text:
Obbe Phillips (Leeuwarden, ca. 1500 - Noord-Duitsland (?), 1568) was een van de belangrijkste leiders van de Nederlandse dopers na de ondergang in 1535 van het rijk van Jan Matthijs en Jan van Leiden in Münster. Tegenover het gewelddadige optreden van de Munsterse dopers legde hij de grondslag voor de geweldloosheid die kenmerkend werd voor de mennonieten en doopsgezinden. In de periode voor de opkomst van Menno Simons werden de geweldloze dopers korte tijd aangeduid als Obbieten of Obbenieten.

Obbe was de zoon van een katholiek priester en werkte na een medische opleiding als chirurgijn en barbier in zijn geboortestad. Rond 1530 raakte hij betrokken bij een door de Reformatie beïnvloede kring rond Gellius Faber, de pastoor van Jelsum, maar sloot zich in november 1533 onder invloed van de prediking van Melchior Hofmann aan bij de dopers, ook wel wederdopers of anabaptisten genoemd. De dag nadat Obbe de volwassendoop ontvangen had, werd hij aangesteld als oudste met als opdracht om de doperse gemeenten te leiden. De overheid zette meteen een prijs op zijn hoofd en hij begon een rondreizend leven. Hij stelde David Joris en zijn eigen broer Dirk aan als oudsten en leverde daarmee een belangrijke bijdrage aan de organisatie van de doperse beweging.

Na het mislukken van de vestiging van het duizendjarig rijk in Münster preekte Obbe in navolging van de Duitse spiritualistische doper Hans Denck dat het duizendjarig rijk niet door geweld moest worden gerealiseerd, maar gelovig moest worden verwacht. Ondanks de in hevigheid toegenomen vervolgingen doopte hij een groot aantal mensen, onder wie de pastoor van Witmarsum, Menno Simons, die na hem de belangrijkste leider van de dopers zou worden. Obbe hing spiritualistische ideeën aan, wat er onder andere toe leidde dat hij weinig belang hechtte aan het handhaven van de zuiverheid van de gemeente, aangezien de ware kerk voor hem geestelijk en onzichtbaar was. Tussen 1539 en 1541 verliet hij de doperse beweging en de leiding kwam in handen van Menno Simons en zijn broer Dirk, die beiden het spiritualisme afwezen. Obbe werkte hierna weer als barbier in onder andere Wismar en Rostock. Tijdens zijn verblijf in Wismar sprak Menno de ban over hem uit.

Over Obbes verdere leven is vrijwel niets bekend. Wel schreef hij nog een autobiografie waarin hij zijn breuk met de dopers verantwoordde, Bekentenisse Obbe Philipsz, waer mede hy verclaert, zijn predick-ambt zonder wettlicke beroepinge gebruyckt te hebben. Dit waarschijnlijk kort voor 1554 geschreven handschrift werd in 1584 door een calvinistische uitgever gepubliceerd. In het boek stelde Obbe dat zijn aanstelling tot oudste door volgelingen van Jan Matthijs onwettig was geweest, aangezien deze daar niet toe bevoegd was. Dit had tot gevolg dat alle aanstellingen door hemzelf ook onwettig waren, wat de legitimiteit van de doperse beweging in de Nederlanden en het noorden van het Duitse Rijk ter discussie stelde.

Nederlands predikant
Doopsgezind persoon


text:
Chau Say Tevoda (, literally: prolific grandchildren of a deity) is a temple at Angkor, Cambodia. It is just east of Angkor Thom, directly south of Thommanon across the Victory Way (it pre-dates the former and post-dates the latter). Built in the mid-12th century, it is a Hindu temple in the Angkor Wat period. It is dedicated to Shiva and Vishnu with unique types of female sculptures of devatas enshrined in it. The Buddha images have been interpreted to have been built during the reign of Dharanindravarman, father of Jayavarman VII, who ruled from Preah Khan of Kompong. The temple was in a dilapidated state with 4,000 of its elements lying scattered on the embankment and in the Siem Reap River. Many of these elements were used in the restoration work carried out by a Chinese team between 2000 and 2009 under a project sponsored by the People's Republic of China. The temple was reopened in late 2009.

Location
Chau Say Tevoda is a temple at Angkor, Cambodia just to the northeast of the ancient capital Angkor Thom's east gate, directly south of Thommanon across the Victory Way (it pre-dates the former and post-dates the latter). It is on a road which has the Thomannon temple on its opposite side,  from the east gate and  to a bridge built with carved stones from temple ruins in the vicinity. The bridge is without a river flowing beneath it in view of the shifting nature of the course of the Siem Reap River.

History
Originally Chau Say Tevoda was partly built in the mid-12th century under the reign of King Suryavarman II. Further supplementation of structures was done under the reign of Jayavarman VII. Though the temple was built under Hindu kings during the 11th and 12th centuries with predominantly Hindu deities such as Shiva and Vishnu, representation of Buddha images was interpreted to have been built during the reign of Dharanindravarman, father of Jayavarman VII, who ruled from Preah Khan Kompong Svay.

The temple was reconstructed on the basis of about 4,000 elements of the temple that were found lying around at the site. This restoration was done by a Chinese team between 2000 and 2009 under a project sponsored by the People's Republic of China.

Features

The Tevoda is built to a cruciform plan and linked to an entrance hall, similar to the Hindu temples built in India, particularly in Odisha. The temple has four gopuras or towers on the four cardinal signs with an entrance from the east through a raised bridge. The long hall, which links the gopuras and central chamber of the temple, has very elegant flower decorations. The temple consists of a central tower with an attached mandapa, which is achieved through an antarala chamber of small size, and with two libraries on its southern and northern sides.

It is enclosed by a compound wall which has four gopuras or towers. To its east, there is a raised causeway that leads to the Siem Reap River. Many of the sculptures depict Vishnu and are in a fairly good condition. However, the main deity of the temple is Shiva. Some of the sculptures are also of Buddha but disfigured totally. With time the ceiling has collapsed and led to further deterioration. The defaced Buddhas, which are deified in a lotus posture, flanked by devotees, are in a mandapa behind a pediment from the entrance door which leads to the antarala.

The incomplete eastern Gopura I, which is oriented in the western direction, has a roof which is part of the second "pediment of the lateral southern extension" which is not fully restored. The main figure here is of Buddha in a cross legged posture seated on a high platform flanked by disfigured carvings which are interpreted as that of Garuda and the king of Nagas. The top pediment of this Gopura I with figure of Buddha has an umbrella cover of a Bodhi tree. Carvings depicting episodes from the life of Buddha are seen on the northern door of the eastern Gopura I. A notable bass relief here is of Sita (heroine of the epic Ramayana) in a seated posture over an altar flanked  by rakshasis (female demonesses). Hanuman, in a small monkey form, is carved in sitting posture facing Sita and offering her Rama's ring. A wall built with laterite stones enclosing the temple,  which had existed in the past, has disappeared.

The temple was in a dilapidated state with 4,000 of its elements lying scattered on the embankment and in the Siem Reap River. Between 2000 and 2009 some of these elements were put together under a restoration project initiated by the People's Republic of China. The temple reopened in late 2009 and is fully accessible.

Gallery

References

Bibliography

External links
 Photographic Documentation and Gallery

Hindu temples in Siem Reap Province
Angkorian sites in Siem Reap Province

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Bobby Garabedian (* 20. Jahrhundert) ist ein Schauspieler, Filmregisseur und Filmproduzent.

Karriere
Zu Beginn seiner Karriere stand Garabedian als Schauspieler vor der Kamera. Dabei wirkte unter anderem bei den Fernsehserien Picket Fences – Tatort Gartenzaun, New York Cops – NYPD Blue und Chicago Hope – Endstation Hoffnung mit. Im Jahr 2003 wechselte er die Seite und war fortan hinter der Kamera aktiv. So verfasste er das Drehbuch zu dem Kurzfilm Most, wobei er als Produzent sein Regiedebüt gab. Für dieses Werk erhielt er mit William Zabka bei der Oscarverleihung 2006 eine Nominierung in der Kategorie "Bester Kurzfilm". Als Executive Producer war er bei dem Dokumentarfilm Never a Neverland von Ricky Norris verantwortlich.

Filmografie (Auswahl)
 1993: Picket Fences – Tatort Gartenzaun (Picket Fences, Fernsehserie)
 1995: New York Cops – NYPD Blue (NYPD Blue, Fernsehserie)
 1996: Chicago Hope – Endstation Hoffnung (Chicago Hope, Fernsehserie)
 2003: Most (Kurzfilm)
 2014: Never a Neverland (Dokumentarfilm)

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Filmproduzent
Filmregisseur
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann


text:
va ser un atleta suec que va competir durant la dècada de 1930.

El 1936 va disputar els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on disputà la prova del decatló del programa d'atletisme. En el seu palmarès destaca una medalla de plata al Campionat d'Europa d'atletisme de 1934, rere Hans-Heinrich Sievert. Fou campió suec de pentatló (1932, 1933, 1935, 1936), decatló (1931–34), salt de llargada aturat (1933 i 1935) i 400 metres tanques (1934).

Millors marques
 Decatló. 7.811,835 (1933)
 400 metres tanques. 54.7" (1935)

Referències

Esportistes suecs als Jocs Olímpics d'estiu de 1936
Atletes suecs
Decatletes suecs
Persones de Lund
Morts a Suècia
Esportistes del Comtat d'Escània


text:
Озерище () — деревня в Кистеневском сельсовете Рогачёвского района Гомельской области Беларуси.

На севере и западе граничит с лесом.

География

Расположение
В 6 км на северо-восток от районного центра и железнодорожной станции Рогачёв (на линии Могилёв — Жлобин), 127 км от Гомеля.

Гидрография
На реке Днепр.

Транспортная сеть
Транспортные связи по просёлочной, затем автомобильной дороге Рогачёв — Старое Село. Планировка состоит из прямолинейной широтной улицы, к которой на востоке присоединяетсяпрямолинейная короткая улица. Застройка плотная, деревянная, усадебного типа.

История
По письменным источникам известна с XVIII века как деревня в Речицком повете Минского воеводства Великого княжества Литовского. Упоминается в 1756 году как деревня в Заднепровском войтовстве Рогачёвского староства. После 1-го раздела Речи Посполитой (1772 год) в составе Российской империи. По ревизии 1816 года владение помещика Ланевского, в Рогачёвском уезде Могилёвской губернии. С 1880 года действовал хлебозапасный магазин. Согласно переписи 1897 года действовала часовня. В 1909 году 1044 десятины земли, мельница, в Кистенёвской волости Рогачёвского уезда Могилёвской губернии.

В 1931 году организован колхоз. Во время Великой Отечественной войны в феврале 1944 года оккупанты сожгли 29 дворов убили 21 жителя. В боях за деревню погибли 26 советских солдат (похоронены в братской могиле на кладбище). Согласно переписи 1959 года в составе совхоза «Кистени» (центр — деревня Кистени).

До 5 сентября 2000 года в составе Старосельского сельсовета.

Население

Численность
 2004 год — 39 хозяйств, 59 жителей.

Динамика
 1816 год — 24 двора, 159 жителей.
 1897 год — 51 двор, 393 жителя (согласно переписи).
 1909 год — 63 двора, 509 жителей.
 1925 год — 90 дворов.
 1940 год — 103 двора, 509 жителей.
 1959 год — 388 жителей (согласно переписи).
 2004 год — 39 хозяйств, 59 жителей.

См. также
 Городские посёлки Белоруссии
 Города Белоруссии

Примечания

Литература
 Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя. Т.2, кн.2. Гомельская вобласць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. — Мн.: БелЭн, 2005. 520с.: іл. Тыраж 4000 экз. ISBN 985-11-0330-6 ISBN 985-11-0302-0

Ссылки

Населённые пункты Рогачёвского района


text:
Jordi Robirosa i Dejean (Barcelona, 14 de maig de 1958) és un periodista i locutor esportiu de Televisió de Catalunya especialitzat en bàsquet. Ha realitzat més de 3.000 retransmissions de partits.

Trajectòria
Mentre estudiava Periodisme, Història Antiga i Arqueologia, col·laborà al diari La Hoja del Lunes. Quan aquest va desaparèixer, treballà al Dicen... fins que aquest també tancà. El 1985 entrà a treballar a la Televisió de Catalunya (TVC) i des d'aleshores és la veu del bàsquet de la cadena. Va començar fent un petit seguiment de l'NBA al programa Tot l'esport. El novembre de 1989 va anar per primera vegada a realitzar reportatges de bàsquet als Estats Units d'Amèrica. Va conduir el programa Basquetmania, dirigí el programa NBA.cat (antigament, NBA Total) i feu transmissions dels partits de l'ACB, del bàsquet femení i de l'Eurolliga de bàsquet juntament amb Nacho Solozábal.

El 2009 va publicar el llibre A prop de les estrelles de l'NBA a Sant Cugat del Vallès, on resideix actualment, en el qual explica les experiències que ha viscut durant les dècades en què ha cobert l'NBA per a TVC. Dos anys més tard, va publicar Basquetmania, on relata les seves vivències en el bàsquet català i europeu. L'any 2017 va publicar el quart llibre, conjuntament amb Manuel Moreno, Dream Team. El equipo que cambió la historia, que detalla la creació i trajectòria del millor equip de bàsquet del moment.

