text:
Liu Shao (; 424 - 27 May 453), courtesy name Xiuyuan (), later known as Yuanxiong (元凶, meaning "prime murderer"), was briefly an emperor of the  Liu Song dynasty of China. He was Emperor Wen's crown prince who, after hearing that his father was going to depose him, staged a coup d'état and assassinated his father, taking over the throne, but was then defeated and killed by his brother Liu Jun, the Prince of Wuling, who took the throne.

As crown prince
Liu Shao's official birth date was on 28 February 426, when his father Emperor Wen (Liu Yilong) was already the emperor of Liu Song. However, official histories state that that was not his actual birth date—that he was born to his father and his mother Empress Yuan Qigui, Liu Yilong's wife, while Liu Yilong was still the Prince of Yidu under Liu Yilong's older brother Emperor Shao.  The reason why the birth date was falsified, the official accounts indicate, was because Liu Shao was conceived during the three-year period that Liu Yilong should have observed for his father Emperor Wu, during which he was supposed to abstain from sexual relations. He was Emperor Wen's oldest son.

The official accounts also contain another story about Liu Shao's birth—that when he was born, Empress Yuan looked at him, and then stated, "This child's appearance is unusual, and he will surely destroy his state and his home; I will not raise him."  She then wanted to put the child to death, but when Emperor Wen heard this, he ran to her bedchambers and saved the child.  (Modern historian Bo Yang doubted this account and believed that this story was invented after Liu Shao's deeds.)

On 14 May 429, Emperor Wen created Liu Shao crown prince.  In 438, he took the daughter of his deceased official Yin Chun (), Yin Yuying, as Crown Prince Shao's crown princess.  Around the new year 440, Crown Prince Shao assumed adult clothing, signifying adulthood.  At this point, he was described as handsome and studious, and he also was good at archery and horsemanship.  He liked having many guests in his household, and Emperor Wen granted whatever wish he wanted.  Around this time, Liu Shao also started to maintain a large guard corps for the crown prince's palace.

Liu Shao's mother Empress Yuan was initially Emperor Wen's favorite.  However, as years went by, she began to lose favor to Consort Pan.  Once, in order to test Emperor Wen, she had Consort Pan request an expenditure for her relatives that was six to 10 times larger than what he had previously approved for Empress Yuan's relatives—and Emperor Wen approved it readily.  From that point, she became resentful of Emperor Wen, and she grew ill with jealousy, but even in her illness she refused to reconcile with Emperor Wen.  In 440, she died, and thereafter Liu Shao resented Consort Pan and her son Liu Jun the Prince of Shixing.  Liu Jun, knowing this, carefully flattered and cultivated his relationship with Liu Shao, and the brothers became exceedingly close.

In 450, when Emperor Wen wanted to attack Northern Wei to recover the provinces south of the Yellow River lost during the reign of Emperor Shao (which Emperor Wen temporarily recovered in 430 but lost again in 431), Liu Shao, along with the generals Shen Qingzhi () and Xiao Sihua (), opposed the campaign, but they were not listened to.  When Emperor Taiwu of Northern Wei counterattacked late in the year and deeply advanced into Liu Song territory, reaching Guabu (瓜部, in modern Nanjing, Jiangsu), just across the Yangtze River from the Liu Song capital Jiankang.  At this time, however, Emperor Taiwu proposed that the enemies make peace by entering into marital relationships—have one of Emperor Wen's daughters marry one of his grandsons, and have one of his daughters marry Liu Shao's younger brothers, Liu Jun the Prince of Wuling (different character than the Prince of Shixing).  Liu Shao was in favor of the plan—reasoning that at that time his brothers Liu Jun and Liu Shuo () the Prince of Nanping, as well as his uncle Liu Yigong () the Prince of Jiangxia, were trapped in besieged cities behind the enemy lines—but the high-level official Jiang Dan () opposed—causing Liu Shao to be so angry that after the imperial council meeting, Liu Shao had the guards push Jiang down the stairs, almost killing Jiang.  He also suggested to Emperor Wen that Jiang and another high-level official, his cousin Xu Danzhi (徐湛之, the son of Emperor Wen's sister Liu Xingdi () the Princess Kuaiji), should be put to death for having supported the campaign.  Emperor Wen refused, stating that it was his own wishes that the campaign was launched, and that Xu and Jiang had merely not opposed it.  From this point on, a deep enmity developed between Liu Shao and Jiang and Xu.  As a result, Jiang and Xu further vigorously opposed the marriage treaty proposal, and it was never carried out.

