебто в половинці, а також рибальство на річці Удай, у ході якої, в зимню пору року, робили лунки в льоді.

Історія
Найдавніше знаходження на мапах 1812 рік

У 1862 році у селі володарському та казеному Поло́нки була церква та 92 двори де жило 847 осіб

У 1911 році у селі Поло́нки була Михайлівська церква 2 церковно-парафіївська школи та жило 1279 осіб

12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 730-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Чернігівської області», увійшло до складу Линовицької селищної громади.

17 липня 2020 року, в результаті адміністративно - територіальної реформи та ліквідації колишнього Прилуцького району, село увійшло до складу новоутвореного Прилуцького району Чернігівської області.

Церква

Михайлівська церква була збудована у 1720 (за іншою версією — навіть у 1660) коштом Олександра Шила і спершу була одноглавою.

У 1760-1770-их над бічними камерами з'являються бані, а на фасадах — ліпнина.
Ще пізніше в інтер'єрі був зроблений настил дерев'яних хорів із огородженням, а головний барабан прикрашений сухариками.

В 1929—1930 рр. церкву закрили. Дзвони вивезли на переплавку. В приміщенні церкви спершу було влаштовано лазню, а пізніше — зерносклад.

Під час ІІ світової війни окупаційна влада дала дозвіл відкрити церкву. З тих пір церква не закривалася.

Настоятель — прот. Володимир Хвост.

Див. також
 Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Чернігівська область)

Примітки

Посилання
 Погода в селі Полонки
 Освячення церкви на честь святителя Димитрія Ростовського у селі Полонки
 Полонки: краєзнавство

Села Чернігівської області
Населені пункти Прилуцького району


text:
Flavio Calle Zapata (n. San Andrés de Cuerquia, 18 de febrero de 1944) es un arzobispo católico, teólogo y profesor colombiano.

Biografía

Nacido en el municipio colombiano de San Andrés de Cuerquia (Antioquia), el 18 de febrero de 1944.
Cuando era joven descubrió su vocación religiosa y entró al Seminario de Santa Rosa de Osos donde cursó secundaria y seguidamente cursó Teología en el Seminario Mayor, ambos de Diócesis de Santa Rosa de Osos.
Finalmente fue ordenado sacerdote por el Papa Pablo VI, el 22 de agosto de 1968 en la ciudad de Bogotá.

Tras su ordenación, inició su ministerio pastoral en su diócesis como miembro del equipo diocesano de pastoral juvenil; después fue párroco de El Bagre durante un total de 9 años y seguidamente fue miembro del Equipo diocesano de Pastoral.

Luego se trasladó a Italia donde obtuvo un Doctorado en Teología moral por la Pontificia Universidad Gregoriana de Roma.

A su regreso a Colombia continuó con su ministerio, ejerciendo de profesor y director espiritual en el Seminario de Santa Rosa de Osos; el mismo en el que había estudiado.

Ya el 16 de febrero de 1989 fue nombrado por el Papa Juan Pablo II, como Obispo-Prelado de la Diócesis de Montelíbano.
Recibió la consagración episcopal el 16 de marzo del mismo año, a manos de su consagrante principal: el entonces Obispo de Santa Rosa de Osos Mons. Joaquín García Ordóñez; y de sus co-consagrantes: el entonces Nuncio Apostólico en el país Mons. Angelo Acerbi y el entonces Obispo de Pereira y actual cardenal Mons. Darío Castrillón Hoyos.

Posteriormente el 16 de febrero de 1993, Juan Pablo II lo designó como Obispo de la Diócesis de Sonsón-Rionegro.

Ejerció como Arzobispo de Ibagué desde el día 10 de enero de 2003, Tomó posesión oficial de este nuevo cargo, el miércoles 19 de marzo.

El 19 de marzo del 2019, Su Santidad Francisco, aceptó su renuncia a la sede de Ibagué, otorgándole el título de Arzobispo emérito de Ibagué.

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en catholic-hierarchy.org
 Ficha Oficial en la Conferencia Episcopal de Colombia (CEC)

Nacidos en San Andrés de Cuerquia
Arzobispos de Colombia
Arquidiócesis de Ibagué
Diócesis de Sonsón-Rionegro
Arzobispos nombrados por Juan Pablo II
Obispos de Colombia
Obispos nombrados por Juan Pablo II
Teólogos católicos
Teólogos de Colombia
Profesores de Colombia
Alumnado de la Pontificia Universidad Gregoriana


text:
The 1 Reconnaissance Commando was the first South African special forces unit, founded by General Fritz Loots - the founder of the South African Special Forces, and the first General Officer Commanding of the South African Special Forces. He appointed 11 qualified paratroopers (known as "The Dirty Dozen", although they were made up of only 11 men) as the founder members. Included in these 11 paratroopers was Jan Breytenbach, who was placed in command of the Founder Members by General Loots.

History
Major General Loots and the Chief of the Army, Lt. General Willem Louw realised the need for a South African Defence Force to have a special operations capability, but the Chief of the , General Rudolph Hiemstra resisted. It was not until Admiral Hugo Biermann became Chief of the South African Defence Force in 1972 that the go-ahead was granted.

The unit was originally based at Oudtshoorn in the Cape Province, but was moved to Durban in 1974, where it was formally named 1 Reconnaissance Commando. In the early 1980s, the unit had less than 40 Recce's based at 1RR of which the majority were white. It was renamed 1 Reconnaissance Regiment in 1996, but was disbanded and integrated into 4 Reconnaissance Regiment and 5 Reconnaissance Regiment in 1997.

The South African Special Forces is a unit under the South African National Defence Force and were originally called the Reconnaissance Regiments. "South African Special Forces: Salary, World Rating, Weapons, Quick Facts", published by the website BuzzSouthAfrica. As the BuzzSouthAfrica article states, capabilities for a special forces unit was established in 1968. However, the actual unit was not created until 1972. According to the South African History website, legislation was passed in 1912 that allowed for the development for a special forces unit. The unit is still intact today. The creation of the Reconnaissance Commando was created in Outdshoorn, South Africa. The unit currently operates out of Durban, South Africa. The Reconnaissance Commando was formed in order to increase the strength of the South African military. This unit makes soldiers with very specialized and rare skills that make them an extremely valuable asset to South Africa's military.

Leadership

The South African Special Forces Association website shed a light onto the leader of the Reconnaissance Commando and the 11 men who first served in the unit. Commander JD Breytenbach led these men and pioneered a standard of training and professionalism that the SASF has followed since. A Special Forces unit was created by two Generals who pushed for permission to create it. Once they were given the go-ahead, the Generals appointed 12 troopers to the unit and began training them.

External links

References

Special forces of South Africa
Defunct organisations based in South Africa
Disbanded military units and formations in Durban
Military units and formations of South Africa in the Border War
Military units and formations established in 1972
Military units and formations disestablished in 1997


text:
La diocesi di Altino (in latino Dioecesis Altinensis) è una sede soppressa e sede titolare della Chiesa cattolica.

Storia
Fondata in età paleocristiana, la diocesi si estendeva probabilmente sul territorio del municipium di Altino, vale a dire l'area compresa tra i fiumi Musone e Sile e affacciata alla Laguna Veneta.