Referències

Enllaços externs

Periodistes esportius barcelonins
Naixements del 1958


text:
Bhabanipur () is a union parishad of Baruda upazila in Comilla district of Bangladesh.

Population
Almost 21,550.

History
Bhabanipur Union was formerly known as Bhabanipur South Union.

Location and boundaries
Bhabanipur Union is located in the northeastern part of Baruda upazila. It is bounded on the south by Shilmuri North Union, on the west by Baruda Municipality, on the north by Aganagar Union and Kalirbazar Union of Comilla Adarsh Sadar Upazila and on the east by Comilla Sadar Dakshin Upazila Bijoypur Union.

Administrative structure
Bhabanipur Union is under Barura Upazila. Administrative activities of this union are under Baruda police station. It is part of the Comilla-6 constituency of the Jatiya Sangsad.

Education
Secondary Schools:

 Bataichhari High School

Madrasas:

 Bataichhari Dakhil Madrasa

Primary schools:

 Jalgaon Government Primary School
 Lakshmipur Primary School
 Bhabanipur Primary School

Local markets

 Bataichari New Market (Sujatnagar)
 Bataichhari Old Market
 Jalgaon Fakir Market
 Bhabanipur Super Market

See also
 Barura Upazila
 Comilla District

References

External links

Coordinates not on Wikidata
Cumilla District
Unions of Barura Upazila


text:
Gli African Jazz Pioneers sono un gruppo musicale sudafricano formato a Johannesburg nel giugno del 1981 dal sassofonista Bra Ntemi Pilso. Il gruppo fonde le sonorità jazz delle big band con quelle marabi e kwela delle township sudafricane, con l'intento di ricreare il divertimento proprio dei concerti dal vivo di quell'epoca.

Il gruppo è sopravvissuto attraverso i diversi decenni ed è attualmente alla terza generazione di musicisti che lo compongono. Ha una rinnovata immagine e un sound più giovane. Il leader e sassofonista Bra Ntemi Piliso, autore della maggior parte delle canzoni, scomparso nel 2001, ha lasciato il posto ai membri più giovani del gruppo, che ne continuano la tradizione.

Storia
Il primo nucleo degli African Jazz Pioneers venne fondato da Bra Ntemi Pilso (all'anagrafe Ntemi Edmund Piliso) negli anni cinquanta,  quando il jazz era di moda e le big band godevano di grande risalto. In quel periodo la Dorkay House (alla fine di Eloff Street, a Johannesburg), serviva da rifugio per leggende musicali del Sudafrica come Dollar Brand, Kippie Moeketsi, Miriam Makeba, Ntemi Piliso, Dudu Pukwana, Hugh Masekela, Wilson Silgee, Zakes Nkosi e Jonas Gwangwa. Ma tutto questo ebbe fine negli anni sessanta, quando le grandi orchestre divennero di moda. Nei primi anni cinquanta, Bra Ntemi e il suo gruppo Alexandra All Star erano all'avanguardia nella scena musicale del Sud Africa, mescolando il suono delle grandi orchestre statunitensi con i tradizionali ritmi majuba e le influenze marabi. Gli African Jazz Pioneers ebbero un enorme successo e un grande seguito in quegli anni. Tutto questo finì nel 1963, quando venne distrutto il villaggio cultarale di Sophiatown e gli artisti che vi si esibivano andarono in esilio e anche Bra Ntemi decise così di sciogliere la prima formazione del gruppo.

Nel giugno del 1981, Bra Ntemi decise che era tempo di riunire i membri del gruppo e tornare a suonare dal vivo sul palco della Dorkay House. Il gruppo mise così assieme sia veterani della scena marabi che giovani musicisti che riprendevano il medesimo stile. Il primo concerto tenuto dal gruppo avvenne in una chiesa in Alexandra. Da quella esibizione, gli African Jazz Pioneers si sono evoluti fino al punto che il loro energici concerti sono diventati famosi in tutto il paese e negli stati confinanti.

A dispetto delle leggi discriminatorie e della censura, gli African Jazz Pioneer sono infatti sopravvissuti all'apartheid evolvendo la propria musica. La fama internazionale arrivò dopo il primo tour oltreoceano e la conferenza di Casa ad Amsterdam nel 1987. Con l'allentamento del boicottaggio, nel 1990, gli African Jazz Pioneers furono tra i primi a viaggiare in tutto il mondo suonando ai festival musicali in Francia, Giappone, Svizzera, Regno Unito, Spagna e Paesi Bassi. In quegli anni condivisero il palco con musicisti come Youssou N'Dour, Quincy Jones, Gilberto Gil, Nina Simone e Chick Corea. Si sono inoltre esibiti in patria in più occasioni per Nelson Mandela e all'estero per il Ministro della Cultura fiammingo, il Presidente del Parlamento europeo e il Presidente Thabo Mbeki.

La forza trainante degli African Jazz Pioneers è sempre stata Bra Ntemi. Altri musicisti sono andati e venuti, ma lui è sempre stato al centro della formazione, assicurando la continuità del proprio sound jazz, unico nel suo genere. Il giovane Ntemi cominciò a suonare il sassofono dopo che il suo amato trombone gli fu rubato. Il sassofono divenne ben presto il suo marchio di fabbrica e fu uno dei più longevi e influenti sassofonisti del paese, tanto da venire premiato nell'agosto del 2000 dal ministro Ben Ngubane, durante una cerimonia al Morelete Park, a Mamelodi. Bra Ntemi è morto il 18 dicembre del 2000.

Gli African Jazz Pioneers hanno onorato la promessa fatta a Bra Ntemi di continuare a suonare la loro musica. L'Ikageng Jazz Festival, istituito nel 2001, è stato intitolato in loro onore The Night of the Pioneers e il gruppo ha chiuso ogni edizione come protagonista del progetto. Nell'ottobre del 2002, gli African Jazz Pioneers hanno registrato un album in CD e DVD intitolato Alextown, assieme alla leggenda del jazz giamaicano e padrino dello ska Ernest Ranglin al Downtown Studio di Johannesburg. Il maggio 2003 ha visto i pionieri collaborare con la RAU Song & Dance Company e con Dolly Rathebe nell'evento Sof'town – a Celebration, suonando per cinque notti di seguito e ottenendo il tutto esaurito.

Formazione
 Albert Kumalo – chitarra
 Brahms Hlabatau – sax tenore
 Sello Manyaka – sax alto
 Mpho Sithole – sax alto
 Levy Kgasi – tromba
 Makhosonke Mrubata – tromba
 Phillip Tau – basso
 Madoda Gxabeka – batteria
 Xolani Maseti – tastiera
 Khanya Ceza – voce

Discografia parziale

Album in studio
 1989 – African Jazz Pioneers
 1989 - Rhythms Of Freedom (con The Genuines, Ntsikane e Sabenza)
 1993 – Sip 'n Fly
 1996 – Shufflin' Joe
 1999 – Afrika Vukani
 2004 – 76–3rd Avenue
 2005 – Alextown (con Ernest Ranglin)

Album dal vivo
 1991 – Live at the Montreux Jazz Festival

Raccolte
 2000 – The Best of African Jazz Pioneers
 2011 – Great South African Performers

Note

Collegamenti esterni


text:
Cellulosic sugars are derived from non-food biomass (e.g. wood, agricultural residues, municipal solid waste). The biomass is primarily composed of carbohydrate polymers cellulose, hemicellulose, and an aromatic polymer (lignin). The hemicellulose is a polymer of mainly five-carbon sugars C5H10O5 (xylose). and the cellulose is a polymer of six-carbon sugar C6H12O6 (glucose). Cellulose fibers are considered to be a plant's structural building blocks and are tightly bound to lignin, but the biomass can be deconstructed using Acid hydrolysis, enzymatic hydrolysis, organosolv dissolution, autohydrolysis or supercritical hydrolysis. A more recent mechanical method offers hope that at last, a more economic and waste free method has been found although it is still to scale and is not yet commercial.

Biomass (cellulose, hemicellulose and lignocellulose) contain vast amounts of fermentable sugars. These sugars may be produced from a wide variety of feedstocks and can be converted into a multitude of biochemical, biofuel, and polymer products by either biological, mechanical  or chemical routes.

Industrial use

In January 2012, BASF invested in Pennsylvania-based Renmatix to produce low-cost, large volume quantities of industrial sugar from lignocellulosic biomass (wood, cane bagasse or straw). Renmatix is currently the only commercial player utilizing supercritical hydrolysis as a route to cellulosic sugar production.

Renmatix is working with multiple partners on development of commercial scale facilities with the capability to produce more than 100,000 tons of cellulosic sugars annually. The company has a world-class technical center in Pennsylvania and production operations at the Integrated Plantrose Complex (IPC) in Kennesaw, Georgia and the Feedstock Processing Facility (FPF) in Rome, New York.

In June 2013, Renmatix also entered a joint development agreement (JDA) with UPM, a Finnish pulp, paper and timber manufacturer, to convert woody biomass into low-cost sugar intermediates for subsequent downstream processing into biochemicals.

In December 2013, Renmatix and Virent announced a strategic collaboration to convert affordable cellulosic sugars to renewable chemicals and bio-based packaging materials.

In March 2015, French Energy Group, Total S.A. entered a joint development agreement (JDA) with Renmatix to use the Plantrose technology to extract second-generation sugars from biomass and develop sustainable and profitable biomolecules for products of interest.

Biotechnology Penetration in the Chemical Industry

World Biobased Market Penetration 2010-2025

In the first quarter of 2013, American Process Inc. announced the start-up of cellulosic sugar production using their patented AVAP® technology at their demonstration plant in Thomaston, GA. The AVAP process uses ethanol and sulfur dioxide (SO2) to fractionate biomass into its pure components: cellulose, hemicellulose sugars and lignin.
In early 2013 GranBio, a Brazilian pioneer in biofuels and biochemicals, completed the acquisition of an equity investment in API.
Since that time, API has fermented both five-carbon and six-carbon sugars into high value bio-chemicals and biofuels in partnership with fermentation companies throughout the world.

Applications

Cellulosic sugars are used as renewable resources for biochemical and biofuels industries and can be used to produce intermediates by fermentative processes. The availability of industrial sugars from renewable resources, in sufficient quantities and at a favorable cost enables the products to be cost-competitive to fossil fuel based products.

A 2012 study by Nexant estimates that in the future, it will be possible and potentially economically viable to produce any type of sugar-based chemical product from biomass due to developments in cellulosic processing.

References

Biomass


text:
Juliana (Juliana Emma Louise Marie Wilhelmina; 30. travnja 1909. – 20. ožujka 2004.), kraljica Nizozemske, od majčine abdikacije 1948. do vlastite abdikacije 1980. godine.

Mladost i obrazovanje

Rođena je u Haagu kao jedino dijete kraljice Wilhelmine i njenog supruga, princa Hendrika, vojvode od Mecklenburg-Schwerina.

Po savjetu kraljevninog glavnog učitelja, Jana Ligtharta, u palači je otvorena mala škola kako bi Juliana, kada navrši šest godina, mogla biti obrazovana zajedno s nekoliko druge djece iz plemićkih obitelji. Nakon što je nizozemski ustav odredio da će Juliana biti spremna naslijediti tron kada napuni osamnaest godina, njeno obrazovanje je ubrzano. Nakon osnovnog obrazovanja učila je od privatnih tutora.

Dana 30. travnja 1927. godine proslavila je osamnaesti rođendan, te je tako, prema ustavu, službeno postala punoljetna i ovlaštena da preuzme kraljevske dužnosti, ako to bude potrebno. Dva dana kasnije majka ju je postavila u državno vijeće. Iste godine upisala se u sveučilište u Leidenu, gdje je izučavala sociologiju, pravo, ekonomiju, religiju i povijest. Kroz obrazovanje je učila i o kulturama u Surinamu i Nizozemskim Antilima, o nizozemskim i europskim zakonima, te o islamu, religiji koju slijedi većina naroda u kolonijama njene države.

Brak

Kako je bio tadašnji običaj, kraljica Wilhelmina je ubrzo započela potragu za suprugom za svoju kćer. To nije bilo lako, pošto je kraljica tražila protestantskog kraljevića koji bi odgovarao očekivanjima nje i strogo religioznog kraljevskog dvora. Razni kraljevići od Ujedinjenog Kraljevstva i od Švedske su bili razmatrani, ali većina je bila odbijena od strane Juliane. Godine 1936. na IV. Zimskim olimpijskim igrama upoznala je kraljevića Bernharda od Lippe-Biesterfelda. Kraljica Wilhelmina ga je vidjela kao dobrog kandidata i dana 8. rujna 1936. godine objavila zaruke između Juliane i Bernharda. U dokumentu potpisanom prije zaruka kraljica Wilhelmina je, ne prepuštajući ništa šansi, svom zetu točno odredila što smije i što ne smije, te koliku količinu novca može očekivati od Juliane.