In 451, Liu Shao had a hand in an uncle's death—that of Liu Yikang the former prime minister and Prince of Pengcheng.  Because Liu Yikang had been the center of many conspiracies (which he did not appear personally involved) to overthrow Emperor Wen and replace Emperor Wen with him, Emperor Wen had exiled Liu Yikang.  With Northern Wei forces still deeply in Liu Song territory, Emperor Wen was concerned that conspirators might yet try again, and Liu Shao, along with Liu Jun the Prince of Wuling and He Shangzhi () advocated putting Liu Yikang to death.  Emperor Wen therefore sent messengers to order Liu Yikang to commit suicide, and when he refused, he was suffocated.

Coup against Emperor Wen
Some time prior to 452, Liu Shao and Liu Jun the Prince of Shixing had become acquainted with the witch Yan Daoyu (), whose magical abilities their sister Liu Ying'e () the Princess Dongyang had believed greatly.  Because Emperor Wen was strict with his sons, he often rebuked Liu Shao and Liu Jun for errors in their behavior.  Initially, Liu Shao and Liu Jun requested that Yan use magical powers to plead to the gods and ghosts so that Emperor Wen would not hear their faults.  Later, Liu Shao and Liu Jun began to have Yan curse Emperor Wen to hasten his death, so that Liu Shao could become emperor.  By this point, the brothers had become so resentful of their father Emperor Wen that when they corresponded with each other, they referred to their father derogatorily as "that person", and referred to their uncle Liu Yigong the Prince of Jiangxia, who was the prime minister by this point, "flatterer."

In 452, however, news of Yan Daoyu's witchcraft leaked.  Liu Ying'e's servant girl Wang Yingwu (), who had served as liaison between Liu Shao, Liu Jun, and Yan, had previously carried on an affair with Liu Ying'e's servant Chen Tianyu (), who was involved in the witchcraft as well, before becoming a concubine of Liu Jun's assistant Shen Huaiyuan ().  Apprehensive that Shen would find out her prior sexual relationship with Chen, she persuaded Liu Shao to have Chen put to death.  Another servant, Chen Qingguo (), also involved in the witchcraft, became frightened that he would be killed as well, and therefore reported the plot to Emperor Wen.  Emperor Wen arrested Wang Yingwu and found correspondences from Liu Shao and Liu Jun regarding the witchcraft, and further found dolls used in the witchcraft; he then tried to arrest Yan as well, but Yan was nowhere to be found.  However, Emperor Wen did not have the heart to punish Liu Shao and Liu Jun, but merely rebuked them.

By spring 453, Yan was hiding under Liu Jun's protection, at Liu Jun's post at Jingkou (京口, in modern Zhenjiang, Jiangsu), living in the house of Liu Jun's servant Zhang Wu ().  Liu Jun was then to next become the governor of Jing Province (荊州, modern Hubei) with his post at Jiangling, and he brought Yan back to the capital Jiankang.  At this time, however, Emperor Wen had received reports that Yan was living at Zhang's house, and he had the house searched—and while Yan was not found there (since she had returned to Jiankang with Liu Jun), he was told that Yan was in Jiankang with Liu Jun.  Emperor Wen became exceedingly angry, believing that Liu Jun and Liu Shao were still involved with witchcraft.  He therefore considered deposing Liu Shao and forcing Liu Jun to commit suicide.  He secretly and intensely discussed the matter with Xu Danzhi, Jiang Dan, and Wang Sengchuo ().  The discussion became bogged down over who would replace Liu Shao as crown prince—with Jiang supporting his brother-in-law Liu Shuo the Prince of Nanping and Xu supporting his son-in-law Liu Dan () the Prince of Sui, and despite Wang's urging that the matter proceed quickly, Emperor Wen hesitated between Liu Shuo and Liu Hong () the prince of Jianping.  Meanwhile, despite the secrecy of the discussions, Emperor Wen told Consort Pan about the discussions, and she quickly informed Liu Jun, who then informed Liu Shao.  Liu Shao therefore planned a coup against his father.