Sant'Eliodoro, vissuto tra il IV e il V secolo, è considerato il protovescovo di Altino. Nel 375 egli non era ancora stato consacrato (in quell'anno san Girolamo lo invitava ad abbracciare la vita monastica), ma nel 381 risultò fra i partecipanti del concilio di Aquileia come vescovo della città; è questa la prima attestazione storica della diocesi. Al di là delle tradizioni, Eliodoro risultava ancora in vita attorno al 404-405, quando lo stesso Girolamo gli dedicava un componimento sul libro di Tobia.

Nel Chronicon Altinate del X-XI secolo è riportato un catalogo di altri quattordici vescovi: dopo Eliodoro, si succedettero Ambrogio, Blando, Sambazio, Pietro, Settimo, Agnello, Domenico, Stefano, Aureliano, Marino, Giovanni, Mauriano, Leone e Paolo. Tuttavia questi nomi hanno pochi riscontri nelle altre fonti storiche e sembra che l'elenco presenti alcune lacune.

Secondo Lanzoni, dopo Eliodoro sono storicamente documentati: Settimio (da identificare forse con il Sambazio del catalogo), a cui Leone Magno scrisse una lettera attorno al 442-444; Pietro I, che fece parte della fazione capeggiata dall'antipapa Laurenzio e per questo venne condannato in un sinodo, pur continuando ad occupare la sede di Altino almeno fino al 506; Vitale, che, secondo Paolo Diacono, costretto alla fuga per aver appoggiato lo scisma tricapitolino, riparò ad Aguntum, nel Norico ma venne poi arrestato ed esiliato in Sicilia; Pietro II, anche lui scismatico, che partecipò a un sinodo aquileiese nel 579 e che ricevette una lettera di Gregorio Magno che lo invitava a recedere dallo scisma.

La diocesi di Altino entrò in crisi, sia per l'alluvione del 589, sia soprattutto per l'invasione dei Longobardi ariani nella prima metà del VII secolo, che costrinsero i vescovi a rifugiarsi a Torcello, nella parte lagunare della diocesi. Così Giovanni Diacono parla di questo trasferimento: «Maurus Altinensis episcopus, non ferens Langobardorum insaniam, Severini papae auctoritate ad Torcellum insulam venit». Secondo Giovanni fu quindi il vescovo Mauro a trasferirsi a Torcello con l'avallo di papa Severino, dunque attorno al 640. Secondo Cappelletti, tuttavia, Mauro, che succedette a Paolo nel 635, ottenne da Severino la conferma di una situazione ormai consolidata già da qualche anno.

I vescovi di Torcello continuarono a intitolarsi vescovi di Altino fino agli inizi dell'XI secolo; , mentre il resto del territorio altinate era passato alla diocesi di Treviso.

Dall'area archeologica di Altino non sono emerse testimonianze riconducibili all'epoca paleocristiana, salvo qualche oggetto decorato con croci. Alcune notizie sulla cattedrale, probabilmente intitolata alla Vergine, si possono ricavare dall'epistolario che Girolamo intrattenne con Eliodoro.

Dal 1968 Altino è annoverata tra le sedi vescovili titolari della Chiesa cattolica; dal 17 agosto 2006 l'arcivescovo, titolo personale, titolare è James Patrick Green, già nunzio apostolico in Svezia, Islanda, Danimarca, Finlandia e Norvegia.

Cronotassi

Vescovi
 Sant'''Eliodoro † (dopo il 375 - dopo il 404/405)
 Ambrogio † (menzionato nel 419)
 Ilario † (menzionato nel 421)
 Settimio † (menzionato nel 442/444)
 Pietro I † (prima del 501 - dopo il 506)
 Vitale † (menzionato nel 567 circa)
 Pietro II † (prima del 579 - dopo il 590)
 Paolo † (? - circa 635)
 Mauro † (circa 635 - dopo il 640)

Vescovi titolari
 Joseph Patrick Dougherty † (5 febbraio 1969 - 9 luglio 1970 deceduto)
 Libero Tresoldi † (28 settembre 1970 - 10 dicembre 1981 nominato vescovo di Crema)
 Eugene James Cuskelly, M.S.C. † (17 maggio 1982 - 21 marzo 1999 deceduto)
 Pius Mlungisi Dlungwana (2 giugno 2000 - 3 giugno 2006 nominato vescovo di Mariannhill)
 James Patrick Green, dal 17 agosto 2006

Note

Bibliografia
 Francesco Lanzoni, Le diocesi d'Italia dalle origini al principio del secolo VII (an. 604), vol. II, Faenza, 1927, pp. 907–911
 Pius Bonifacius Gams, Series episcoporum Ecclesiae Catholicae, Leipzig, 1931, p. 771
Giuseppe Cappelletti, Le chiese d'Italia dalla loro origine sino ai nostri giorni, vol. IX, Venezia, 1853, pp. 512–519
 Daniela Rando, Le origini delle diocesi lagunari, in Storia di Venezia, Vol. 1, Treccani, 1992
Giorgio Arnosti, Lo scisma tricapitolino e l'origine della diocesi di Ceneda, in Il Flaminio, 11 (1998), pp. 59–103
La cronaca veneta detta Altinate, in Archivio storico italiano, Tomo VIII, Firenze, 1845

Voci correlate
Diocesi di Torcello

Collegamenti esterni
 La sede titolare su Catholic Hierarchy La sede titolare su Giga Catholic''

Altino
Altino
Altino
Altino


text:
Galina  Klimentevna  Makarova (real name   Agatha);  , ; December 27, 1919 — September 28, 1993) was a Soviet Belarusian theater and film actress. People's Artist of the USSR (1980).

Born December 27, 1919 in the Starobin village  (now Salihorsk Raion, Minsk Oblast, Belarus).

The first success in the theater comes to the actress in 1954.

Filming a movie actress began in 1958. Her first star role in film was the role of Alexandra Matveyevna Gromova in the film by Sergei Mikaelyan Widows in 1976.

Galina Makarova died September 28, 1993, at her dacha near Minsk (other sources say she died in Moscow). She was buried in Minsk on the Vostochnoye Cemetery.

Selected filmography
 1958 — Happiness Should be Protected as   Kandybovich's wife
 1960 — Ahead   a Sharp Turn as school nurse
 1965 — Alpine Ballad   as Pelagia
 1970 / 1972 — Ruins Shoot... as woman near a temporary camp (uncredited)
 1976 — Widows as Alexandra Matveyevna Gromova
 1978 — Young Wife as a grandmother Agasha
 1982 — Department as Darya Stepanovna
 1983 — White Dew as Matrona
 1984 — The Unknown Soldier as Klavdiya Grigorievna Ivantsova
 1985 — Do Not Marry, Girls  as chumichka
 1985 — Confrontation as Claudia Egorovna Efremova
 1985 —  Farewell of a Slav Woman  as Anna Ivanovna
 1986 — Summer Impressions of Planet Z as Marivanna
 1987 — The Garden of Desires as grandma
 1992 — White Dress as Praskovya

References

External links

 Галина Макарова всю жизнь любила первого мужа // KP.RU

1919 births
1993 deaths
People from Salihorsk District
Soviet actresses
20th-century Belarusian actresses
Belarusian film actresses
Belarusian stage actresses
People's Artists of the USSR
Recipients of the Order of Lenin


text:
A Messerschmitt Me 163 Komet egy német rakétahajtású vadászrepülőgép volt a második világháború idején. Az Alexander Lippisch által tervezett repülőgép volt az egyetlen rakétahajtású vadászgép a világon, amely valaha is hadrendbe került. Konstrukciója forradalmian új volt és a Me 163 a maga idején egyedülálló repülési teljesítményeket ért el, amellyel először sikerült túllépni az 1000 km/h sebességet. Rudy Opitz, a Messerschmitt berepülő pilótája 1944-ben 1123 km/h sebességet ért el vele. Több mint 300 példány épült, bár a Komet sikertelen vadászgépnek bizonyult: mindössze kilenc szövetséges repülőgépet semmisített meg, más források szerint 16 légigyőzelmet könyvelt el 10 gép elvesztése árán.