Objave zaruka prijestolonasljednice i njemačkog kraljevića podijelile su zemlju čiji narod nije vjerovao Njemačkoj pod Adolfom Hitlerom. Prije vjenčanja, dana 24. studenog 1936. godine, Bernhard je dobio nizozemsko državljanstvo i svoje ime prilagodio nizozemskom jeziku. Brak je sklopljen u Haagu 7. siječnja 1937. godine. Izabrani datum predstavljao je 58. godišnjicu vjenčanja Julianinog djeda i bake po majci, Vilima III i Eme od Waldecka. Održano je građansko vjenčanje, a brak je blagoslovljen u haškoj crkvi St. Jacobskerk. Par je za rezidenciju dobio palaču Soestdijk u Baarnu.

Egzil

Napeta politička situacija u Europi izazvana prijetećim rastom nacizma u Njemačkoj u Nizozemskoj je bila još više uzdrmana nakon što je Adolf Hitler dao za naslutiti da je nedavno sklopljeni kraljevski brak zapravo alijansa između Nizozemske i Njemačke. Kraljica Wilhelmina je odmah burno reagirala i javno opovrgla Hitlerove tvrdnje, ali incident je već bio uzrokovao nezadovoljstvo njenim odabirom supruga za Julianu. Postpuno otkrivanje detalja Bernhardove prošlosti doprinosilo je negodovanju naroda. Mišljenje naroda o njemu promijenit će se na bolje nakon njemačkog napada 10. svibnja 1940. godine.

Kada je otpočeo Drugi svjetski rat i njemačka okupacija Nizozemske, Juliana i Bernhard su odlučili pobjeći zajedno sa svojim kćerima u Ujedinjeno Kraljevstvo. Juliana je tu ostala mjesec dana, nakon čega je otišla u Kanadu, u Ottawu.

Nakon rođenja Julianinog trećeg djeteta, generalni guverner Kanade, tada Alexander Cambridge, grof od Athlonea, proglasio je sobu u kojoj je kraljevna Juliana rodila kćer privremeno dijelom nizozemskog teritorija, kako bi novorođenče bilo isključivo nizozemsko i da bi tako imala mjesto u nasljednom nizu za tron iste.

Dana 2. svibnja 1945. godine vojnim zrakoplovom, zajedno sa svojom majkom, vratila se na oslobođen teritorij Nizozemske i uspostavila privremenu vladu. Svoju zahvalnost Kanađanima izrazila je slanjem 100,000 tulipana Ottawi. Sljedeće godine poslala je 20,500 lukovica tulipana, s molbom da dio lukovica bude posađen ispred bolnice u kojoj je rodila svoje treće dijete, te obećanjem da će slati tulipane svake godine svoga života kao znak zahvalnosti. Od tada, Ottawa svake godine ugošćuje Festival tulipana.

Povratak u Nizozemsku

Dana 2. kolovoza 1945. godine Juliana i ostatak kraljevske obitelji ponovno se našao na nizozemskom tlu. Njena djeca, koja su u Kanadi pohađala javnu školu i vodila život tipične američke obitelji, sada su se susretala s kraljevskim običajima i manirima koje su morali naučiti, iako Juliana na to nikada nije obraćala pažnju.

Tijekom svoje posljednje trudnoće zarazila se rubeolama. Djevojčica rođena 1947. godine, nazvana Christina, s kataraktama u oba oka. Djevojčica je bila potpuno slijepa u jedno oko, a drugo je bilo teško oštećeno. Juliana je tijekom njenog djetinjstva pokušavala na sve načine izliječiti kćer, te je pokušavala i s mjerama alternativne medicine, oslanjajući se na razne vračeve, od kojih je najznačajnija bila Greet Hofmans, što je za vrijeme njene vladavine ugrozilo njenu poziciju kraljice i izazvalo ustavnu krizu. Za vrijeme Julianine opsesije izlječenjem kćeri, kraljević Bernhard je planirao razvod, ali je kasnije odustao od njega.

Vladavina

Tijekom nekoliko tjedana u jesen 1947. godine i opet u 1948. godini Juliana je vršila dužnosti regenta u ime svoje bolesne majke. Neovisnost Indonezije viđena je kao velika ekonomska katastrofa za Nizozemsku. S gubitkom ove velike kolonije, kraljica Wilhelmina je izrazila svoju želju za adbikacijom. Dana 6. rujna 1948. godine Juliana je ustoličena kao kraljica u Amsterdamu. Dana 27. prosinca 1949. godine kraljica Juliana je potpisala dokumente kojima je priznala neovisnu Indoneziju.

Kćerina sljepoća i rastući utjecaj Greete Hofmans, koja se bila uselila u palaču, negativno su utjecali na bračni odnos kraljevskog para. Za nekoliko godina je kontroverza po pitanju Greet Hofmans, ispočetka držana u tajnosti, isplivala na površinu i, proširena medijima, postala državni problem.

U noći 31. siječnja 1953. godine Nizozemsku je pogodila najjača oluja u prethodnih pet stotina godina. Više od dvije tisuće ljudi se utopilo, a deset tisuća ostalo zarobljeno i okruženo vodom, nakon što su se srušile brane i more potopilo veliki dio zemlje. Kraljica je osobno, odjevena u čizme i stari kaput, nosila hranu i odjeću žrtvama poplave, što je uveliko povećalo njenu popularnost i bacilo sjenu zaborava na skandale vezane uz Greet Hofmans.

Međutim, već 1963. godine nizozemsku monarhiju potresla je još jedna kriza; kraljičina kćer Irene je prešla na katoličanstvo, te se, bez dopuštenja parlamenta, 29. travnja 1964. godine udala za Carlosa Hugu, burbonskog katoličkog kraljevića. Nizozemski narod je još uvijek bio svjestan krvavih ratova za neovisnost koji su vođeni protiv katoličke Španjolske. Mediji su žestoko kritizirali monarhiju zato što je dopustila da se to dogodi, i to u toj mjeri da je Julianina abdikacija postala očekivana. Julianu je na tronu sačuvala tek njena popularnost stečena u mladosti i u početku vladavine.

Još jedan veoma sličan skandal izbio je kada su u srpnju 1965. godine objavljene zaruke princeze prijestolonasljednice Beatrix i njemačkog diplomata, Clausa von Amsberga. Prijestolonasljedničin zaručnik je bio član Hitlerove mladeži i postojala je sumnja da je nacist. Mnogo ljutih Nizozemaca prosvjedovalo je na ulicama protiv ovog braka, kojeg su smatrali izdajom. Pobunjenici nisu tražili od Juliane da abdicira, možda zato što bi onda tron naslijedila kraljevna Beatrix koja je bila stvarni razlog njihovog bijesa, ali su počeli preispitivati vrijednost monarhije. Nakon pokušaja da spriječi sklapanje braka, Juliana je popustila i dozvolila vjenčanje, zbog kojeg su ljudi počeli misliti kako će njena nalsjednica biti posljednji monarh iz dinastije Oranje-Nassau.

Rođenje sina kraljevne Beatrix, prvog muškog nasljendnika nizozemskog trona u 116 godina, princa Willema-Alexandera, predstavljalo je veliko veselje u kraljevskoj obitelji. Rođenje kraljevića, kao i poboljšavanje položaja Nizozemske na ekonomskom planu, zaustavilo je prosvjede i negodovanja vezana uz kraljevnin brak.

Skandal je opet potresao kraljevsku obitelj kada je otkriveno da je Julianin suprug primio mito vrijedno 1,1 milijun američkih dolara od strane američke aviokompanije, Lockheed Corporation, kako bi nagovorio nizozemsku vladu da kupi njihov ratni zrakoplov. Ubrzo se saznalo i za dvije vanbračne kćeri koje je Bernhard dobio za vrijeme braka s Julianom. U jeku skandala Bernhard je dao ostavku na svoje razne vojne i političke funkcije.

Od abdikacije do smrti

Dana 30. travnja 1980. godine, na svoj 71. rođendan, kraljica Juliana je potpisala dokument o abdikaciji čime je tron prepustila svojoj najstarijoj kćeri Beatrix.

Sredinom 1980-ih Julianino zdravlje se počelo narušavati i ona je prestala sudjelovati u javnim ceremonijama. U intervju 2001. godine Bernhard je priznao da bivša kraljica više ne prepoznaje vlastitu obitelj.

Umrla je u snu 20. ožujka 2004. godine od komplikacija nastalih upalom pluća.

Za razliku od svoje majke, kraljica Juliana je balzamirana i 30. ožujka sahranjena pored kraljice Wilhelmine. Osam mjeseci kasnije pored kraljice Juliane je sahranjen njen suprug, Bernhard.

Nizozemski vladari
Životopisi, Nizozemska


text:
Il parrocchetto capodorato (Aratinga auricapillus ) è un uccello della famiglia degli Psittacidi.

Molto simile al parrocchetto jandaya dal quale si diversifica per la presenza del giallo soltanto sulla corona e del verde sul resto del corpo, con l'eccezione del ventre bruno rossiccio. È classificato in due sottospecie:
 A. a. auricapillus, con la corona gialla e una leggera sfumatura sotto la mascherina arancio attorno agli occhi;
 A. a. aurifrons, che ha il giallo solo sulla corona e leggermente sfumato in arancio.

Vive nelle foreste fino ai 2000 metri del sud-est del Brasile.

Note

Bibliografia

Altri progetti

Psittacidae
Fauna sudamericana


text:
Acanthocephaloides incrassatus är en hakmaskart som först beskrevs av Raffaele Molin 1858.  Acanthocephaloides incrassatus ingår i släktet Acanthocephaloides och familjen Arhythmacanthidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Hakmaskar
incrassatus


text:
Bichl ist eine Gemeinde im oberbayerischen Landkreis Bad Tölz-Wolfratshausen und ein Mitglied der Verwaltungsgemeinschaft Benediktbeuern.

Geografie
Bichl liegt in der Region Oberland. Es existiert nur die Gemarkung Bichl.

Zur Gemeinde gehören neben dem Kirchdorf Bichl die Gemeindeteile Hofstätt (Weiler) und Schögger am Rain (Einöde).

Geschichte

Bis zur Gemeindegründung
1048 wurde der Ort erstmals urkundlich erwähnt. Der Name Bichl bezieht sich auf den Hügel (bairisch: Bühel, vgl. Kitzbühel und viele andere Ortsnamen im bairischen Sprachraum), auf dem die Dorfkirche St. Georg steht (erbaut 1751–1753 von Johann Michael Fischer). Frühere Formen des Ortsnamens sind Puhil, Puhila und Bühel. Schon früh war Bichl durch einen keltischen Saumpfad, der 1492 zur Römerstraße ausgebaut wurde, bis nach Italien verbunden. Der Ort war Amtssitz und gehörte zum Kloster Benediktbeuern im Kurfürstentum Bayern. 1634 erlagen fast alle Bewohner der Pestepidemie. Viele Höfe waren daraufhin jahrelang unbewohnt. Später entstanden entlang des Dorfbachs mehrere Mühlen, Sägewerke, eine Hammerschmiede sowie Zement- und Ziegelöfen. Das ehemalige Reichsstift Benediktbeuern erlangte 1790 noch einmal den Blutbann, so dass seine Besitzungen Teil einer Herrschaft wurden. 1803 gelangte der Ort endgültig im Zuge der Säkularisation zu Bayern. Im Zuge der Verwaltungsreformen im Königreich Bayern entstand mit dem Gemeindeedikt von 1818 die heutige Gemeinde.

19. und 20. Jahrhundert
1898 wurde Bichl an die Kochelseebahn angeschlossen, auch deshalb verlor die Flößerei auf der Loisach ihre vormals große Bedeutung.

Im Jahr 1941 wurden in der Gemeinde Bichl 100 Kriegsgefangene bei der Erweiterung des Bahngeländes und 70 Jüdinnen, die aus dem Ghetto Litzmannstadt in das KZ Dachau überstellt wurden, in der Flachsfabrik der Gemeinde zu Arbeiten gezwungen.

Am 22. Februar 1945 wurde der Bichler Bahnhof Ziel eines Bombenangriffs. Elf alliierte Flugzeuge attackierten nachmittags mit etwa 70 bis 80 Bomben einen Munitionstransport aus Geretsried. Drei Gebäude wurden dabei zerstört, diverse weitere beschädigt. Laut Ortschronist starben 23 Personen, der offizielle Bericht zählt 21 Tote, einen Vermissten sowie sieben Verwundete.

Verwaltungsgemeinschaft
Die Gemeinde ist seit 1978 Mitglied der Verwaltungsgemeinschaft Benediktbeuern.

Einwohnerentwicklung

Quelle: Die Einwohnerzahlen der Gemeinden Bayerns in der Zeit von 1840 bis 1952., Die Einwohnerzahlen der Gemeinden Bayerns ... von 1840 bis 1987.