Despite the opposition of Liu Shao's associate Yuan Shu (), the other associates supported Liu Shao's plan, and it proceeded.  Liu Shao, after forging an edict from Emperor Wen stating that his troops were to enter the palace to help guard against a rebellion, took over the defense of the palace, and he sent his guard Zhang Chaozhi () into Emperor Wen's bedchamber to assassinate him.  Liu Shao also had Xu, Jiang, Consort Pan, and a number of other associates of Emperor Wen put to death.  Liu Jun soon joined him at the palace, and the brothers then falsely announced that Emperor Wen had been killed by Xu and Jiang.  Liu Shao then took the throne.

Brief reign
Despite Liu Shao's false accusations against the now-dead Xu and Jiang, it soon became clear that it was he himself who had assassinated Emperor Wen.  Therefore, while the imperial officials, fearful of him, largely submitted to him, most of them were not truly loyal to him.  He had a number of cousins that he disliked put to death.

Liu Shao then issued a secret edict to Shen Qingzhi, ordering him to put Liu Jun the Prince of Wuling, who was then the governor of Jiang Province (江州, modern Jiangxi and Fujian), to death.  Shen, instead, showed the edict to Liu Jun and advocated that he start a rebellion to overthrow Liu Shao.  Liu Jun agreed, and was soon joined in his uprising by his uncle Liu Yixuan () the Prince of Nanqiao (then governor of Jing Province), Zang Zhi (臧質, then governor of Yong Province () in present-day northwestern Hubei and southwestern Henan)), and brother Liu Dan, Prince of Sui (then governor of Kuaiji Commandery along the southern shore of Hangzhou Bay), who further advocated that he take the throne.  Hearing that all these governors were against him, Liu Shao became apprehensive, and he put Jiankang under martial law, further putting his brothers and cousins who were in Jiankang under house arrest.  Meanwhile, he created his wife Crown Princess Ying empress and his son Liu Weizhi () crown prince.

Liu Shao, with good reasons, suspected that his father's officials would not be loyal to him, so he tried to befriend the generals Lu Xiu () and Wang Luohan (), entrusting them with military matters, while using his long-time associate Xiao Bin () as chief strategist and Empress Yin's uncle Yin Chong () as chief propagandist.  Xiao suggested that Liu Shao personally lead his fleet in battle against Liu Jun, whose fleet was smaller and unsuitable for a battle on the Yangtze River, or to defend the gorge at Liang Mountain (梁山, in modern Chaohu, Anhui).  However, secretly supporting Liu Jun, Liu Yigong suggested that Liu Shao remain at Jiankang and defend the city against Liu Jun's forces, using Qinhuai River (a small river that flowed south of modern city of Nanjing into the Yangtze) as the defense—a strategy that played into Liu Jun's strength of being able to use his army generals effectively on land.  Liu Jun was therefore able to reach Jiankang quickly.  Initially, Liu Shao's general Zhan Shu'er () suggested that he attack Liu Jun's general Liu Yuanjing () quickly, but Liu Shao failed to do so, but only attacked after Liu Yuanjing's camp was already secure.  Initially, however, his forces, under the commands of Xiao, Liu Jun the Prince of Shixing's father-in-law Chu Danzhi (), Lu, and Wang, made advances against Liu Yuanjing's forces.  However, Lu then sabotaged the battle plans by sounding a general retreat, and Liu Yuanjing routed Liu Shao's forces.  Lu and Chu then took the opportunity to surrender.  Liu Yigong also soon fled to Liu Jun's forces, and in anger, Liu Shao had Liu Yigong's 12 sons put to death.  Apprehensive of the situation in faced, Liu Shao could not think of other things to do but to sacrifice to two gods, commissioning them with great honors.