Fejlesztés
A tervezés a Deutsche Forschungsanstalt für Segelflug (DFS – Német intézet a vitorlázó repülés tanulmányozására) keretein belül kezdődött. Az első terv lényegében a korábbi Lippisch Delta IV átalakítása volt DFS 39 típusjel alatt. Ezt a gépet kizárólag a sárkány siklórepülőgépként való kipróbálásához használták. A következő, DFS 194 jelű változatba egy kisteljesítményű légcsavaros motort építettek be. Ez a gép szárnyvégekre épített oldalkormányokkal volt ellátva, melyről később Lippisch azt gondolta, hogy nagyobb sebességnél problémákat fog okozni, ezért áttervezte a gépet hagyományos függőleges vezérsíkkal a farkán. A konstrukció sok elemet örökölt vitorlázó repülőgépi múltjából, nevezetesen a leszálláshoz használt csúszótalpat, melyet repülés közben a törzsbe lehetett húzni. Felszálláshoz a gépet egy kétkerekű kis kocsira helyezték, melyet emelkedéskor a földön hagyott a Komet. A tervek szerint a gépet egy 4000 N tolóerejű Walter R-1-203 rakétamotor hajtotta volna, amikor beépíthetővé válik.

A Heinkel ugyancsak együttműködött Hellmuth Walterrel, és próbák céljából a Heinkel He 112 vadászrepülőgépbe, majd később az első eredetileg is rakétahajtásúnak tervezett repülőgépbe, a He 176-ba építette be a rakétamotort. A Heinkelt választották ki a DF 194 törzsének a legyártására is, mivel úgy ítélték, hogy a rakétamotor erősen illékony üzemanyaga túlságosan veszélyes lenne a faszerkezetű törzsre, reakcióba lépne vele. A munkálatokat Projekt X kódnév alatt folytatták. A munkamegosztás a DFS és a Heinkel között nem volt problémamentes, a DFS alkalmatlannak látszott még a törzs prototípusának legyártására is. Lippisch úgy döntött, hogy elhagyja a DFS-t és tervező csoportjával, valamint a félig kész DFS 194-gyel átköltözött a Messerschmitt augsburgi telephelyére.

Ez a késedelem lehetővé tette azt, hogy a motor fejlesztése utolérje a sárkányét. A Messerschmittnél úgy döntöttek, hogy átugorják a légcsavaros változatot és azonnal a rakétahajtású repülőgépen dolgoznak. 1940 elején, miután a sárkány elkészült Augsburgban, átszállították Peenemündébe, hogy beépítsék a motort. Bár a rakétamotor igen megbízhatatlan volt, a repülőgép kiváló teljesítményt mutatott: 550 km/h sebességet ért el az egyik próbán.

Me 163 A

A prototípus sorozatgyártása Me 163 jelzés alatt indult meg 1941 elején. A típus neve konspirációs okokból született. Ugyanilyen néven futott már 1938 elején egy projekt egy könnyű, kétszemélyes repülőgépre kiírt tenderen, melyet végül sorozatgyártásra a Fieseler Fi 156 Storch nyert meg. Úgy gondolták, hogy a kémszervezeteket félre fogja vezetni az ismert név és nem tanúsítanak érdeklődést a szupertitkos fejlesztés iránt. 1941 májusában a Me 163 A V4 jelű gépet Peenemündében ellátták a HWK RII-203  jelű motorral. A gép 1004,5 km/h sebességi világrekordot ért el Heini Dittmar vezetésével. Ezt a sebességet csak a háború utáni angol és amerikai sugárhajtású gépeknek sikerült elérniük, és csak az amerikai Douglas Skystreak sugárhajtású kísérleti gép haladta meg, 1947. augusztus 20-án.

Öt példány épült meg a Me 163 Anton prototípusból az eredeti DFS 194 (V1)-en felül, melyet nyolc "Me 163 A-0" követett még a sorozatgyártás előtt.

A próbák alatt a ledobható főfutó kocsival volt a legtöbb probléma. Felszállásnál több repülőgép megsérült, mert a kerekek leváltak és nekiütköztek a repülőgépnek. A leszálló csúszka hibásan működő hidraulikus lengéscsillapítói leszálláskor néha sérülést okoztak a pilótán, mivel a gépet a földön sem irányítani, sem fékezni nem lehetett, így nem tudta kikerülni az esetleges akadályokat. Földet érés után egy átalakított Scheuch-Schlepper háromkerekű könnyű mezőgazdasági traktorral lehetett visszaszállítani, ami egy speciális hernyótalpas utánfutót vontatott. Erre a pótkocsira a szárnyak alá illeszthető két emelőkar segítségével lehetett az álló gépet felemelni. Minden egyéb nehézséget feledtettek a repülőgép kiváló vitorlázó tulajdonságai. Mivel leszálláskor a gép motor nélkül siklott, nem volt lehetőség ismétlésre. A sorozatban gyártott gépeknél a beépített fékszárny valamennyire lehetővé tette a manőverezést leszálláskor. Ez a kérdés az egész program alatt megoldatlan probléma maradt. Mindezek ellenére a gép repülési teljesítménye elképesztő volt és tervbe vették, hogy egész Németországot beterítik Me 163 egységekkel, melyek 40 km-es körökkel fedik le az országot. A bevethető változat fejlesztése abszolút elsőbbséget kapott.

Me 163 B

Időközben Walter dolgozni kezdett az újabb a megnövelt tolóerejű HWK 109-509 rakétamotoron, mely hidrazin-hidrát, metanol és víz elegyét (C-Stoff) használta tüzelőanyagként, hidrogén-peroxidot (T-Stoff) oxidálószerként. Ez a lényegesen átalakított Me 163B változat kifejlesztését eredményezte 1941 végére. A légügyi minisztérium követelményei szerint a motor teljesítményét szabályozni kellett tudni, ennek az elvárásnak megfelelve az eredeti motor túlságosan bonyolulttá és így megbízhatatlanná vált volna. Az új motor üzemanyagát, a hidrazin-hidrátot a V–1 szárnyas bomba indításánál is használták, ezért állandóan hiány volt belőle 1943-1945 között.