Politik

Bürgermeister
Erster Bürgermeister ist Benedikt Pössenbacher (Unabhängige Bichler Bürger). Dieser wurde im Jahr 2008 Nachfolger von Josef Schmid (Freie Wähler). Bis zum Jahr 2002 hatte Franz Pfund (Unabhängige Bichler Bürger) dieses Amt inne.

Gemeinderat
Sowohl bei der Kommunalwahl 2014 wie bei der Wahl am 15. März 2020 lag nur jeweils ein Wahlvorschlag vor; 2020 umfasste die Liste 24 Bewerber. Die jeweils 14 Bewerber mit den höchsten Stimmenzahlen erhielten die Gemeinderats-Mandate zugeteilt.  Weiteres Mitglied und Vorsitzender des Gemeinderates ist der Bürgermeister.

Wappen

Gemeindefinanzen
Die Gemeindesteuereinnahmen betrugen im Jahr 2013 1.524.000 Euro, davon waren (netto) 225.000 Euro Gewerbesteuereinnahmen.

Kultur und Sehenswürdigkeiten

Baudenkmäler

 Kuratiekirche St. Georg

Bodendenkmäler

Wirtschaft und Infrastruktur

Wirtschaft einschließlich Land- und Forstwirtschaft
Es gab am 30. Juni 2019 nach der amtlichen Statistik insgesamt 358 sozialversicherungspflichtig Beschäftigte am Arbeitsort. Von der Wohnbevölkerung standen 943 Personen in einer versicherungspflichtigen Tätigkeit. Die Zahl der Auspendler überwog damit um 585 Berufstätige. Die 17 landwirtschaftlichen Betriebe bewirtschafteten eine Fläche von 575 Hektar (Stand 2016).

Verkehr
Der Bahnhof Bichl liegt an der Kochelseebahn, die Verbindungen nach München ermöglicht, und an der Bundesstraße 11, die von Krün Richtung Norden in die Landeshauptstadt führt.

Von 1898 bis 1959 war Bichl die Endhaltestelle der vom Bahnhof München Süd kommenden Isartalbahn.

Bildung
Es gibt einen Kindergarten mit Kinderkrippe. Am 1. März 2020 waren von den 111 genehmigten Plätzen 95 belegt, davon 23 mit Kindern unter drei Jahren.

Persönlichkeiten

Söhne und Töchter von Bichl
 Georg Merz (1793–1867), Optiker und Astronom

Mit Bichl verbunden
 Curt Thesing (1879–1956), Biologe, Autor und Übersetzer, ab 1922 wohnhaft in Bichl, 1946 kurzzeitig Bürgermeister
 Max Hagemann (1883–1968), Präsident des Bundeskriminalamtes, gestorben in Bichl
 Johannes von Guenther (1886–1973), Übersetzer, Verleger und Schriftsteller, 1923–1927 wohnhaft in Bichl
 Willi Löffler (1915–2000), Komponist, Verleger und Dirigent, von 1968 bis zu seinem Tod wohnhaft in Bichl
 Andreas Patrzek (* 1957), Autor und Kommunikationsberater, betreibt in Bichl sein Institut für Gesprächsführung und Fragetechnik

Literatur

Weblinks

 Homepage

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Bad Tölz-Wolfratshausen
Ersterwähnung 1048
Gemeindegründung 1818
Kirchdorf (Siedlungstyp)


text:
Il Buxton blue è un formaggio inglese a pasta dura ed erborinata prodotto nella regione di Buxton, Regno Unito.

Dal giugno 1996, a livello europeo, la denominazione Buxton Blue è stata riconosciuta denominazione di origine protetta (DOP).

È fabbricato secondo metodi e tecniche tradizionali con latte di mucca che proviene per la maggior parte delle contee di Derbyshire, Nottinghamshire e Staffordshire.

Leggermente venato e di colore ruggine, di solito è di forma cilindrica.

Note

Voci correlate
Cucina inglese

Formaggi inglesi
Formaggi erborinati


text:
San Martín es un barrio perteneciente al distrito Bailén-Miraflores de la ciudad andaluza de Málaga, España. Según la delimitación oficial del ayuntamiento, limita al norte con el barrio de Granja Suárez; al este, con el barrio de La Encarnación; al sur, con Carlos Haya; y al oeste con La Florida.

Transportes
En autobús queda conectado mediante las siguientes líneas de la EMT:

Referencias

Barrios de Málaga
Bailén-Miraflores


text:
У геральдиці термін зірка може означати будь-яку гербову фігуру у формі зірки з будь-якою кількістю променів, які можуть бути прямими чи хвилястими, з отвором чи без. Буває плутанина між зірками через їх форму. В деяких геральдичних системах (Англія) зірка з прямими односторонніми променями називається муллет, а з хвилястими променями - естоїл.

Хоча муллет може мати будь-яку кількість променів, у англійській геральдиці зазвичай вважається, що вона має п'ять, якщо інше не зазначено в блазоні. У ценральноєвропейській геральдиці безумовним вважається шість кінців зірки. Існують пробиті зірки. Однак, як вважають, у естоїлів у шість променів (станом на 1909 рік) не було виявлено жодного пробитого зразка. У шотландській геральдиці естоїл такий самий, як і в англійській. Пробитий муллет також називають розгортанням шпори, а не пробитий називають  просто зіркою.

Термінологія

У різних геральдичних традиціях різниться як використання слова зірка в блазонах і те, як ця фігура використовується в гербах. У шотландській геральдиці як зірка, так і муллет взаємозамінні та означають зірку з п'ятьма прямими променями. Офіційний запис за 1673 рік дає Мюррей Охтертирський три срібні зірки в лазурі(Публічний реєстр, том 1, с. 188). У канадській геральдиці звичайним терміном є муллет, але трапляється також випадкова шестикутна зірка (наприклад, у вип. IV, на стор. 274 та в Інтернет-версії Канадського публічного реєстру), - це те, що інші б блазували як шестипроменевий муллет. Інститут геральдики армії Сполучених Штатів у своїх блазонах, офіційний геральдичний орган влади США, використовує термін муллет, але в інших місцях, як і в урядових документах США, що описують прапор США та Велику печатку Сполучених Штатів. Держави, термін зірка використовується постійно, і вони майже завжди з'являються з п'ятьма прямолінійними променями.

Термін моллет належить до зірки з прямими сторонами, як правило, що має п'ять або шість променів, але може мати будь-яку кількість променів, зазначених у блазоні. Якщо кількість променів не вказана, в галло-британській геральдиці вважається, що їх п'ять, а в німецько-північній геральдиці - шість. На відміну від естоїлів, муллети мають прямі (а не хвилясті) промені і, можливо, спочатку представляли собою рабель остроги, а не небесну зірку. Кажуть, що цей термін походить від французької молети, остроги-рувела, хоча вона використовувався в геральдиці ще раніше.

Термін естоїл належить до хвилеподібних зірок, як правило, з шести променів, хоча вони також можуть бути блазовані їх різною кількістю, часто вісьмома (наприклад, "Рада округу Портсмут", зображена тут ), і багато варіантів мають змінні прямі та хвилясті промені (наприклад "Хонфорд" на фото тут ). Цей термін походить від давньофранцузької естуїли "зірка, що стосується небесної зірки (пор. Сучасна французька étoile), від латинського stella 'зірка'.

Класична геральдика

Зірки порівняно рідкісні в європейській геральдиці в середньовічний період. Ранні посилання на сумнівну історичність повідомляє Йоганнес Летцнер, який посилається на Конрада Фонтануса (інакше невідомого авторитета) про те, що один Кертіс фон Майнбрехтхаузен, лицар Саксонії, 1169 pore після вчинення вбивства втратив свій ранг і герб, описаний як восьмикутна зірка під шевроном. Приклади зірок у пізньосередньовічній геральдиці Священної Римської імперії включають зірки Венца фон Нідерланштейна (1350), Гемма (атестований 1352), Гаєра фон Остерберга (1370), Енольфа Ріттера фон Лейєна (помер 1392).

За системою бризури, що застосовується в Англії та Ірландії з кінця XV століття, третій син носить муллет (непробитий) як відміну герба.

Зірки стають набагато популярнішими як геральдичні символи на початку сучасної ери, особливо в недавніх сімейних гербах міщан і патриціатів, а також у гербах міст (наприклад, Маастрихту, Больцано, Кауфбойрена). Герб Вале бере свій початок у XVI столітті, коли до частини герба єпископа Сіона додали сім зірок, що символізували його Сім десятин. З вищої знаті в Гербовнику Зібмахера (1605), ландграфи Гессена і графи Вальдека та Ербаха мають зірки на своїх гербах, як і кілька швейцарських лицарів.

Приклади зірок у Геральдиці:

Руська, річпосполитська та козацька геральдика
Зірки були популярним елементом руської та річпосполитської геральдики. Часто вони добавлялися як відміна на гербі другого сина.

Найрізноманітніші та незбагненні поєднання козацької зброї (часто в перехрещеному вигляді, що мало символізувати перемогу), з символами шляхетності (серце) та звитяги (зірка, півмісяць, хрест) можемо бачити практично на кожному козацькому гербі.

Приклади зірок в руській, річпосполитській та козацькій геральдиці:

Сполучені Штати

Зірки майже всюдисущі в геральдиці та вексилології Сполучених Штатів і майже завжди здаються непробитими з п'ятьма прямолінійними променями. У прапорі США кожна зірка позначає один штат. Прапор, прийнятий в 1777 році, є приписуваним походженням тринадцяти зірок, що символізують тринадцять Сполучених Штатів, що з'являються на Великій печаті з 1780 року.

Шестикутня зірка є в символіці 240-го батальйону 40-ї піхотної дивізії Каліфорнійської Національної гвардії армії США.

Приклади зірок в американській геральдиці та вексилології:

Сучасне використання
У дизайні сучасних прапорів та емблем зірки (кефалі, зазвичай п'ятикутні), коли стоять поодинці, часто представляють такі поняття, як «єдність» або «незалежність». Розташовані по групах, вони часто перелічують провінції чи інші компоненти нації (наприклад, етнічні групи). У прапорах Науру та Маршаллових островів це перерахування здійснюється за точками однієї зірки, а не за кількістю зірок.

Деякі прапори країн південної півкулі показують зображення Південного Хреста, що складається з чотирьох або п'яти зірок. Символ зірки та півмісяця є на прапорах держав, що є спадкоємцями Османської імперії, яка використовувала прапори з цим символом протягом 1793-1923 років.

Дванадцять зірок на Прапорі Європи (1955) символізують єдність.

Зелена п'ятикутна зірка на прапорі есперанто (1890) символізує п'ять населених континентів.

50 зірок прапора США - це найбільша кількість на будь-якому національному прапорі. Другий за величиною - 27, на прапорі Бразилії.

Нинішні національні прапори із зірками включають:

Ряд країн не має геральдичних зірок. Наприклад,Марокко з 1915 року та прапор Ефіопії з 1996 року мають по пентаграмі, а прапор Ізраїлю 1948 року гексаграму або «зірку Давида». Прапор Непалу 1962 року має те, що технічно можна було б описати як 12-кінцеву зірку, але призначений для зображення Сонця.

Див. також

 Солярний знак
 Зірка і півмісяць

Список літератури

Зовнішні посилання

 "Зірка" на flagspot.net
 Колекція зіркових символів


text:
Mitch Daniels (ur. 7 kwietnia 1949) − polityk amerykański związany z Partią Republikańską.

W latach 2001-2003 był dyrektorem Biura Planowania i Budżetu. Od 2005 do 2013 roku pełnił funkcję gubernatora stanu Indiana.

Linki zewnętrzne
  National Governors Association

Gubernatorzy Indiany
Urodzeni w 1949
Amerykanie pochodzenia szkockiego


text:
El nombre de Ermita de San Martín puede designar varios edificios cristianos, bajo la advocación de San Martín.

 Ermita de San Martín de Abendaño, ermita situada en el barrio de Abendaño en Vitoria.
 Ermita de San Martín de la Bal d'Onsera, ermita situada en la Sierra de Guara, Huesca.
 Torre y ermita de Castro Rubio, ruinas de una ermita en Sandoval de la Reina, Burgos.


text:
La  est une rivière du nord de la Slovénie qui prend sa source dans les Karavanke et se jette dans la Save.

Elle tient son nom de la ville de Tržič, dont elle traverse aussi la commune, ainsi que celle de Naklo. Elle traverse la partie occidentale des Alpes kamniques. Le cours supérieur est abondant en truites.

Affluents
 Gauche : Žlebni jarek ; Fevča ; Stegovnik ; Veternik ; Vratni potok ; Lomščica ; Mlinski potok.
 Droite : Košutnik ; Zali potok ; Dolžanka ; Kališnik ; Mošenik ; Blajšnica.

Notes et références

1Tržiška Bistrica
Cours d'eau en Slovénie


text:
Ray Courtemanche Jr. (born February 14, 1970) is a Canadian businessman and stock car racing driver. A veteran of the NASCAR Canadian Tire Series, he raced in the series from 2011 to 2015. He also competed in the NASCAR Camping World Truck Series, driving the No. 07 Chevrolet Silverado for SS-Green Light Racing.