Five days later, Liu Jun himself arrived near Jiankang, and the next day, he took the throne as Emperor Xiaowu, while the battles continued.  Soon, Lu, now a Liu Jun general, crossed the Qinhuai River, and Liu Shao's forces collapsed.  Liu Jun's forces put the palace under siege, and Liu Jun the Prince of Shixing tried to persuade Liu Shao they could flee to East China Sea together, but Liu Shao declined.  Soon, the palace fell, and Liu Shao hid in a well but was found and captured.  Liu Jun had him publicly beheaded with his four sons.  His wife Empress Yin, his concubines, and any daughters he might have had were forced to commit suicide.  Liu Jun also ordered that Liu Shao be posthumously known as Yuanxiong (), meaning "prime murderer."

Family
Consorts and Issue:
 Empress, of the Yin clan of Chen (; d. 453), personal name Yuying ()
 Liu Weizhi, Crown Prince (; d. 453), first son
 Wang Yingwu (王鸚鵡) d. 453
 Unknown
 Liu Dizhi (; d. 453), second son
 Liu Binzhi (; d. 453), third son
 Fourth son (d. 453)
 A daughter (d. 453)

Ancestry

Notes

References

 Book of Song, vol. 99.
 History of Southern Dynasties, vol. 4 .
 Zizhi Tongjian, vols. 120, 121, 123, 125, 126, 127.

Liu Song emperors
426 births
453 deaths
People from Jingzhou
Patricides


text:
La font de la Sirena és una font ornamental que es pot trobar en el Parc dels Camps Elisis de Lleida.

Història
Abans de la Sirena hi havia una Nimfa, que datava de l'any 1864 amb la inauguració dels Camps Elisis i que després de la riuada de l'any 1982 es va deteriorar molt i es va canviar per la Sirena.

La Font de la Sirena data de finals de l'any 1982 i se'n desconeix l'autor, com la majoria de fonts ornamentals de Lleida. És representada una Sirena asseguda en una roca i pel cargol de mar li surt l'aigua. Està envoltada en un parterre ple de roses, que és conegut com a Parterre de la Font de la Sirena o Parterre de les Granotes.

Amb la reforma que es va fer dels Camps Elisis l'any 2007, es va treure l'aigua de la Font de la Sirena i es va posar pedres en lloc de l'aigua. Al febrer de l'any 2010, el grup municipal d'ICV, va portar al Ple Municipal: Iniciar els treballs pertinents perquè es recuperi el funcionament de la font de la Sirena dels Camps Elisis, que fou rebutjada, però la regidora d'Urbanisme, Marta Camps, va dir que es tornaria a mirar i el 8 de març del 2011 van començar els treballs d'arranjament de la Font de la Sirena, de la del Lleó i la de les Granotes o Nenúfars, i el 25 de març va provar-se, i el dia 5 d'abril de 2011 en funcionament definitiu.

Galeria d'imatges

Referències

Art de Lleida
Fonts de Lleida
Escultures públiques a Catalunya

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
is a Japanese video game developer. It was founded in December 2006. Koichi Ishii, known for his work on the Mana series of games by Square Enix, was hired as CEO and president of the company in April 2007. The company's name comes from the Italian phrase "diamante grezzo", meaning "a diamond in the rough".

Games

References

External links

Amusement companies of Japan
Video game companies of Japan
Video game development companies
Nintendo divisions and subsidiaries
Video game companies established in 2006
Japanese companies established in 2006
Software companies based in Tokyo


text:
J. Nelson Brown  was an American curler. He played third on the Detroit Curling Club team (from Detroit, Michigan, United States) during the World Curling Championships known as the 1963 Scotch Cup, where United States team finished with bronze medals.