Az üzemanyag-ellátó rendszer különösen kényes volt, a kemény földet érésekkor szivárgások kezdődtek, melyek könnyen okoztak tüzet és robbanást. Az üzemanyag-rendszerben fém csöveket és szerelvényeket használtak, mert ez volt az elérhető legjobb műszaki megoldás, de ezek előre nem látható meghibásodásokat okoztak. Mind a tüzelőanyag, mind az oxidálószer erősen mérgező volt és különleges gondosságot igényelt betöltéskor és előfordult, hogy a Komet felrobbant öngyulladás következtében. Az üzemanyagok, különösen a T-Stoff oxidálószer erősen korrozív volt.

A prototípusokat 30 Me 163B-0 jelzésű repülőgép követte két 20 mm kaliberű MG 151/20 gépágyúval felszerelve és mintegy 400 Me 163B-1 jelzésű gép két 30 mm űrméretű MK 108 gépágyúval, de a fegyverzeten kívül a két változat között nem volt különbség. A Me 163B viselkedése leszálláskor nagyon barátságos volt főként a beépített réselt szárny következtében, mely a szárny kormányfelületei előtt helyezkedett el, közvetlenül a belépőél mögött. A repülőgép sem át nem esett, sem dugóhúzóra nem volt hajlamos még a legszélsőségesebb kormánymozdulatok esetén sem. A gépnek kiváló siklási tulajdonságai voltak, hiszen vitorlázó repülőgépből fejlesztették ki. Éles fordulóknál viszont hajlamos volt hirtelen magasságvesztésre. A légcsavaros gépeken tanult pilóták számára újdonság volt az, hogy a légcsavarszél elmaradása miatt a kormányfelületek csak nagyobb sebesség esetén váltak aktívakká, ezt gyakorlatok során szokták meg.

A Me 163 teljesítménye messze felülmúlta a korabeli dugattyús motoros repülőgépekét. Felszálláskor a repülőgép 320 km/h sebességnél emelkedett fel. Amíg el nem érte a mintegy 676 km/h sebességet, addig földközelben haladt, ekkor a pilóta ledobta a kétkerekű kocsit, a gép orrát 70 fokos szögbe emelte, és a gép gyorsan felemelkedett a bombázók magasságába. Feljebb is emelkedhetett szükség esetén: a 12 000 méteres magasságot az elképesztő 3 perc alatt érte el! A megfelelő magasság elérése után a gép vízszintesbe állt és pillanatok alatt 880 km/h sebességre gyorsult, melyet egyetlen szövetséges repülőgép sem volt képes még csak meg sem közelíteni. A motor nagy tolóereje miatt a kritikus Mach-számot könnyű volt elérni, ekkor a gép irányíthatatlanná vált, ezért "Mach vészjelző" rendszert építettek be. A gép nagy sebességnél is kiválóan manőverezett, bármely korabeli vadászgépnél kisebb sugarú fordulóra volt képes.

Ez alatt a Messerschmitt kapacitását teljesen lekötötte a Bf 109 gyártása és előkészületeket tett a Me 210 sorozatgyártására. A széttelepített, hálózatba szervezett gyártást átadták a Klemm gyárnak, de a minőség nem volt megfelelő, így később az egész termelést a Junkers kapta meg, mely abban az időben fölös kapacitásokkal rendelkezett. Több más második világháborús repülőgéphez hasonlóan a sárkány és különösen a szárny egyes részeit bútorgyárak készítették fából.

A Me 163A és a régebbi Me 163B gépeket a pilóták kiképzéséhez használták. Tervbe vették a Me 163 S típus kihozatalát is, melynél a rakétamotor és az üzemanyag-tartályok helyére az oktató számára készült fülke és ülés került a pilóta mögé. Ezt a gépet a siklórepülésben végrehajtott leszállás gyakorlására kívánták használni. A korábbi Me 163B prototípusokat alakították át Me 163 S gyakorló gépekké.

A szolgálat alatt bebizonyosodott, hogy a Me 163 vadászgépet túlságosan nehéz volt bevetni az ellenséges bombázók ellen. Rendkívül nagy sebessége és emelkedési sebessége következtében a célpontot másodpercek alatt érte el és hagyta le. Bár a repülőgép stabil ágyúállásnak bizonyult, mégis a pilótának különleges képességekkel kellett rendelkeznie ahhoz, hogy lelőjön egy ellenséges bombázót. A Komet két MK 108 gépágyújánál a lövedék torkolati sebessége viszonylag alacsony volt, ezért a löveg erősen ívelt röppályát futott be és így pontos célzás csak kis távolságból volt lehetséges és a lassan repülő céltárgy és a rendkívül gyors Komet esetében ezt igen nehéz volt elérni. Általában egy B-17 bombázó lelövéséhez öt találatra volt szükség.

Későbbi változatok

A rendszer legfájóbb pontja a rövid repülési idő volt, bekapcsolt rakétamotorral a gép mindössze hét és fél percig volt képes repülni, így a Komet csak pontvédelmi célra volt valóban alkalmas. A repülési idő kiterjesztésére a Walter cég két fejlettebb rakétamotort dolgozott ki, az 509B és C változatot. Mindkettő két különböző nagyságú égéstérrel rendelkezett és egymás alatt helyezkedtek el. A felső, nagyobb égéstér szolgált a felszálláshoz és gyors emelkedéshez. A kisebb térfogatú, alsó égéskamra, melynek tolóereje mindössze 4 kN volt, szolgált a takarékosabb, cirkáló üzem közbeni hajtásra. Ezzel a megoldással az üzemidő 50%-kal megemelkedett. Két Me 163B gépet kísérleti jelleggel felszerelték a két égőteres motorral és behúzható farokkerékkel, ezeket a gépeket 1944 tavaszán próbálták ki.

1944. július 6-án a Me 163 B V18 (VA+SP) új világrekordot állított fel 1130 km/h sebességgel. A gépet Heini Ditmar vezette és amikor leszállt, a függőleges vezérsík majdnem teljes borítását leszakította a légáramlás. Ezt a rekordot csak 1947. november 6-án döntötték meg, amikor Chuck Yeager a Bell X-1 kísérleti repülőgéppel 1434 km/h sebességet ért el 14 820 m magasságban. Az X–1 azonban soha nem érte el Dittmar sebességét hagyományos kifutópályáról történő felszállással, hanem egy B–29-ről ledobva startolt. Csak 1953. augusztus 31-én döntötte meg Heini Dittmar rekordját Hawker Hunter F Mk3 típusú repülőgépével, melyet szokásos repülőtérről való felszállással ért el.

A Me 163 további fejlesztését a háború befejezése szakította meg.

Szolgálatban
Aktív bevetésekre csak 1944 májusától került sor kevés számú repülőgéppel. A gép a várakozásnak megfelelően elképesztően gyorsnak bizonyult. Egy ideig a szövetséges vadászok elképzelni sem tudták, mit tegyenek ellene. A Komet egyedül vagy párban támadt, gyakran sokkal gyorsabban, mint ahogy az ellenfelei zuhanórepülésben elháríthatták volna. A szokásos taktikájuk az volt, hogy keresztülrobogtak a mintegy 9000 m magasan repülő bombázók alakzatán, 10 700-12 000 m-ig emelkedtek, majd visszafordultak és ismét áttörtek a bombázók sorai között. Ez a menetrend kétszer is rövid lehetőséget adott a Kometnek, hogy néhány rövid sorozatot lőjön ki az ellenséges gépekre, mielőtt siklórepülésben visszatért volna a repülőtérre és leszállt volna. A pilóták beszámolói szerint négy rárepülést lehetett végrehajtani egy bombázó ellen, de csak akkor, ha egyedül repült.