Racing career
Courtemanche began racing in the NASCAR Canadian Tire Series in 2011, competing on a part-time basis. After another limited schedule in 2012, during which he won the series' Most Popular Driver Award, he moved to a full-time slate in 2013 and finished 12th in points. During the 2013 season, he suffered an upper-body injury in a wreck at Canadian Tire Motorsport Park, leading to a brief hospitalisation.

In 2014, his Danam Bonzaï Racing team partnered with Scott Steckly's 22 Racing. In August, Courtemanche made his NASCAR Camping World Truck Series debut at Mosport with SS-Green Light Racing; he had tested a truck with the team at Virginia International Raceway earlier in the month.

Personal life
Courtemanche operates Investissements Ray Junior Inc., a real estate firm that he started at the age of 17. In 2013, he contributed to the creation of La cité de Mirabel with Joe Amendola and Fred Dankoff. In 2019 Joe Amendola and Fred Dankoff severed the business relationship with the race car driver and offered him a lump sum to purchase his shares putting an end to an 8 year association. Courtemanche net worth is estimated at $1 Million - $3 Million. La Cité de Mirabel, a real estate project located near Quebec Autoroute 15.

Motorsports career results

NASCAR
(key) (Bold – Pole position awarded by qualifying time. Italics – Pole position earned by points standings or practice time. * – Most laps led.)

Camping World Truck Series

K&N Pro Series East

Pinty's Series

References

External links

1970 births
Living people
Canadian racing drivers
Sportspeople from Montreal
Racing drivers from Quebec
NASCAR drivers


text:
Ain't No Doubt is een nummer van de Britse zanger en acteur Jimmy Nail uit 1992. Het is de eerste single van zijn tweede studioalbum Growing Up in Public.

Het nummer gaat over een relatie die op de klippen loopt, doordat de man zijn vrouw vaak verkeerd begrijpt. In de tekst wordt ook verwezen naar Stings hit "If You Love Somebody Set Them Free". Ten tijde van de populaire BBC-serie Spender werd "Ain't No Doubt" een hit in Europa en veroverde het de eerste plaats in het Verenigd Koninkrijk. In de Nederlandse Top 40 bereikte het de 9e positie en in de Vlaamse Radio 2 Top 30 de 5e.

Single uit 1992


text:
М-88 — советский авиационный поршневой двигатель. Представлял собой дальнейшее развитие М-87, в свою очередь являвшегося доработкой M-86, советской версии Гном-Рон 14K Mistral Major.

Проектировался с 1937 года в ОКБ-29. С конца 1939 года выпускался серийно на заводе № 29 в Запорожье.

Конструкция
От М-87 двигатель отличался усиленным картером, коленчатым валом, шатунами, вафельным оребрением днища поршня, карбюратором АК-88 и другими агрегатами. Был форсирован по оборотам.

Модификации
Существовали следующие модификации двигателя.
 М-88б/р (или М-88БР) — безредукторный, серийно не выпускался.
 М-88 (или М-88Р) — редукторный, выпускался серийно с осени 1939 г. Вес 684 кг.
 М-88НВ — переделка М-88 под впрыск топлива низкого давления. Изготовлено 5 экземпляров
 М-88А — редукторный, выпускался серийно
 М-88Б — выпускался со второй половины 1940 г. Самая массовая модификация.
 М-88Б-НВ — опытный образец М-88Б с непосредственным впрыском топлива. Испытывался в апреле 1944 г.
 М-88ТК (М-88Б с турбонагнетателем ТК-3) — опытные образцы испытывались на самолете Ил-4ТК в марте 1943
 М-88Б с турбонагнетателем ТК-М — испытывался на Ил-4ТК с августа 1943 г.
 М-88В — высотная модификация на базе М-88Б
 М-88Ф — форсирован до 1250 л. с., выпускался небольшой серией в 1943 г. изготовлено около 20 экэемпляров
 М-88Ф-НВ — опытный образец с непосредственным впрыском топлива. Проходил испытания в январе 1944 г.

Применение
Двигатель М-88 устанавливался на следующих моделях самолетов:
 Ил-4 (ДБ-3ф)
 Су-2
 И-28
 Та-1(ОКО-6), Та-3 (ОКО-6бис)
 И-190
 И-180
 ШБ
И-220

Литература

Ссылки
 Поршневой двигатель М-88

Поршневые авиационные двигатели
Двигатели воздушного охлаждения


text:
The common periwinkle or winkle (Littorina littorea) is a species of small edible whelk or sea snail, a marine gastropod mollusc that has gills and an operculum, and is classified within the family Littorinidae, the periwinkles.

This is a robust intertidal species with a dark and sometimes banded shell. It is native to the rocky shores of the northeastern, and introduced to the northwestern, Atlantic Ocean.

Description

The shell is broadly ovate, thick, and sharply pointed except when eroded.  The shell contains six to seven whorls with some fine threads and wrinkles. The color varies from grayish to gray-brown, often with dark spiral bands. The base of the columella is white. The shell lacks an umbilicus. The white outer lip is sometimes checkered with brown patches. The inside of the shell is chocolate brown.

The width of the shell ranges from  at maturity, with an average length of . Shell height can reach up to , The length is measured from the end of the aperture to the apex. The height is measured by placing the shell with the aperture flat on a surface and measuring vertically.

Littorina littorea can be highly variable in phenotype, with several different morphs known. Its phenotypic variations may be indicative of speciation, as opposed to phenotypic plasticity. This is of particular importance to evolutionary biology, as it may represent an opportunity to observe a transitional phase in the evolution of an organism.

Distribution
Common periwinkles are native to the northeastern coasts of the Atlantic Ocean, including northern Spain, France, Great Britain, Ireland, Scandinavia, Russia, and Nigeria.

There have been more than 14,000 observations made available as a dataset at the Global Biodiversity Information Facility - Littorina littorea, which can be explored. More distribution information can also be found at Ocean Biographic Information System - Littorina littorea. The NBN Gateway - Littorina littorea has a distribution map over the UK and Ireland. These datasets may overlap.

Introductions to North America
Common periwinkles were introduced to the  Atlantic coast of North America, possibly by rock ballast in the mid-19th century. This species is also found on the west coast of the United States, from Washington to California. The first recorded sighting in the East was in 1840 in the Gulf of St. Lawrence. It is now abundant on rocky shores from New Jersey northward to Newfoundland. In Canada, its range includes New Brunswick, Nova Scotia, Quebec, Newfoundland and Labrador.

L. littorea is now the most common marine snail along the North Atlantic coast. It has changed North Atlantic intertidal ecosystems via grazing activities, altering the distribution and abundance of algae on rocky shores and converting soft-sediment habitats to hard substrates, as well as competitively displacing native species.

Ecology

Habitat
The common periwinkle is mainly found on rocky shores in the higher and middle intertidal zone. It sometimes lives in small tide pools. It may also be found in muddy habitats such as estuaries and can reach depths of . When exposed to either extreme cold or heat while climbing, a periwinkle will withdraw into its shell and start rolling, which may allow it to fall to the water.

Zone
Movement both horizontally and vertically in response to light and dark as well as temperatures have been observed, but over a short timespan the movement seems to be random.

Experiments seem to indicate that the snail responds to light and current, and moves accordingly.

Feeding
L. littorea is an omnivorous, grazing intertidal gastropod. It is primarily an algae grazer, but it will feed on small invertebrates such as barnacle larvae. It uses its radula to scrape algae from rocks and, in the salt marsh community, pick up algae from cord grass or from the biofilm that covers the surface of mud in estuaries or bays. Macroalgae that are readily consumed include Ulva lactuca and Ulva intestinalis; if provided, blue mussel can also be eaten.

The radula is taenioglossate, consisting of seven teeth per row: one middle tooth, flanked on each side by one lateral and two marginal teeth. The radula is used to scrape algae and detritus.

Phlorotannins in the brown algae Fucus vesiculosus and Ascophyllum nodosum act as chemical defenses against L. littorea.

Life cycle
L. littorea is oviparous, reproducing annually with internal fertilization of egg capsules that are then shed directly into the sea, leading to a planktotrophic larval development time of four to seven weeks. Females lay 10,000 to 100,000 eggs contained in a corneous capsule from which pelagic larvae escape and eventually settle to the bottom. This species can breed year round depending on the local climate. Benson suggests that it reaches maturity at 10 mm and normally lives five to ten years. while Moore suggests that maturity is reached in 18 months. Some specimens have lived 20 years.

Female specimens have been observed to be ripe from February until end of May, when most are spawning. Male specimens are mainly ripe from January until the end of May and lose weight after copulation. The young seem to settle primarily from the end of May to the end of June, although other sources indicate earlier settlement.

Growth rate
A study in Plymouth Sound suggests an initial growth reaching up to  in height December the first year, and  by the end of the second year. Females seem to grow more rapidly than males, and in specimens above  in height, females seem to dominate. Another study undertaken in Blackwater Estuary, Essex showed growth reaching up to  the first winter.

Parasites
The common periwinkle can act as a host for various parasites, including Renicola roscovita, Cryptocotyle lingua, Microphallus pygmaeus and Himasthla sp. More studies are needed before any conclusions regarding the effect of parasites on growth can be reached. It seems that growth rate is primarily affected on available food and time available for feeding, rather than parasites.

Polydora ciliata has also been found to excavate burrows in the shell of the common periwinkle when the snail is mature (above 10 mm long). The reason why this happens only to mature snails is not yet known, but one hypothesis is that a mature snail will excrete a signal substance which attracts the P. ciliata larvae. Another hypothesis is that a mature snail has a change in the shell surface that makes it suitable for P. ciliata larvae to settle. The infection by this parasite does not seem to alter the growth and proportions of the snail shell.

Mortality
A mortality rate of up to 94% per annum has been observed for the first two months, followed by up to 60% per annum for the rest of the first year:

    .. out of every 950 shells of all ages [collected] at that time, 850 are first year, and 100 are in their second or subsequent year.

Older individuals above 15 months old seem to have a mortality of only 23% per annum. Cercaria emasculans is known to be fatal to the snail, but this does not account for the observed mortality.

Human use

This species appears in prehistoric shellfish middens throughout Europe, and is believed to have been an important source of food since at least 7500 B.C.E. in Scotland. It is still collected in quantity in Scotland, mostly for export to the Continent and also for local consumption. The official landings figures for Scotland indicate over 2,000 tonnes of winkles are exported annually. This makes winkles the sixth most important shellfish harvested in Scotland in terms of tonnage, and seventh most important in terms of value. However, since actual harvests are probably twice reported levels, the species may actually be the fourth and sixth most important, respectively.

Periwinkles are usually picked off the rocks by hand or caught in a drag from a boat. They are mostly eaten in the coastal areas of Scotland, England, Wales and Ireland, where they are commonly referred to as winkles or in some areas buckies, willicks, or wilks. In Belgium, they are called kreukels or caracoles.

They are commonly sold in paper bags near beaches in Ireland and Scotland, boiled in their local seawater, with a pin attached to the bag to enable the extraction of the soft parts from the shell.

Periwinkles are considered a delicacy in African and Asian cuisines. The meat is high in protein, omega-3 fatty acids and low in fat; according to the USDA National Nutrient Database for Standard Reference, raw snails in general are about 80% water, 15% protein, and 1.4% fat.

Periwinkles are also used as bait for catching small fish. The shell is usually crushed and the soft parts extracted and put on a hook.

In accordance with their history as an ancient food source in Atlantic Europe, they are harvested and consumed in the Azores Islands by the Portuguese people, where they are usually called búzios, the generic name for sea snails.

The record for the farthest a human has spat a winkle was 10.4 metres by Alain Jourden (France) in 2006.

Supply chain
As for seafood supply chains in general, the supply chain consists of a collector, processor, distributor and finally the retailer. The true nature of the supply chain is usually more complex and opaque, with the potential for records of harvesting areas and date of catch to be falsified.

Collection
Commonly harvested in buckets by workers walking in the intertidal zone on low tide; other methods have been tried.

In Maine, the snails are commonly collected by a dredge towed from a vessel.

In Norway, snorkeling has also been used.

A report on the state of the periwinkle industry in Ireland suggests a maximum catch size in order to preserve the population.

Processor
The processor buys in bulk from the collector, involving a possibly long transport route by land in a refrigerator truck or airplane, taking care to avoid temperatures below 0° Celsius.

If fresh seawater is readily available, the periwinkles are first graded if possible, using a machine custom built for the purpose. The method used for grading differs, but two proven methods include a Trommel screen with horizontal bars instead of a mesh, and a circle-throw vibrating machine also using bars. The price to purchase a complete sorting machine can be €10,000 or more.

Periwinkles are graded by number of snails per kilogram. The following table displays some common grades in France. The actual value depends upon supply and demand, with seasonal variations. The actual ranges may also differ from each establishment.

After grading, the periwinkles are "climbed" close to the consumer, which involves checking whether they are still alive. This can take anywhere from a few hours to several days, depending on how healthy the periwinkles are and the temperature of the water they climb in. Any periwinkles left immobile at the bottom are considered dead and are discarded. It is not uncommon to have up to 8% waste in a shipment.