In 1990 he was inducted to United States Curling Hall of Fame.

References

Year of birth missing (living people)
Living people
American male curlers
American curling champions


text:
Existen en Francia dos castillos que reciben el nombre de Castillo de Clermont:

 Castillo de Clermont (Alta Saboya)
 Castillo de Clermont (Loira Atlántico)


text:
La route 217 est une route secondaire de la Nouvelle-Écosse d'orientation ouest-est située dans le sud-ouest de la province, à l'ouest de Digby. Elle permet de relier cette ville au Digby Neck et à la Long Island. Elle traverse une région principalement agricole, et aquatique, alors qu'elle suit une presqu'île. De plus, elle mesure 64 kilomètres, et est asphaltée sur toute sa longueur.

Tracé
La route 217 débute à Freeport, à l'extrémité ouest de la presqu'île, au traversier vers Westport. Elle commence par suivre la presqu'île pour 40 kilomètres, traversant Tiddville notamment, puis en possédant un traversier reliant Tiverton à East Ferry. Elle continue de se diriger vers l'est en suivant la route 101 juste au nord, jusqu'à Digby, où elle se termine sur la route 303.

Intersections principales

Communautés traversées
Freeport
Central Grove
Tiverton
East Ferry
Tiddville
Little River
Mink Cove
Sandy Cove
Lake Midway
Centreville
Waterford
Rossway
Roxville
Seabrook
Digby

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

Route en Nouvelle-Écosse


text:
Petit ist ein französischer Familienname.

Familienname
 Adrien Petit (* 1990), französischer Radrennfahrer
 Alexis Thérèse Petit (1791–1820), französischer Physiker
 Alfred Le Petit (1841–1909), französischer Maler und Karikaturist
 Alfredo Petit Vergel (1936–2021), kubanischer Geistlicher, Weihbischof in San Cristobal de la Habana
 André Petit (1921–2021), französischer Politiker
 Antoine Petit (1722–1794), französischer Arzt, Anatom, Chirurg, Hochschullehrer und Enzyklopädist
 Antoni Martí Petit (* 1963), andorranischer Politiker
 Aurélia Petit (* 1971), französische Schauspielerin
 Buddie Petit (um 1895–1931), US-amerikanischer Jazzmusiker

 Christine Petit (* 1948), französische Medizinerin und Biologin
 Claude Le Petit (1638–1662), französischer Schriftsteller
 Didier Petit (* 1962), französischer Jazz-Cellist und Komponist
 Emmanuel Petit (* 1970), französischer Fußballspieler
 Ernest Petit (1888–1971), französischer General und Politiker (PCF)
 François Pourfour du Petit (1664–1741), französischer Anatom und Physiologe
 Frédéric Petit (Politiker, 1961) (* 1961), französischer Ingenieur und Politiker
 Friedrich Carl Petit (auch Friedrich Carl Le Petit; 1809–1854), dänisch-deutscher Autor und Übersetzer
 Gabrielle Petit (1893–1916), belgische Spionin
 Georges Petit (Zoologe) (1892–1973), französischer Zoologe und Wissenschaftshistoriker
 Hans Chemin-Petit (1902–1981), deutscher Komponist und Dirigent
 Hans Chemin-Petit der Ältere (1864–1917), deutscher Komponist
 Henriette Petit (1894–1983), chilenische Malerin
 Hyacinth Petit (1680–1719), belgischer Geistlicher, Weihbischof von Osnabrück
 Jacques Petit (1928–1982), französischer Romanist und Literaturwissenschaftler