Mivel a pilótafülke nem volt túlnyomásos, a szolgálati csúcsmagasságot az korlátozta, hogy a pilóták meddig bírták ki a csökkenő légnyomást oxigénmaszk nélkül és anélkül, hogy eszméletüket veszítették volna. A pilótákat speciális gyakorlatokkal tették edzettebbé  a sztratoszféra szigorú viszonyai között végzett munkával szemben. Különleges, rostszegény étrendet készítettek számukra, mert az emésztőrendszerükben képződő gázok a hirtelen emelkedéskor gyorsan kiterjedtek volna.

Több mint három évébe került Wolfgang Späte őrnagynak, hogy megalakíthassa az első Me 163 repülőegységet, a Jagdgeschwader 400-at (JG 400) Brandisban Lipcse közelében, mely a Peenemündében 11 hónappal korábban felállított Erprobungskommando 16 nevű kísérleti egységet követte. A  JG 400 feladata az volt, hogy megerősítse a Leuna műbenzin gyár védelmét, miután a gyártelep 1944 vége felé gyakori és erőteljes támadások célpontjává vált. Egy további csoport Stargardnál állomásozott Stettin közelében a pölitzi (ma Police) nagy műbenzin gyár védelmére. További rakétahajtású vadászokat szántak Berlin és a Ruhr-vidék védelmére is.

Az első bevetésekre július végén került sor, amikor két USAAF B-17 Flying Fortresst támadtak meg megerősített eredmények nélkül. A harci cselekmények 1944 májusától 1945 tavaszáig folytatódtak, mialatt 9 igazolt légi győzelmet jegyeztek fel 14 Me 163 veszteséggel szemben. Feldwebel Siegfried Schubert volt a legsikeresebb pilóta: három győzelmet könyvelt el.

A szövetséges pilóták hamar észrevették, hogy milyen rövid a gépek motoros repülési ideje. Ezért várakoztak, és amikor a motor leállt, lelőtték a hajtás nélküli Kometet. A szövetséges pilóták másik módszere az volt, hogy megtámadták a Komet repülőtereit és
géppuskázták a Kometeket leszállás után. A németek ez ellen erős légvédelmi tüzérséggel védekeztek. 1944 végére 91 repülőgépet szállítottak a JG 400 számára, de az üzemanyag folyamatos hiánya földre kényszerítette többségüket. Világossá vált, hogy a Me 163 gépek bázisainak nagyméretű hálózatának eredeti terve soha nem fog megvalósulni. A JG 400 mindössze hat gépét vesztette el ellenséges akciókban. Kilenc gépet más okok következtében kellett leírni, ez a szám egy ilyen forradalmi konstrukció esetében igen jó eredménynek számított. A harmadik birodalom végnapjai idején a Me 163 akcióit leállították a sokkal sikeresebb Me 262 javára. 1945 májusában a Me 163 bevetését leállították, a JG 400-at felosztották, sok pilótáját Me 262 vadászgépekre irányították át.

Összefoglalva: katonai szempontból a Komet kudarcnak bizonyult. Megsemmisítettek ugyan 16 ellenséges repülőgépet, többségében drága négymotoros bombázót, de ez nem ellensúlyozta a projektbe fektetett energiát.

Műszaki adatok (Me 163 B-1)
 Személyzet: 1 fő

Méretek
 Hossz: 5,70 m
 Fesztáv: 9,33 m
 Magasság: 2,75 m
 Szárnyfelület: 18,5 m

Tömeg
 Üres tömeg: 1905 kg
 Terhelt tömeg: 3950 kg
 Legnagyobb felszálló tömeg: 4310 kg

Hajtómű
 Típus: 1 x Walter HWK 109-509 A-2 folyékony hajtóanyagú rakétamotor
 Tolóerő: 17 kN

Repülési teljesítmények
 Legnagyobb sebesség: 1060 km/h
 Hatótáv: 40 km
 Motoros repülés ideje: 8 perc
 Csúcsmagasság: 12 100 m
 Emelkedési sebesség: 160 m/s
 Felületi terhelés: 213 kg/m²
 Tolóerő/súly: 0,42

Fegyverzet
2 × 30 mm Rheinmetall Borsig MK 108 gépágyú (60 lövedék gépágyúnként)

Hivatkozások

Irodalom

 Andrade, John M. U.S. Military Aircraft Designations and Serials since 1909. The Hollow, Earl Shilton, Leicester, UK: Midland Counties Publications, 1979. .
 Boyne, Walter J. Clash of Wings. New York: Simon & Schuster, 1994. .
 Brown, Eric. Wings On My Sleeve. London: Orion Books, 2006. .
 Ethell, Jeffrey L. Komet, the Messerschmitt 163. Shepperton, Surrey, UK: Ian Allan Ltd., 1978. .
 Ethell, Jeffrey L. and Alfred Price. The German Jets in Combat. London: Jane's Publishing Company, 1979. .
 Galland, Adolf. The First and the Last. New York: Ballantine Books, 1957. No ISBN.
 Green, William. Warplanes of the Third Reich. London: Macdonald and Jane's (Publishers) Ltd., 1970 (fourth Impression 1979). .
 Green, William. Rocket Fighter (Ballantine's Illustrated History of World War II, Weapons Book No.20). New York: Ballantine Books, 1971. .
 Käsmann, Ferdinand C.W. Die schnellsten Jets der Welt (in German). Berlin: Aviatic-Verlag GmbH, 1999. .
 Maloney, Edward T., Uwe Feist and Ronald Ferndock. Messerschmitt 163 "Komet". Fallbrook, California: Aero Publishers, Inc., 1968. .
 Pejčoch, Ivo. Bojové Legendy: Messerschmitt Me 163 Komet (in Czech). Prague, Chech Republic: Jan Vašut s.r.o., 2007. .
 Späte, Wolfgang. Der streng geheime Vogel Me 163 (in German), "The Top Secret Bird Me 163". Eggolsheim, Germany: Dörfler im Nebel Verlag GmbH, 2003. .
 Späte, Wolfgang. Top Secret Bird: Luftwaffe's Me-163 Komet. Missoula, Montana: Pictorial Histories Publishing Co., 1989. .
 Späte, Wolfgang and Richard P. Bateson. Messerschmitt Me 163 Komet (Aircraft in Profile number 225). Windsor, Berkshire, UK: Profile Publications Ltd., 1971.
 Stüwe, Botho. Peenemünde West (in German). Augsburg, Germany: Bechtermünz Verlag, 1999. .
 Thompson, J. Steve with Peter C. Smith. Air Combat Manoeuvres: The Technique and History of Air Fighting for Flight Simulation. Hersham, Surrey, UK: Ian Allan Publishing, 2008. .
 Wilson, Stewart. Aircraft of WWII. Fyshwick, ACT, Australia: Aerospace Publications Pty Ltd, 1998. .
 Ziegler, Mano. Rocket Fighter: The Story of the Messerschmitt Me 163. London: Arms and Armour Press, 1976. .