Hereafter, the winkles are commonly packed in smaller quantities before being distributed to customers. Mesh bags from 3 to 10 kg are common.

Distributor
To sell large quantities, distributors are commonly used to move the periwinkles to the retailer. These have networks of transport available both internationally, regionally and locally inside a city. Several distributors are usually involved in the complete journal, each focusing on its own part of the transport network.

Retail
The common periwinkle is sold by fishmongers at seafood markets in large cities around the world, and is also commonly found in seafood restaurants as an appetizer or as a part of a seafood platter. In some countries, pubs may serve periwinkles as a snack.

Most of the volume fished, is consumed by France, Belgium, Spain and the Netherlands.

Methods to increase commercial value
Ongrowing has been investigated as a potential way of increasing commercial value, but no documented pilot facilities have been established. By harvesting the periwinkle during the summer and storing them with feed until December, not only should the grade have been increased, but the market value should be higher since supply is lower in the cold winter months.

Aquaculture
Raising the common periwinkle has not been a focus due to its abundance in nature and relatively low price; however, there are potential benefits from aquaculture of this species, including a more controlled environment, easier harvesting, less damages from predators, as well as saving the natural population from commercial harvesting.

Packaging
Commonly packed in 3 kg boxes by the processor, the box is usually polystyrene foam or thin wood, depending on the market demands. Holes in the box ensures that any water lost by the snails drains out, so that they remain in better condition for longer. A label indicates the fishing zone, packaging date, and any other information required by law.

Storing
In a fridge, the common periwinkle can usually be stored for up to a week, but this may vary depending on how long they have been stored prior to sale, and how they have been kept since the moment they are fished. As long as they are kept moist and cold, they can survive well for a longer period of time. It is not recommended to store at temperatures below 0 degrees Celsius, even if research has shown a Median Lower Lethal Temperature of -13.0 degree Celsius. Even if the common periwinkle survives when put back into seawater, they seem to be unable to move and climb.

See also
Tegula pfeifferi

References
This article incorporates a public domain text (a public domain work of the United States Government) from references  and CC-BY-2.5 text from the reference <ref name="Chang 2010">Chang A. L., Blakeslee A. M. H., Miller A. W. & Ruiz G. M. (2011). "Establishment Failure in Biological Invasions: A Case History of Littorina littorea in California, USA". PLoS ONE 6(1): e16035. .</ref>

 Further reading
 Abbott, R. T. (1974). American Seashells. Second edition. New York: Van Nostrand Rheinhold.
 Abbott, R. T. (1986). Seashells of North America''. New York: St. Martin's Press,

External links

 Littorina littorea (mollusc) from the Invasive Species Specialist Group website of the World Conservation Union
 Common periwinkle from the Marine Life Information Network for Britain and Ireland
 Invertebrate Anatomy OnLine: Littorina irrorata from a Lander University website

Gastropods described in 1758
Commercial molluscs
Littorinidae
Marine molluscs of Europe
Molluscs of the Atlantic Ocean
Taxa named by Carl Linnaeus


text:
Das Amt Schmallenberg war ein  Amt im Kreis Meschede in der Provinz Westfalen und in Nordrhein-Westfalen. Im Rahmen der nordrhein-westfälischen Gebietsreform wurde das Amt zum 1. Januar 1975 aufgelöst.

Geschichte

Am 31. Oktober 1841 wurde die erste Landgemeindeordnung für die Provinz Westfalen eingeführt. Die bisherigen Verwaltungsbezirke und Bürgermeistereien wurden in Ämter umgewandelt. An deren Spitze des Amtes stand ein Amtmann, der von der Regierung ernannt wurde.

Das Amt Schmallenberg entstand 1843 im Kreis Meschede aus der Bürgermeisterei Schmallenberg. Es umfasste zunächst die Stadt Schmallenberg sowie die Landgemeinden Oberkirchen und Grafschaft. 1844 kam noch die Gemeinde Wormbach aus dem Amt Fredeburg hinzu.

1894 regte der Amtmann Ferdinand von Papen (1852–1897) in einer Amtsversammlung den Bau eines Amtshauses an. Nach Zustimmung der Versammlung wurden die Bauplanungen von dem Baumeister Sander aus Hagen durchgeführt. Am 1. Januar 1897 war das Amtshaus nach eineinhalbjähriger Bauzeit bezugsfertig. 25 Jahre später war das Gebäude bereits zu klein, so dass Amtmann Kraß den Auftrag für einen An- und Umbau erhielt. Der Umbauentwurf wurde von dem Architekten Theodor Balzer erstellt. 1923 konnte der Anbau bezogen werden.

1920 wurde aus Teilen von Wormbach und Grafschaft die Gemeinde Fleckenberg gebildet. Somit bestand ab diesem Zeitpunkt das Amt neben der Stadt Schmallenberg aus vier Gemeinden.

Im Jahr 1961 hatte das Amt bei einer Fläche von 164,59 km² eine Einwohnerzahl von 12.382 Menschen.

Durch das Sauerland/Paderborn-Gesetz vom 5. November 1974 wurde das Amt am 31. Dezember 1974 aufgelöst. Das gesamte Amtsgebiet mit 14.670 Einwohnern fiel an die vergrößerte Stadt Schmallenberg im neuen Hochsauerlandkreis.

Einwohnerentwicklung

Wappen

Amtmänner/Amtsbürgermeister/Amtsdirektoren
 1841 bis 1888: Wilhelm Röper
– 1897: Ferdinand von Papen
 1897–1908: Wilhelm Röper (II), Sohn des Amtmannes Röper
 1908: Lothar von Fürstenberg (1870–1951), übernahm anschließend die Verwaltung des Familiengutes Schloss Eggeringhausen
 1910: von Borries
 1913–1937: Laurenz Kraß
 1937–1943: Fitz Riese
 1944–1945:
 21. Juli 1945 bis April 1946: Klaus Siebenkotten (Amtsbürgermeister und zugleich Stadtbürgermeister)
 April 1946 bis September 1946: Albert Dameris (Amtsbürgermeister und zugleich Stadtbürgermeister; der Amtsbürgermeister war in der Zeit vom 15. Dezember 1945 bis 29. September 1946 Vorsitzender des, von der Militärregierung berufen, ersten Stadtrates)
April 1946 bis 31. Juli 1957: Klaus Siebenkotten (Amtsdirektor; bis zum Ruhestand am 31. Juli 1957)
4. September 1957 - : Bernhard Scholl (Amtsdirektor)

Ergebnisse der Reichstagswahlen 1932 und 1933
Die Wahlbeteiligung im Amt Schmallenberg lag bei der Reichstagswahl am 31. Juli 1932 bei 96,5 % und am 5. März 1933 bei 82,3 %.

Ergebnisse der Landtagswahlen 1947 und 1966
Die erste Landtagswahl am 20. April 1947 gewann die CDU. Bei der sechsten Landtagswahl am 10. Juli 1966 legte die SPD im Vergleich zur Wahl 1962 um 416 Stimmen zu. 1966 waren im Amt Schmallenberg 7983 Personen wahlberechtigt. Insgesamt beteiligten sich in dem Jahr 6626 Wähler.

Literatur
 Eduard Belke, Alfred Bruns, Helmut Müller: Kommunale Wappen des Herzogtums Westfalen. Kurkölnisches Sauerland. Strobel, Arnsberg 1986, ISBN 3-87793-017-4, S. 183.

Einzelnachweise

Schmallenberg
Schmallenberg
Geschichte (Hochsauerlandkreis)
Gegründet 1843
Aufgelöst 1974


text:
The year 1912 in radio involved some significant events.

Events
 15 April – Sinking of the RMS Titanic: CQD and SOS radio distress signals are sent.
 5 July – International Radiotelegraph Convention signed in London.
 13 August – The United States Congress passes the Radio Act of 1912, "An Act to regulate radio communication", requiring that all radio stations be licensed.
 9YV, an experimental station operated by Kansas State University in Manhattan, Kansas, becomes the first radio station in the United States to offer a regularly-scheduled daily broadcast (in morse code) of the weather forecast.

Births
16 February – Del Sharbutt, American radio and television announcer (died 2002)
8 April – Mary Dee, born Mary Goode, African American DJ (died 1964)
24 June – Brian Johnston, English cricket commentator and radio presenter (died 1994)
1 July – Wallace Greenslade, English radio announcer (died 1961)
5 October – Tony Marvin, American radio and television announcer (died 1998)
26 November – Eric Sevareid, American radio news reporter (died 1992)
Rita Zucca, Italian American Axis propaganda broadcaster (died 1998)

References

Radio by year


text:
Населені пункти та їхні частини
 Мілоцин — село в гміні Ясткув Люблінського повіту Люблінського воєводства
 Мілоцин — село в гміні Войцехув Люблінського повіту Люблінського воєводства
 Мілоцин — село в гміні Ґлоґув-Малопольський Ряшівського повіту Підкарпатського воєводства
 Мілоцин — село в гміні Цедри-Вельке Ґданського повіту Поморського воєводства
 Мілоцин — частина міста Ряшів в Підкарпатському воєводстві
 Мілоцин — частина села Кошвали в гміні Цедри-Вельке Ґданського повіту Поморського воєводства

Примітки


text:
Вале́рий Бори́сович Земско́в (28 января 1940 — 30 сентября 2012, Москва) — советский и российский , культуролог-латиноамериканист, доктор филологических наук, профессор; заведующий отделом литератур Европы и Америки новейшего времени Института мировой литературы им. А. М. Горького РАН. Прозаик, поэт.

Биография
В 1962 году окончил филологический факультет Ленинградского университета (отделение русского языка и литературы); в 1967 году — переводческий факультет Московского государственного педагогического института иностранных языков им. М. Тореза по специальности «испанский язык».

В 1968—1974 годах работал научным редактором, заведующим отделом журнала «Латинская Америка».

В 1972 году окончил заочную аспирантуру Института мировой литературы им. А. М. Горького АН СССР по специальности «литературы Латинской Америки». С 1974 года работал заведующим сектором капиталистических стран отдела литератур Европы и Америки новейшего времени ИМЛИ, с 1989 — заведующий этим отделом.

Член Научного совета «История мировой культуры», сопредседатель Комиссии по изучению культуры народов Пиренейского полуострова и Латинской Америки; член Ассоциации исследователей ибероамериканского мира (Москва).

Научная деятельность
В 1973 г. защитил кандидатскую диссертацию («Поэзия гаучо и её роль в становлении литературы Аргентины. К проблеме отношений литературы и фольклора в Латинской Америке»), в 1986 г. — докторскую («Становление испано-язычных литератур Латинской Америки в XVI—XVII веках (проблемы культурного синтеза и художественного своеобразия)»).

Разработал принципы цивилизационного подхода к изучению истории латиноамериканской литературы, а также модель литературного развития, применимую для сопоставительного изучения близких по типу литератур нового времени.

Автор более 200 научных работ.

Избранные публикации
Источник — Электронные каталоги РНБ

  ISBN 5-280-00684-X

 Дисбаланс в системе взаимодействия пластов культуры как фактор культурной динамики // Слово и Мудрость Востока. Литература. Фольклор. Культура : Сб. К 60-летию академика А. Б. Куделина. — М.: Наука, 2006.
 Жанр «Истории» и ловушки исторического и историко-литературного знания на рубеже тысячелетий // Известия АН. Серия литературы и языка. — 2003. — Т. 62, № 3.

 Концепции дионисийства и мистерии у Вячеслава Иванова (Ницше — Скрябин — Иванов) // Искусство versus литература. Франция — Германия — Россия на рубеже XIX—XX веков — М.: ОГИ, 2006.
 Латиноамериканистика в Институте мировой литературы : От изучения литературного процесса — к осмыслению цивилизационной парадигмы // Латинская Америка. — М., 2001. — № 4.
 Латиноамериканский литературный процесс XVI—XX вв. Некоторые теоретические аспекты // Латинская Америка. — 2005. — № 3.
 Литературный процесс в Латинской Америке. XX век и теоретические итоги. Введение // История литератур Латинской Америки. — М.: ИМЛИ РАН, 2004. — Т. 4, ч. 1.

 Писатели цивилизационного «промежутка»: Газданов, Набоков и другие // Гайто Гайзанов и «незамеченное поколение». Писатель на перекрестке культур и традиций — М.: ИНИОН РАН : Библиотека — Фонд «Русское Зарубежье», 2006.