 Joan Petit i Aguilar (1752–1829), spanischer Katalanist und Grammatiker

 Léo Petit (1923–2017), französischer Gitarrist

 Lucien Petit-Breton (1882–1917), französischer Radrennfahrer
 Manon Petit-Lenoir (* 1998), französische Snowboarderin
 Mélissa Petit (* 1990), französische Sängerin
 Michel Petit (* 1964), kanadischer Eishockeyspieler
 Nicolas Petit (1876–1953), luxemburgischer Architekt und Baubeamter
 Pascale Petit (geb. Anne-Marie Petit; * 1938), französische Schauspielerin
 Paul Petit (1914–1998), französischer Klassischer Philologe
 Philippe Petit (* 1949), französischer Hochseilartist

 Raymond Petit (1910–1990), französischer Mittelstreckenläufer
 René Petit (1899–1989), französischer Fußballspieler und Ingenieur
 Roland Petit (1924–2011), französischer Tänzer und Choreograf
 Traugott Wilhelm le Petit (1748–1800), deutscher Rechtsgelehrter

 Xavier-Laurent Petit (* 1956), französischer Autor

Künstlername
 Petit (Fußballspieler) (Armando Gonçalves Teixeira; * 1976), portugiesischer Fußballspieler

Siehe auch
 Dupetit

Familienname
Französischer Personenname


text:
Dianthus monspessulanus är en nejlikväxtart. Dianthus monspessulanus ingår i släktet nejlikor, och familjen nejlikväxter.

Blomman är skär eller vit.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 D. m. marsicus
 D. m. monspessulanus

Bildgalleri

Källor

Externa länkar

Nejlikor
monspessulanus


text:
Étienne Lalonde Turbide (sometimes Lalonde-Turbide, born 12 May 1989) is a Canadian fencer. At the 2012 Summer Olympics he competed in the Men's foil, but was defeated in the second round.

References

External links
 Étienne Lalonde-Turbide at Canada.com

1989 births
Living people
Canadian male fencers
Olympic fencers of Canada
Fencers at the 2012 Summer Olympics
Pan American Games silver medalists for Canada
Pan American Games bronze medalists for Canada
Pan American Games medalists in fencing
People from Verdun, Quebec
Sportspeople from Montreal
Fencers at the 2011 Pan American Games
Medalists at the 2011 Pan American Games
21st-century Canadian people


text:
Amil Shivji (nacido en 1990) es un cineasta tanzano. Sus películas suelen abordar las representaciones erróneas de África y su historia, así como el tema del neocolonialismo.

Biografía y carrera
Nacido en Dar es Salaam, las raíces de Shivi se remontan a Zanzíbar. Visitando a menudo la isla cuando era niño, se inspira con frecuencia en ella. Antes de lanzar su carrera cinematográfica, Shivji trabajó como periodista y presentador de radio. Es el fundador de Kijiweni Productions, una productora, y de Kijiweni Cinema.

Shivji lanzó su carrera con dos cortometrajes de ficción, Shoeshine (2013) y Samaki Mchangani (2014). Ambas películas participaron en varios festivales de cine internacionales, como el Festival Internacional de Cine de Rotterdam y el Festival Panafricano de Cine y Televisión de Uagadugú (FESPACO) en Burkina Faso.

En 2015, produjo el largometraje Aisha, también proyectado internacionalmente. La premiada ópera prima del cineasta, T-Junction (2017), inauguró el prestigioso Festival Internacional de Cine de Zanzíbar. En 2021, estrenó Vuta N'Kuvute (Tug of War), que se estrenó en el Festival Internacional de Cine de Toronto.

Filmografía

Cortometrajes

 2012: Who Killed Me
 2013: Shoeshine
 2014: Samaki Mchangani

Largometrajes

 2015: Aisha (productor)
 2017: T-Junction
 2021: Vuta N'Kuvute (Tug of War)

Referencias

Enlaces externos


text:
De Fermi-Diracstatistiek of Fermi-Diracverdeling is een model uit de kwantumfysica dan wel de statistische thermodynamica dat het te verwachten aantal fermionen beschrijft dat een bepaalde energie  heeft. Dit model is genoemd naar de natuurkundigen Enrico Fermi en Paul Dirac.