Külső hivatkozások

The Hellmuth Walter Website
"Fastest Controlled Flight", October 1944, Popular Science earliest drawing released by USAAF to public about Me 163
"Secrets of the German Jet Planes" June 1945, Popular Science page 124—the first detailed drawing in a general public magazine
Photos of Me 163B
Luftwaffepics
A large source of information on ME163B
ME163B Test Flight
Flight Journal
A list of bases where Komet operated.

Második világháborús német vadászrepülőgépek


text:
Hesperapis eumarpha is een vliesvleugelig insect uit de familie Melittidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1898 door Cockerell.

Melittidae


text:
Jacek Kleyff (* 1. August 1947 in Warschau) ist ein polnischer Singer-Songwriter, Kabarettist, Schauspieler und Maler.

Der Sohn des Architekten und Hochschuldozenten Zygmunt Kleyff erhielt 1979 ein Diplom an der Fakultät für Architektur der Politechnika Warszawska. Er gehörte zu den wichtigsten Figuren der Studentenstreiks 1968 an der Technischen Universität, wodurch er die Aufmerksamkeit der polnischen Sicherheitsbehörden auf sich lenkte. Im gleichen gründete er mit Janusz Weiss und Michał Tarkowski das Kabarett Salon Niezależnych (Unabhängiger Salon), das umso beliebter wurde, je mehr es von den Behörden bekämpft wurde. Für das Kabarett schrieb er Lieder wie Huśtawki, Papkin, O niespełnionej miłości na terenie magazynu kółka rolniczego, Schulz und Listy do Leonarda Cohena. Nachdem seine Mitglieder die List 59 unterschrieben haben, wurde die Arbeit des Salon Niezależnych 1976 verboten.

Anfang der 1980er Jahre lebte KLeyff als Maler auf einem Dorf bei Lublin. Ab 1987 gehörte Kleyff als Mitbegründer und Autor dem Orkiestra Na Zdrowie an. Viele seiner Texte wurden von der Zensur entfernt, die Künstler wurden überwacht. Kleyffs Lieder wurden im Untergrund in Songbooks und auf Kassetten verbreitet. Ab 1989 unterrichtete er an der Sozialschule in Bednarska und produzierte gelegentlich Programme im Polnischen Rundfunk.

1995 trat er beim Festival Przystanek Woodstock in Czymanowo auf und erhielt dort den Hauptpreis des Publikums. 2003–04 führte er am Warschauer Studio-Theater mit dem Orkiestra Na Zdrowie das Stück Kinoteatrzyk Jacka Kleyffa i Michała Tarkowskiego auf. 2000 veröffentlichte er das autobiografische Buch Jacek Kleyff, 2008 war er Coautor des Buches Salon Niezależnych. 2003 wurde er mit dem Offizierskreuz des Orden Polonia Restituta ausgezeichnet.

Rezeption
Der Schriftsteller Andrzej Stasiuk beschreibt im Kurzessay JK Kleyffs kulturelle Bedeutung.

Quellen
 culture.pl – Jacek Kleyff

 FilmPolski – Jacek Kleyff
 wydawctwo zarne – Jacek Kleyff
 Encyclopedia Solidarisci – Jacek Kleyff

Einzelnachweise

Singer-Songwriter
Kabarettist (Polen)
Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Maler (Polen)
Person (Lublin)
Pole
Geboren 1947
Mann


text:
Kán es el nombre de una familia de la nobleza húngara de la que surgirían varios personajes que ejercerían el cargo de ban en Croacia y Eslavonia, de voivoda de Transilvania palatinos de Hungría en los siglos XIII y XIV.

Historia

La familia Kán era miembro del clan Hermány. Cruzaron los Cárpatos junto con Árpád, líder de los magiares, y se asentaron en Panonia en 895. Fueron condes de Siklós desde el año 900.

Miembros

Rama transilvana
Julio I (Gyula). Conde de Siklós. Ban de Croacia y Eslavonia, 1213, 1229-1235. Voivoda de Transilvania, 1201-1214. Palatino de Hungría, 1215–1218, 1222-1226.
Ladislao I (László), hijo de Julio I Kán. Conde de Siklós. Palatino de Hungría, 1242-1245. Ban de Croacia y Eslavonia, 1245-1246.
Julio II, hijo de Julio I Kán. Conde de Siklós. Voivoda de Transilvania, 1230-1233.
Ladislao II, hijo de Ladislao I Kán. Voivoda de Transilvania, 1260–1267, 1275-1276.
Miklós Kán, hijo de Ladislao I Kán. Arzobispo electo de Esztergom en la década de 1270.
Ladislao III, hijo de Ladislao II Kán. Contrajo matrimonio con una princesa de la familia real polaca Piast. Voivoda of Transylvania 1294-1315. Se cree incorrectamente que es el fundador de la familia Lackfi o Lacković.

Rama de Baranya
Julio III, hijo de Miklós Kán, ispán de los condados de Baranya y Tolna.

Referencias

Bibliografía

János Karácsonyi, A magyar nemzetségek a XIV. század közepéig. Budapest, 1900–1904.


text:
These Hopeful Machines è il sesto album in studio del produttore di musica elettronica statunitense BT, pubblicato nel 2010.

Vi hanno collaborato tra gli altri Jes Brieden, Rob Dickinson e Kirsty Hawkshaw. Il brano The Ghost in You è una cover dei The Psychedelic Furs.

Tracce
Disco 1

Disco 2

Collegamenti esterni


text:
Megyeri Besze János (Szendrő, 1811. július 2. – Arad, 1892. október 16.) magyar író, liberális politikus, ügyvéd, országgyűlési képviselő.

Életpályája

Szülei Besze János és Faster Mária voltak. Pozsonyban tanult. Ifjú jogászként Zemplén vármegye követe mellett volt írnok. 1836-ban Esztergomban telepedett le, ahol ügyvédi irodát nyitott. 1848-ban képviselővé választották. Mint az esztergomi nemzetőrök őrnagya egy ideig Komárom alatt szolgált. 1848–1849-ben a borsodi és hevesi népfelkelés szervezője. Részt vett a debreceni országgyűlésen és a népgyűlésekre rendszeresen elkísérte Kossuth Lajost. 1849-től Fejér vármegye kormánybiztosa volt.

A szabadságharc leverése után, 1851-ig bujdosott, de elfogták és halálra, majd kegyelemből tízévi várfogságra ítélték. Ebből kilenc évet töltött le. 1861-ben újra Esztergom képviselője volt. Eleinte a Határozati Párthoz tartozott, majd 1865-ben Deák Ferenc pártjához csatlakozott. 1865–1868 között a mohácsi választókörzetben volt vizsgálóbiztos. 1869-ben a pénzügyi törvényszék elnöke volt. 1886-ban Aradra költözött.