 О первооткрывателях Нового Света // Хроники открытия Америки. — М.: Академический проект, 2000. — Т. 1 : Новая Испания.
 О проблеме культурного синтеза в Латинской Америке: между утопией и реальностью // Вопросы иберо-романской филологии. — М.: Макс Пресс, 2001. — Вып. 4.
 Творческая индивидуальность и традиция в латиноамериканской литературе. Введение // История литератур Латинской Америки. — М.: ИМЛИ РАН, 2005. — Т. 5.
 Творчество Алехо Карпентьера // История литератур Латинской Америки. — М.: ИМЛИ РАН, 2005. — Т. 5.
 Типология эсхатологических пространств: три варианта экспансии христианской цивилизации в Америку и в Сибирь в XVI—XVII вв. — три цивилизационных проекта // Пространства жизни : К 85-летию академика Б. В. Раушенбаха. — М.: Наука, 2000.
 Хроники конкисты Америки и летописи взятия Сибири в типологическом сопоставлении (к постановке вопроса) // Свободный взгляд на литературу. Проблемы современной филологии : К 60-летию научной деятельности академика Н. И. Балашова. — М.: ИМЛИ РАН, 2002.
 Экстерриториальность как фактор творческого сознания в европейских и американских литературах // Русское зарубежье: приглашение к диалогу : Сб. науч. тр. — Калининград, 2004.
 Экспансия XVI—XVII вв. Испании и Англии в Америку, России — в Сибирь, варианты этнокультурного взаимодействия и генезис культурно-литературных моделей Нового времени // Вестник ОЛЯ РАН. — 2006.
 Die kulturellen Archetypen und die Symbole bei Carlos Fuentes / Barbara Dröscher, Carlos Rincon (H/g/). — Carlos Fuentes' Welten/ Kritische Relekturen. Berlin, 2003
 «Nuestra América» de José Martí en la encrucijada de las teorías de la posmodernidad — Trascendencia cultural de la obra de José Martí. Universidad Carolina de Praga, 2003
редактор сборников

художественная литература
(в том числе под псевдонимом Вал. Анохин)
 Анохин В. Четвёртый город. — 1994.

Примечания

Ссылки

Выпускники филологического факультета Санкт-Петербургского государственного университета
Выпускники Московского лингвистического университета
Сотрудники ИМЛИ
Редакторы по алфавиту
Редакторы XX века
Редакторы СССР
Редакторы России
Редакторы журналов
Литературоведы XXI века
Культурологи России
Культурологи СССР
Писатели России по алфавиту
Русские писатели XXI века
Латиноамериканисты


text:
Ренньо (蓮如, 25 лютого 1415 — 25 березня 1499 ) — японський чернець, 8-й очільник буддистської секти Дзьодо-сінсю та голова (моншу) монастиря Хонґан-дзі періоду Муромачі.

Життєпис
Був сином 7-го голови (моншу) буддистської секти Дзьодо-сінсю. Про мати нічого не відомо. Знано, що вона була з незнатного роду. У 1421 році Дзонньо розлучив Ренньо з матір'ю. У Ренньо виник конфлікт з мачухою Ниоенні, яка намагалася зробити спадкоємцем секти свого сина Оґена. Проте завдяки дядькові Ниодзьо, Ренньо обрано спадкоємцем Дзонньо. У 1457 році після смерті батька він очолив Дзьодо-сінсю.

Тоді ж Ренньо розпочав активну роботу як місіонер у провінції Омі задля сприяння підвищенню добробуту секти. Проте просування ідей секти Дзьодо-сінсю ображало ченців найстаріших храмів секти Тендай, і Ренньо був змушений тікати в провінцію Омі, коли був атакований ченцями Енрякудзі у 1465 році. У 1469 році перебирається до провінції Канто.

У 1471 році Ренньо знову був вимушений тікати. Він вирушив до Йосідзакі, де побудував храм, що привернув безліч послідовників. Ідеї Ренньо багато в чому призначалися для селян, які пізніше формують секту Ікко-ікки. Ренньо був пацифістом, проте, визнаючи небезпеку для своїх послідовників і їхніх храмів від інших релігійних секттаі від даймьо, він підтримував зміцнення храмів і навчанням Ікко-монті (послідовників) військової справи.

У 1475 році він повернувся до Кіото і створює нові храми, а так само нову базу секти — монастир Ямасіна Хонґандзі Мідо. В цей же час Ренньо встановив нову форму літургії (гонґьо), включаючи елементи, які стануть основою Хонґандзі-сінсю буддизму. Він також переписав безліч буддійських текстів у кана, роблячи тексти більш доступними для звичайної малограмотної людини.

У 1496 році Ренньо віддалився до сільського району річки Едо, де звів келію. Ця область була відома як «о-дзака» («великий схил»). Його невелика келія швидко виросла в храм і наповнилася послідовниками. Вже до часу смерті Ренньо у 1499 році цей комплекс споруд став відомий як монастир Ісіяма Хонґандзі, який виявився найбільшим укріпленим монастирем в японській історії.

Велика була значимість Ренньо у вченні Сінран. Його пасторальні листи відомі як «Гобун се» або «Офумі», часто прочитувалися вголос під час проповідей. У той же час були і розмови щодо правильності політики Ренньо. З одного боку, Ренньо організував Сінсю в послідовну структуру — перевів вчення Сінран на більш просту мову і розвивав просту літературу. З другого боку, Ренньо впроваджував в Сінсю деякі елементи, що відносяться до доктрини конкурента Сейдзан Дзьодо і також допускав віру в сінто-камі (богів з синтоїзму) більшою мірою, ніж це було характерно для Сінран. Разом з тим без зусиль Ренньо секта Дзьодо-сінсю майже напевно була б зруйнована та поглинена іншими сектами. Послідовники записували проповіді та висловлювання Ренньо, що увійшли до збірки «Ґойтідай Кікаґаку» («Запис почутого»).

Рух Ікко-ікки (послідовників Дзьодо-сінсю) збільшило свій вплив в провінціях Каґа і Етідзен і ставало все більш некерованим. У 1488 році вони витіснили губернатора провінції Каґа на ім'я Тогасі і фактично взяли під свій контроль всю провінцію. Рух Ікко-ікки раз за разом завдавало поразки воїнам клану Асакура з Етідзен, яких послало бакуфу, щоб втихомирити повсталих. Після смерті у 1499 році Ренньо вплив його секти продовжував зростати.

Джерела
 Jérôme Ducor (1998). La vie de Rennyo (1415–1499); The Rennyo Shônin Reader (ed. by Institute of Jodo-Shinshu Studies and Hongwanji International Center; Kyôto, Jôdo-Shinshû Hongwanji-ha International Center, 1998), p. 57-90.
 Volker Zotz: Der Buddha im Reinen Land. Shin-Buddhismus in Japan. München 1991, ISBN 3-424-01120-7

Примітки

Буддистські монахи Японії
Японські письменники
Сінран
Уродженці Кіото


text:
Ford Airport may refer to:

 Ford Airport (Iron Mountain) in Iron Mountain, Michigan, United States (FAA/IATA: IMT)
 Ford Airport (Dearborn) in Dearborn, Michigan, United States (closed 1947)
 Gerald R. Ford International Airport in Grand Rapids, Michigan, United States (FAA/IATA: GRR)
 Wendell H. Ford Airport in Hazard, Kentucky, United States (FAA: K20)
 RNAS Ford, former RAF airfield now the site of Ford Open Prison


text:
Biografia
Nato in Gambia, è arrivato in Italia il 10 giugno 2016 approdando con un barcone sulle coste della Sicilia. Viene affidato ad una famiglia a Ruoti, in provincia di Potenza. Qui inizia la sua carriera calcistica nelle file delle giovanili della Virtus Avigliano, vincendo anche il campionato U17 regionale della Basilicata.

Caratteristiche tecniche
Ala mancina molto veloce, è dotato di un tiro potente e tende a dare il meglio di sé in campo aperto. Dispone di buona tecnica ed è abile nel saltare l'uomo. Nel 2018 il The Guardian lo ha inserito tra i 50 migliori calciatori nati nel 2001.

Carriera

Club

Giovanili e il debutto tra i professionisti al Chievo
Dopo il suo arrivo sulle coste della Sicilia si è trasferito a Ruoti, dove ha iniziato a giocare per la squadra locale dell' venendo adottato dall'allenatore della stessa, Vitantonio Summa. Messosi in mostra per via della reti segnate, nel 2017 viene acquistato dal , che dopo alcuni problemi legali (il trasferimento era stato inizialmente bloccato dalla FIGC) lo aggrega alla primavera.

L'11 novembre 2018 ha ricevuto la prima convocazione con i clivensi in occasione del match di campionato pareggiato 2-2 contro il , senza tuttavia scendere in campo. Nel marzo 2019 è stato ceduto in prestito al  per disputare il Torneo di Viareggio, in cui ha collezionato 3 presenze realizzando altrettante reti. Rientrato a Verona, il 25 maggio 2019 ha esordito fra i professionisti, all'ultima giornata di campionato, subentrando al 79' a Manuel Pucciarelli nel corso dell'incontro pareggiato 0-0 contro il .

Bologna e prestiti
L'8 luglio seguente è passato a titolo definitivo al . Pur rimanendo inserito nella rosa della Primavera felsinea, viene aggregato nella prima squadra, esordendo con i colori rossoblù il 4 dicembre in occasione della partita del quarto turno di Coppa Italia in casa dell'Udinese, partita persa dalla sua squadra per 4-0 in cui gioca titolare. Il 7 febbraio 2020 esordisce anche in campionato, nella vittoria in casa della Roma (2-3), rilevando nel finale il connazionale Musa Barrow. Il 5 luglio 2020 segna il primo gol in Serie A (oltre che tra i professionisti) in casa dell', al minuto 74', per il momentaneo 1-1 della partita finita 2-1 in favore del Bologna.

Il 5 ottobre 2020 viene ceduto a titolo temporaneo ai portoghesi del . Il 9 gennaio 2021, dopo sole 3 presenze da subentrato in terra lusitana, il prestito viene interrotto e lui fa rientro al .

Gioca 5 partite con i felsinei prima di venire ceduto nuovamente in prestito, questa volta in Serie B al .

Tuttavia in terra calabrese trova poco spazio, ragion per cui il 31 gennaio 2022 fa ritorno a Bologna.

Il 19 gennaio 2023, Juwara viene ceduto in prestito con diritto di riscatto all'Odense, squadra della Superligaen danese.

Nazionale
Il 6 marzo 2020 riceve la sua prima chiamata dalla nazionale maggiore gambiana in vista delle 2 sfide contro il Gabon, poi annullate per via della pandemia dovuta al COVID-19. Torna tra i convocati nell'ottobre seguente per le sfide contro  e . Debutta in nazionale il 9 ottobre in occasione della sfida contro il Congo.

Statistiche

Presenze e reti nei club
Statistiche aggiornate al 17 maggio 2021.

Cronologia presenze e reti in nazionale

Note

Collegamenti esterni

Calciatori della Nazionale gambiana


text:
Edward Stanisław Czesak (Tarnów; 22 de Fevereiro de 1951 — ) é um político da Polónia. Ele foi eleito para a Sejm em 25 de Setembro de 2005 com 7529 votos em 15 no distrito de Tarnów, candidato pelas listas do partido Prawo i Sprawiedliwość.

Ver também
Membros da Sejm 2005-2009

Ligações externas
 Edward Czesak - site do parlamento

Czesak, Edward
Czesak, Edward


text:
Лабораторія пошуку навколоземних астероїдів імені Лінкольна (LINEAR) () — спільний проєкт Військово-повітряних сил США, НАСА і Лабораторії Лінкольна Массачусетського технологічного інституту. Створена для систематичного відкриття, вивчення й відстеження орбіт і характеристик навколоземних астероїдів.

Історія лабораторії
Початкові випробування почалися в 1972 році. На початку 1980-х був побудований дослідний зразок — ETS (Експериментальна випробувальна система) у Нью-Мексико. Програма LINEAR почала вести спостереження за навколоземними астероїдами, використовуючи «Наземну електронно-оптичну систему стеження за далеким космосом» (GEODSS) () — однометровий телескоп, побудований в 1996 році. Такі ширококутні телескопи були розроблені для спостереження з Землі за штучними супутниками.

З березня по липень 1997 року використовувалася ПЗС-матриця розміром 1024 × 1024 пікселів, яка покривала лише 1/5 поля зору телескопа. У жовтні 1997 року була встановлена матриця розміром 1960 × 2560 пікселів, яка покривала вже половину поля зору.

Відкриття
З 1998 по 2003 рік лабораторія була основним місцем відкриття нових астероїдів. За даними на року, у LINEAR:
 спостерігалося  об'єктів
 виявлено  нових астероїдів
 у тому числі  навколоземних астероїдів
 виявлено  комет.
Усі відкриття LINEAR були зроблені із застосуванням автоматизованих телескопів.

Примітки

Посилання
 Офіційний сайт LINEAR

Астрономічні обсерваторії США
Програми пошуку малих тіл Сонячної системи


text:
Retrospective I är ett samlingsalbum av rockbandet Rush. Albumet släpptes den 6 maj 1997.

Låtlista

 "The Spirit of Radio" - 4:59
 "The Trees" - 4:45
 "Something for Nothing" - 4:00
 "Freewill" - 5:24
 "Xanadu" - 11:07
 "Bastille Day" - 4:40
 "By-Tor and the Snow Dog" - 8:39
 "Anthem" - 4:24
 "Closer to the Heart" - 2:55
 "2112 Overture" - 4:32
 "Temples of Syrinx" - 2:13
 "La Villa Strangiato" - 9:37
 "Fly by Night" - 3:22
 "Finding My Way" 5:05

Musikalbum 1997
Album av Rush


text:
Bradley James Allan (14 February 1973 – 7 August 2021) was an Australian martial artist, action choreographer, actor, and stunt performer. He worked in the Hong Kong film industry as a member of the Jackie Chan Stunt Team and choreographed action scenes in Hollywood films. He is best known for his role as Alan on Gorgeous (1999).