Formule
De Fermi-Diracstatistiek is opgebouwd uit de volgende formule:

Hierin geldt:
  is het aantal deeltjes in toestand i,
  is de energie van toestand i,
  is het aantal toestanden dat deze energie  heeft
  is de chemische potentiaal
k is de Boltzmannconstante
T is de absolute temperatuur.

Fermi-functie

Bij gangbare temperaturen kan de temperatuurafhankelijkheid van de chemische potentiaal  verwaarloosd worden en kan in plaats hiervan een temperatuuronafhankelijk fermi-niveau (genoteerd als ) gebruikt worden:

Voor  is een waarde van 1 genomen (ofwel iedere energie kan één deeltje 'bevatten'), dus het gaat hier om de bezettingsgraad van energieniveau E. Deze functie wordt de fermi-functie genoemd.

Zie ook
 Boson (deeltje)
 Bose-Einsteinstatistiek

Literatuur
 Charles Kittel, Introduction to Solid State Physics, Wiley, New York.

Kwantummechanica


text:
Scharifia procumbens — вид грибів, що належить до монотипового роду Scharifia.

Примітки

Джерела
 Petrak, F. 1955. Scharifia n.gen., eine neue Gattung der scolecosporen Sphaeriales. Sydowia. 9(1-6):448-450 — P.448.

Аскоміцети
Роди грибів


text:
Rangliste steht für:

 Rangordnung, auch Rangliste, Rangfolge oder Ranking, Reihenfolge vergleichbarer Objekte mit bewertender Sortierung
 Rangliste (Sport), Ermittlung von Rangordnungen einzelner Sportler oder Mannschaften über einen festgelegten Zeitraum
 Rangliste (DDR-Fußball), Rangordnungen von Spielern in der DDR-Zeitschrift Die neue Fußballwoche (1949–1992)
 Rangliste (Armee), Nachschlagewerk für und über das jeweilige Offizierskorps

Siehe auch:
 Weltrangliste (Leistungen, Platzierungen, Siege)

 Rangordnung (Begriffsklärung)
 Rangtabelle (russisches Kaiserreich)
 Rang (Begriffsklärung)


text:
Yves Moraine, né le  à Aix-en-Provence (Bouches-du-Rhône), est un avocat et homme politique français. Ancien maire du  de Marseille, il était président du groupe Les Républicains au conseil municipal de Marseille de 2014 à 2020.

Biographie

Vie professionnelle

Yves Moraine décroche une maîtrise Carrières judiciaires puis un DEA de Droit privé et prête le serment d'avocat le  au Barreau de Marseille.

En 2010, alors qu'il est Président du groupe UMP à Marseille, la presse révèle qu'il est l'avocat des taxis Marseille, épinglés pour un mélange des genres entre la Mairie, l'UMP et les sociétés de taxi. Ce revers met un terme à ses chances de devenir le successeur de Jean-Claude Gaudin.

Vie politique
Inscrit sur la liste de Jean-Claude Gaudin, Yves Moraine obtient son premier mandat lors de la campagne des élections municipales de 1995 : Chargé de la communication en tant qu'adjoint au Maire  des  et  , dont le siège est situé dans la jolie Villa Bagatelle.

Six ans plus tard, lors des élections municipales de 2001, il est élu conseiller municipal de Marseille toujours dans le même secteur. Jean-Claude Gaudin étant réélu maire de Marseille lors élections municipales de 2008, Yves Moraine devient le président du groupe majoritaire au conseil municipal.

Aux Municipales de 2014, Yves Moraine est en  sur la liste de Jean-Claude Gaudin pour les  et . Celle-ci récoltant 50,08 % des voix dès le premier tour, Yves Moraine devient maire de ces deux arrondissements, remplaçant Dominique Tian, qui devient premier adjoint au maire.