Művei
 Szózat a haladás barátaihoz (Esztergom, 1841)
 Papi nőtlenség (Esztergom, 1848)
 Szebb jövőnk kulcsa (Pest, 1865)
 Helyzetünk fekete rámába foglalt tükre (Budapest, 1875)
 Történelmi bölcsészet vázlata (Szeged, 1885)
 Öreg szabadkőműves hattyúdala (Nagyszentmiklós, 1888)

Jegyzetek

Források

 Weisz Márton: Besze János életrajza (Budapest, 1936)
 http://mek.niif.hu/03200/03260/html/Index_elemei/Lonyay_cd_frameset/Navbar/Framesetek/Reszlet%20oldal/Labjegyzetek/Besze_Janos.htm
 https://library.hungaricana.hu/hu/view/Esztergom_es_Videke_1999/?pg=79&layout=s

További információk
 Spira György: A magyar forradalom 1848 49-ben (Budapest, 1959)
 Berényi Zsuzsanna Ágnes: Budapest és a szabadkőművesség. Budapest, Szerző, 2005.
 Bona Gábor: Tábornokok és törzstisztek a szabadságharcban 1848-49. 2. javított, bővített kiadás. Budapest., Zrínyi Katonai Kiadó, 1987.; 3. átdolgozott, javított kiadás. Budapest, Heraldika Kiadó, 2000.
 Hadobás Pál: Edelény és környéke az irodalomban. Edelény, Művelődési Központ, Könyvtár és Múzeum, 2005.

 Leszler József: Nótakedvelőknek. Budapest, Zeneműkiadó, 1986.

 Palatinus József: A szabadkőművesség bűnei. 4. kiadás. Budapest, 1938-1939.
 Pálmány Béla: Az 1848-49. évi népképviselők névtára. = A magyar országgyűlés 1848/49-ben. Szerkesztette: Szabad György. Budapest, [1998].
 Az 1848-1849. évi első népképviseleti országgyűlés történeti almanachja. Szerkesztette: Pálmány Béla. Budapest, Magyar Országgyűlés, 2002.
 Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái. Budapest, 1891-1914. Hornyánszky Viktor

 Zelliger Alajos: Egyházi írók csarnoka. Esztergom főegyházmegyei papság irodalmi munkássága. Nagyszombat, Szerző, IV, 1893.

1811-ben született személyek
1892-ben elhunyt személyek
Magyarországi politikusok
Magyar jogászok
Bebörtönzött politikusok
Magyar politikai foglyok a 19. században
Az 1848–49-es szabadságharc katonái


text:
Шепетівське наукове товариство при УАН, Шепетівське наукове при УАН товариство — науково-громадська організація.
Засноване 1926. До складу товариства входили природничо-географічний, культурно-історичний і соціально-економічний відділи. У товаристві працювали академіки О.Новицький та П.Тутковський, професори М.Безбородько, С.Гасиченко, В. І. Кочубей, інж. М.Макарович, агроном Г.Сукачов, лісознавець О.Цируль та ін.
Члени товариства досліджували корисні копалини Шепетівської округи та історію краю, проводили археологічні дослідження.
Вийшли друком 2 номери «Бюлетеня Шепетівського наукового при УАН товариства».
1930 припинило діяльність у зв'язку з постановою листопадової (1929) сесії ВУАН про ліквідацію місцевих наукових товариств.

Джерела та література
 Юркова О. Шепетівське наукове товариство при УАН  //
Українські наукові товариства
Організації УРСР
Шепетівка
Наукові підрозділи ВУАН (1918-1930)


text:
Amblycerus megalobus is een keversoort uit de familie bladkevers (Chrysomelidae). De wetenschappelijke naam van de soort werd in 1997 gepubliceerd door Ribeiro-Costa.

megalobus


text:
Juan Carlos De Seta (Lanús, Buenos Aires, Argentina, 28 de julio de 1930 - ibídem, 21 de marzo de 1990) fue un actor cómico y animador argentino de extensa trayectoria en cine, teatro, radio y televisión.

Carrera
Casi siempre con roles de reparto, Juan Carlos de Seta supo plasmar su talento y comicidad en diferentes papeles que interpretó tanto para el cine como para la escena y la pantalla chica por más de 30 años.

Su característica principal era una elocución rapidísima sin alteración de la articulación, lo que permitía un flujo vocal denso et límpido. Era la razón principal por la cual era frecuentemente solicitado para expresarse en intervenciones que necesitaban una abundante información sin pérdida de tiempo.

En la televisión gozó las mieles del éxito en la década del sesenta con La feria de la alegría, un programa familiar y de entretenimientos emitido por Canal 9 y conducido por Guillermo Brizuela Méndez, Colomba y Julio Vivar. También animó en 1963 el programa La pandilla de punto 9 que se emitió por Canal 9 a las 19 horas.

En la pantalla grande debuta en el film de 1970, Pasión dominguera, protagonizado por Jorge Porcel y dirigido por Emilio Ariño. Luego de más de una de decena de películas se retira en 1988 con Tres alegres fugitivos, junto a Juan Carlos Altavista, Carlos Balá y Tristán.

En radio hizo algunos radioteatros y condujo junto a la primera actriz cómica Nelly Beltrán el programa La tarde de todos.

El actor Juan Carlos de Seta falleció de un ataque al corazón el 21 de marzo de 1990. Sus restos descansan en el panteón de la Asociación Argentina de Actores del Cementerio de la Chacarita. Tenía 59 años de edad.

Filmografía
 1970: Pasión dominguera.
 1973: Paño verde.
 1974: El amor infiel.
 1976: La aventura explosiva.
 1976: El gordo de América.
 1977: Jacinta Pichimahuida se enamora.
 1979: Millonarios a la fuerza.
 1979: Cantaniño cuenta un cuento.
 1979: Vivir con alegría.
 1980: Crucero de placer.
 1980: Toto Paniagua, el rey de la chatarra.
 1980: Sentimental (Requiem para un amigo).
 1981: El bromista.
 1981: Cosa de locos.
 1983: Un loco en acción.
 1983: El grito de Celina.
 1985: Flores robadas en los jardines de Quilmes.
 1986: Los bañeros más locos del mundo.
 1988: Tres alegres fugitivos.

Radio
 1944: Felipe, encabezado por Luis Sandrini, con dirección de Miguel Coronato Paz, junto a Antonio Carrizo, Mangacha Gutiérrez y Nelly Prono.
 1956: El Club de los graciosos, auspiciado por Jabón Federal. Con Délfor Dicásolo junto a Osvaldo Canónico, Nina Nino, Mangacha Gutiérrez y otros destacados intérpretes.
 ?: La tarde de todos

Televisión
 1960: La feria de la alegría.
 1963: La pandilla de punto 9.
 1966: Humorama
 1969: Domingos 69.
 1969/1970: La baranda.
 1970: La foto.
 1970: El tinglado de la risa.
 1970: Domingo de fiesta.
 1971/1973: Usted y Landriscina.
 1972: Gran pensión El Campeonato.
 1972: La cola del PRODE.
 1973:" El Sangarropo " Politikabaret.
 1974: Hoy función hoy
 1980/1982: El Rafa.
 1981/1982: Teatro de humor.
 1982: El ciclo de Guillermo Bredeston y Nora Cárpena.
 1988: Feliz domingo, conducido por Silvio Soldán.
 1990: Detective de señoras.