Biography
Brad Allan began boxing and karate training around age 10. He studied Wushu and gymnastics from age 14, spending two years learning under Beijing Wushu Team members Liang Chang-xing and Tang Lai-wei, compatriots of actor Jet Li. He was also trained in a number of other martial arts including Karate, Aikido, Hapkido, Taekwondo, Wing Chun, Boxing, and Kickboxing. He later spent time at the Shanghai Institute of Sport and learned Mandarin. In 1993, he made his first film appearance in the unofficial sequel film Drunken Master III. He briefly joined the Australian stunt team New Generation Stunts.

He was a member of the Australian team at the fourth World Wushu Championships in Rome, in November 1997. Later that year, he heard Jackie Chan was filming Mr. Nice Guy in Melbourne and knew some of the Australian crew. He was invited to demonstrate his martial arts style for action film director Cho Wing. Allan made a brief appearance in the film and was signed for a role in Chan's next Hong Kong film, Who Am I? (1998), where he would double for Ron Smoorenburg and Michelle Ferre. He was subsequently invited to join Chan's stunt team, 'Sing ga ban', as their first non-Asian member. Allan progressed through the stunt team, and ultimately became team leader.

In the 2000s, in addition to being a member of Chan's stunt team, Allan gained action choreography/direction roles in major Hollywood films including The Chronicles of Riddick and Hellboy II: The Golden Army.

In 2010, Allan teamed up with British director Edgar Wright for the making of Scott Pilgrim vs. the World as second unit director. Allan and his team again teamed up with Wright in 2011 and 2012 for Cuban Fury and The World's End, respectively.

On 7 August 2021, Allan died at age 48. News of his death was first announced by Chan on social media. One of his final films, Shang-Chi and the Legend of the Ten Rings, released in September 2021, is dedicated to Allan.

Filmography

Television and other work

Films

References

External links

1973 births
2021 deaths
Male actors from Melbourne
Australian hapkido practitioners
Australian male film actors
Australian male karateka
Australian male taekwondo practitioners
Australian male television actors
Australian stunt performers
Australian wushu practitioners
Australian expatriates in China
Australian expatriate sportspeople in Hong Kong
Action choreographers
20th-century Australian male actors
21st-century Australian male actors


text:
Frostenden is een civil parish in het bestuurlijke gebied Waveney, in het Engelse graafschap Suffolk. In 2001 telde het dorp 197 inwoners. Frostenden heeft 8 vermeldingen op de Britse monumentenlijst. Daaronder bevinden zich de middeleeuwse dorpskerk, het landhuis 'Frostenden Hall' uit de zeventiende eeuw en 'The Hermitage', een woonhuis waarvan de oudste delen uit de veertiende eeuw stammen.

Civil parish in Suffolk


text:
Bonniers barnbibliotek var en monografiserie för barnböcker, såväl svenska original som översättningar, utgiven av Albert Bonniers förlag mellan 1931 och 1970. Nummer 1–164 utkom i huvudserien, och därtill under åren 1963–1967 nummer 201–213 i underserien Bonniers barnbibliotek. Läsa-själv-böcker och under åren 1968–1970 nummer 214–230 i underserien Bonniers barnbibliotek. Lätt att läsa-serien.

Externa länkar
  En i det närmaste komplett lista över titlar i serien, nummer 1–163 och 201–224.

Svensk barnlitteratur
Bokserier


text:
Uwe Erichsen (* 9. August 1936 in Rheydt) ist ein deutscher Roman- und Drehbuchautor und Schriftsteller.

Leben
Uwe Erichsen arbeitet seit 1974 zum Teil unter Pseudonym als freier Schriftsteller und verfasste seit dieser Zeit rund 240 Romanhefte und Taschenbuchromane, darunter Western, Agententhriller und Jerry-Cotton-Romane, sowie Kurzgeschichten und Fortsetzungsromane für Zeitschriften. 1988 wurde sein Roman Das Leben einer Katze unter dem Titel Die Katze verfilmt. Außerdem arbeitete Erichsen als Autor verschiedener ARD-Vorabendserien wie bspw. Auf Achse, Der Fahnder und Großstadtrevier, den Tatort sowie die ZDF-Serie Ein Fall für zwei. 2018 schrieb er gemeinsam mit Wolfgang Wysocki das Drehbuch für den Köln-Tatort Bausünden.

Werke

Kriminalromane
Alle bei Bastei Lübbe, Bergisch Gladbach, erschienen.
 1978: Ein Mann kommt raus
 1979: Schlafende Hunde
 1979: Todesfalle Nizza
 1980: Schnee von gestern
 1981: Was heisst denn hier Freundschaft?
 1981: Das Weisse im Auge des Feindes
 1982: Rote Karte für Törtemeyer
 1982: Feine Freunde
 1983: Überrollt
 1984: Höhenrausch
 1984: Das Leben einer Katze
 1985: Schade um Maria
 1985: Ein Eisen im Feuer
 1986: Lockvogel, flieg!
 1987: Wie Gift im Blut
 1988: Das Gesicht des Schattens
 1989: Eine Katze hat zwei Leben

Drehbücher (Auswahl)
 1980: Tatort: Schönes Wochenende
 1982: Tatort: So ein Tag …
 1985: Tatort: Acht, neun – aus
 1989: Tatort: Katjas Schweigen
 1990: Tatort: Schimanskis Waffe
 2018: Tatort: Bausünden

Weblinks

 Uwe Erichsen im Lexikon der deutschen Krimiautoren

Autor
Kriminalliteratur
Drehbuchautor
Deutscher
Geboren 1936
Mann


text:
Wolfgang Witte (* 20. April 1945) ist ein deutscher Mikrobiologe. Er war Leiter des Nationalen Referenzzentrums für Staphylokokken am Bereich Wernigerode des Robert Koch-Institutes und hatte als Nachfolger von Helmut Tschäpe die Leitung dieses Bereiches übernommen.

Leben
Witte wurde 1972 an der Fakultät für Naturwissenschaften der Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg mit der Dissertation A zum Thema DNS-Reparatur, Mutabilität und Koffein-Wirkung beim Phagen VIr von Proteus mirabilis promoviert.

Von 1973 bis 1990 war Witte Abteilungsleiter am Institut für Experimentelle Epidemiologie in Wernigerode, wobei er sich auf den Bereich der Medizinischen Mikrobiologie spezialisierte. 1978 habilitierte er sich mit der Dissertation B zum Thema Mikrobiologische und genetische Grundlagen der epidemiologischen Überwachung von Staphylococcus aureus an der Universität Greifswald, die Habilitation wurde 1990 anerkannt. 1984 war er als Research Associate am Department of Biology der Washington University in St. Louis, Vereinigte Staaten. Nach der Eingliederung in das Robert-Koch-Institut als "Bereich Wernigerode" im Jahr 1990 war er Leiter des Fachgebietes für "Nosokomiale Infektionen", besser bekannt als Krankenhausinfektion, mit dem Nationalen Referenzzentrum für Staphylokokken. Von 1997 bis 2012 war er zudem außerplanmäßiger Professor an der Medizinischen Fakultät der Universität Magdeburg und seit 2006 Leiter des "Bereich Wernigerode" des Robert Koch-Institutes. Nach seiner Pensionierung 2012 bearbeitete er als RKI-Fellow bis 2017 Fragen der Übertragung von antibiotikaresistenten Bakterien zwischen Tieren und Menschen.

Das Fachgebiet von Wolfgang Witte umfasst vor allem Staphylokokken und Staphylokokken-Erkrankungen, insbesondere Infektionen durch Multi-resistente Stämme von Staphylococcus aureus (MRSA). Darüber hinaus beschäftigt er sich mit der molekularen Epidemiologie bakterieller Infektionserreger und Antibiotikaresistenz bei Bakterien.

Weblinks

 Lebenslauf (PDF; 64 kB) auf einer Ankündigung zur Vorlesung "Die mikrobiellen Infektionserreger und wir – wer wird das letzte Wort haben?" der Hochschule Harz, 2011.

Einzelnachweise

Mikrobiologe
Person (Wernigerode)
Deutscher
Geboren 1945
Mann


text:
Die Cohors II Aurelia Classica () war eine römische Auxiliareinheit. Sie ist durch Militärdiplome belegt.

Namensbestandteile
 Cohors: Die Kohorte war eine Infanterieeinheit der Auxiliartruppen in der römischen Armee.

 II: Die römische Zahl steht für die Ordnungszahl die zweite ( secunda). Daher wird der Name dieser Militäreinheit als Cohors secunda .. ausgesprochen.

 Aurelia: Die Ehrenbezeichnung bezieht sich auf Antoninus Pius, dessen Geburtsname Titus Aurelius Fulvus Boionius Arrius Antoninus war.

 Classica: Die Soldaten der Kohorte wurden bei Aufstellung der Einheit aus Angehörigen der Flotte (lat. classis) rekrutiert.

Da es keine Hinweise auf die Namenszusätze milliaria (1000 Mann) und equitata (teilberitten) gibt, ist davon auszugehen, dass es sich um eine Cohors quingenaria peditata, eine reine Infanterie-Kohorte, handelt. Die Sollstärke der Einheit lag bei 480 Mann, bestehend aus 6 Centurien mit jeweils 80 Mann.

Geschichte
Die Kohorte war in der Provinz Arabia stationiert. Sie ist auf Militärdiplomen für die Jahre 142 bis 145 n. Chr. aufgeführt.

Die Einheit wurde entweder durch Antoninus Pius (138–161) nach dem Bar-Kochba-Aufstand neu aufgestellt oder eine bereits zuvor bestehende Cohors classica milliaria wurde im letzten Jahr der Herrschaft von Hadrian (117–138) in die Cohors I Aelia Classica und die Cohors II Aurelia Classica aufgeteilt.

Standorte
Standorte der Kohorte sind nicht bekannt.

Angehörige der Kohorte
Angehörige der Kohorte sind nicht bekannt.

Siehe auch
 Liste der römischen Auxiliareinheiten
 Römische Streitkräfte in Arabia

Anmerkungen

Einzelnachweise

Kohorte (Hilfstruppe)


text:
2512 Тавастія (2512 Tavastia) — астероїд головного поясу, відкритий 3 квітня 1940 року.

Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,615.

Примітки

Див. також
 Список астероїдів (2501-2600)

Посилання

 Інформація про малі планети на сайті minorplanetcenter.net

Астрономічні об'єкти, відкриті 1940
Головний пояс астероїдів


text:
Bet Yehoshua railway station (, Taḥanat HaRakevet Beit Yehoshua) is an Israel Railways passenger station located in Beit Yehoshua and serves the village and the southern part of the city of Netanya, with its large industrial zones, as well as other small communities in the area.

Train service
The station mostly serves suburban trains on the Binyamina–Tel Aviv–Beersheba, Netanya–Tel Aviv–Rehovot and Netanya–Tel Aviv–Beit Shemesh suburban lines with a total of four stops at the station in each direction per hour at peak times and two stops at off-peak times.

Platform 1 is used for southbound suburban or intercity trains, while platform 2 is used for northbound suburban or intercity trains. The station is situated between Netanya Sapir railway station to the north and Herzliya railway station to the south.

A small spur rail exists north of platform 2, housing a rail maintenance vehicle.

Station layout
Platform numbers increase in an East-to-West direction

Ridership

References

External links
Israel Railways website

Railway stations in Central District (Israel)
Netanya


text:
Dedeleben is een plaats en voormalige gemeente in de Duitse deelstaat Saksen-Anhalt, en maakt deel uit van de Landkreis Harz.
Dedeleben telt 1.174 inwoners.

Plaats in Saksen-Anhalt
Voormalige gemeente in Saksen-Anhalt
Huy (Duitsland)


text:
Dhehasanulunboihuraa (ou Dhehasanu Lonu Bui Huraa) est une petite île inhabitée des Maldives. Elle comprend pas d'habitat permanent ou temporaire, mais bien une piste d'hélicoptère pour le transfert vers les hôtels des environs, dont sur sa plus proche voisine Maafushivaru.

Géographie
Dhehasanulunboihuraa est située dans le centre des Maldives, au Sud de l'atoll Ari, dans la subdivision de Alif Dhaal.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des îles des Maldives
 Liste des atolls des Maldives
 Subdivision administrative des Maldives

Atoll Ari
Île inhabitée aux Maldives
Alif Dhaal


text:
Na Bon (em tailandês: อำเภอนาบอน) é um distrito da província de Nakhon Si Thammarat, no sul da Tailândia. É um dos 23 distritos que compõem a província. Sua população, de acordo com dados de 2012, era de  habitantes, e sua área territorial é de 192,8 km².

O distrito foi criado em 13 de julho de 1981, a partir da divisão do distrito de Thung Song.

Na Bon