Teatro
 Nosotros, ellas y el duende (1968), presentada en el teatro Corrientes.
 Recuerdo del viejo Buenos Aires (1969)
 Decameron en San Telmo (1975), con Jovita Luna, Osvaldo Canónico y Gloria Raines.
 La nona (1977), de Roberto Cossa.
 Corrientes siempre Corrientes con Ubaldo Martínez, Nelly Beltrán, Diana Lupe, Julia Alson y Mario Sapag. En el Popea Show.
 Las de Barranco (1983), estrenado en el Teatro La Ribera.
 Dos mujeres para un marido (1984)
 La papa de Hortensia (1985)

Referencias

Actores de cine de Argentina
Actores de televisión de Argentina
Actores de teatro de Argentina
Actores de radio de Argentina
Presentadores de televisión de Argentina
Fallecidos por infarto agudo de miocardio


text:
Waterville is a city of 1,800 people in southeastern Quebec, Canada, in the Coaticook Regional County Municipality.  Prior to January 1, 2002, it was in La Région-Sherbrookoise Regional County Municipality, and was the only member of that RCM that did not amalgamate into the expanded city of Sherbrooke on that date.

History
Waterville owes its existence to water-power, harnessed first by a sawmill (1810) and subsequently by several other industries, which attracted its initial British, Loyalist and American population in 1870. Industrial development began in 1810 with the construction of a sawmill by a Compton Township businessman. Convinced by merchants in Quebec City, Joseph Pennoyer collected seven tons of hemp at his sawmill, intended for the manufacture of British ship cords. Inventor George Gale succeeded him in 1879, patenting his own mattress designs, which eventually made him one of the world's great inventors of box-springs and spring mattresses.

Economy
Waterville remains an industrial centre, with three internationally recognized companies, one of which is Waterville TG, acquired by the Japanese giant Gosei in 1988 and specializing in auto-part manufacturing. Aside from the rubber, plastic moulding and woodworking factories, Waterville is also host to a number of interesting buildings: the mansard-style Gale family residence, now the Foyer Waterville; the Anglican church on the corner of Principale and Compton Ouest; a covered bridge dating from the second half of the 19th century; and the Ball residence, a Queen-Anne style house which belonged to the founders of the Dominion Snath company, once a North American leader in scythe handle production. The former Ball residence now houses a bed and breakfast. The nine-hole Bonnie View Golf Club, now known as the Waterville Golf Club, is among Quebec's oldest links.

Demographics
In the 2021 Census of Population conducted by Statistics Canada, Waterville had a population of  living in  of its  total private dwellings, a change of  from its 2016 population of . With a land area of , it had a population density of  in 2021.

Population trend

(+) adjusted figures due to boundary changes

References

External links

City of Waterville official site. (French only)
Townships Heritage: Old Waterville Machine Shop. (English)

Cities and towns in Quebec
Incorporated places in Estrie
Coaticook Regional County Municipality


text:
Il Bacino Permiano (in inglese Permian Basin) è un bacino sedimentario che si estende nella parte occidentale del Texas e in Nuovo Messico. Il bacino, il cui nome deriva da Permiano, un'era geologica, è un importante giacimento di idrocarburi.

Altri progetti

Collegamenti esterni

Permiano
Geografia del Texas


text:
Anemochorie (von , und ) ist die Ausbreitung von Samen, genauer gesagt der Diasporen, mit dem Wind (Windwanderer). Obgleich der Begriff primär der Botanik zugeordnet wird, findet er für alle Reiche Verwendung, beispielsweise für die Verbreitung von Pilzsporen sowie für Mikroinvertrebraten.

Je nach Gewicht und Form der Samen, Windstärke und Höhe des Samenstandes über dem Boden sind unterschiedlich weite Ausbreitungen möglich. Etliche Pflanzen, die die Anemochorie nutzen, bilden winzige Sporen aus, da leichte Samen vom Wind leichter ausgebreitet werden. Es bestehen verschiedene Strategien, den Wind zu nutzen:
 Windflieger (Meteorochorie) lassen ihren Samen mit dem Wind treiben. Damit sind Fernausbreitungen über mehrere hundert Meter bis zu Kilometern möglich. Beispiele sind Weiden oder Löwenzahn (Pusteblume).
 Windstreuer (Boleochorie, Ballanemochorie; eine Form der Semachorie) verstreuen nach Einwirkung äußerer Kräfte wie dem Wind die Samen aus Kapseln. Die erreichbare Ausbreitung beträgt nur wenige Meter. Beispiel ist Klatschmohn.
 Bodenläufer, Roller (Chamaechorie) lösen sich als ganze Pflanze vom Boden und werden vom Wind ausgebreitet, die Samen fallen nach und nach ab. Die dabei erreichbare Ausbreitung ist nur davon abhängig, wie häufig die Steppenroller festgehalten werden, beispielsweise an Zäunen oder anderen Pflanzen. Beispiele sind Kali-Salzkraut und Feld-Mannstreu.

Es gibt auch eine andere, weniger gebräuchliche Einteilung:
 Anemochionochorie; Verteilung durch horizontale Luftströme über die Oberflächen von Schnee- und Eisfeldern
 Anemoheliochorie; Verteilung durch senkrechte, vertikale Luftströme und später durch horizontale Ströme auf höheren Ebenen
 Anemoturbochorie; Verteilung durch Stürme
 Anemogravichorie; Verteilung durch horizontale Luftströme über der Erdoberfläche
 Anemogeochorie; Verteilung durch horizontale Luftströme entlang der Erdoberfläche

Siehe auch
 Anemophilie

Literatur
 Angelika Lüttig, Juliane Kasten: Hagebutte & Co – Blüten, Früchte und Ausbreitung europäischer Pflanzen. Fauna Verlag, Nottuln 2003, ISBN 3-935980-90-6.
 Karen van Rheede van Oudtshoorn, Margaretha W. van Rooyen: Anemochory. Dispersal Biology of Desert Plants. Springer, Berlin, Heidelberg, 1999. S. 33–68.

Weblinks

 Oliver Tackenberg: Methoden zur Bewertung gradueller Unterschiede des Ausbreitungspotentials von Pflanzenarten Dissertation Marburg 2001 (PDF-Datei; 1,86 MB)

Einzelnachweise

Pflanzenausbreitung


text:
Cancellaria plebeja is een slakkensoort uit de familie van de Cancellariidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1925 door Thiele.

Cancellariidae


text:
Saint-Étienne-des-Oullières is een gemeente in het Franse departement Rhône (regio Auvergne-Rhône-Alpes) en telt 1723 inwoners (2005).

De plaats maakt deel uit van het arrondissement Villefranche-sur-Saône. In maart 2015 werd de gemeente overgeheveld van het kanton Belleville naar het kanton Gleizé.

Geografie
De oppervlakte van Saint-Étienne-des-Oullières bedraagt 9,6 km², de bevolkingsdichtheid is 179,5 inwoners per km².

Demografie
Onderstaande figuur toont het verloop van het inwonertal (bron: INSEE-tellingen).

Externe links

Saint-Etienne