Lors des élections départementales de 2015 dans les Bouches-du-Rhône, il est candidat sur le canton de Marseille-12 en tandem avec Sabine Bernasconi, conseillère générale sortante et maire des  et  de Marseille. Ils sont élus au  tour avec 70,03% des voix. Au sein du conseil départemental, où la droite est devenue majoritaire, Martine Vassal lui confie la délégation de l'Administration générale et des Marchés publics ainsi que la présidence de la Commission d'Appel d'Offres.

Investi par son parti Les Républicains lors des élections législatives de 2017, il est candidat dans la  des Bouches-du-Rhône, qui comprend une partie du  de Marseille, et les  4e et 5e arrondissements. Il est battu dès le premier tour, n'arrivant qu'en troisième position, derrière Cathy Racon-Bouzon, candidate LREM et Hendrik Davi, candidat LFI.

Au lendemain de l'effondrement des immeubles de la rue d'Aubagne, sa présence à une soirée festive sur le thème du chocolat avec Laure-Agnès Caradec, adjointe à l'urbanisme, est vivement critiquée dans les médias.

Entre les deux tours des élections municipales 2020, il est impliqué dans la récupération de procurations , qui évitent de se déplacer au commissariat:   . En septembre de la même année, il passe 36 heures en garde à vue avec huit autres personnes dans l'enquête sur des soupçons de fausses procurations dans l'entre-deux-tours des municipales.

Notes et références

Liens externes

 Sa biographie sur le site des  et  de Marseille
Son profil sur le site doctrine.fr

Conseiller départemental des Bouches-du-Rhône
Maire membre de l'Union pour un mouvement populaire
Personnalité des Républicains
Maire de secteur de Marseille
Naissance en janvier 1970
Candidat aux élections législatives françaises de 2017
Naissance à Aix-en-Provence
Conseiller municipal de Marseille


text:
Alice Davenport, geboren als Alice Shepphard (New York, 29 februari 1864 - Los Angeles, 24 juni 1936) was een Amerikaanse actrice.

Levensloop en carrière
Davenport werd geboren als Alice Shepphard. Ze begon haar carrière in 1911. Op dat moment nam ze reeds de naam aan van haar ex-echtgenoot Harry Davenport. Davenport speelde vooral bij het begin van de Eerste Wereldoorlog veel rollen. Ze speelde vaak met hetzelfde kransje acteurs, zoals Roscoe Arbuckle, Mabel Normand, Mack Sennett en Charlie Chaplin. Met Chaplin speelde ze onder meer in The Star Boarder (1914), Mabel's Strange Predicament (1914) en Caught in the Rain (1914).

Davenport stopte met acteren in 1930, het tijdstip dat ongeveer samenviel met de intrede van de geluidsfilm. Ze overleed zes jaar later op 72-jarige leeftijd.

Externe link

Amerikaans acteur


text:
El Aeropuerto de Flores (en portugués: Aeroporto das Flores) , está situado en Santa Cruz das Flores, un municipio que se encuentra en la Isla de Flores, (Azores, Portugal). La compañía aérea SATA Air Açores realiza vuelos a las islas de Faial, Terceira y a la isla de Corvo.

Aerolíneas y destinos

Estadísticas

Véase también
 Anexo:Aeropuertos de Portugal
 Anexo:Aeropuertos de Europa

Enlaces externos
 Página oficial del Aeropuerto de Flores

 Información sobre el Aeropuerto de Flores (en inglés)

Flores
Santa Cruz das Flores


text:
Lőrinczi László (Pusztacelina, 1919. január 21. – Settimo San Pietro, 2011. december 18.) erdélyi magyar költő, író, műfordító, szerkesztő. Lőrinczi Ferenc (1884–1953) tankönyvíró fia. Lőrinczi Ferenc (1916–1980) sportszakíró öccse. Lőrinczi László felesége Liana Pasquali hárfaművész volt.

Életútja

A Református Kollégiumban érettségizett Kolozsvárt (1937), ugyanitt jog- és államtudományi doktorátust szerzett (1941), majd bölcsészeti és közgazdasági tanulmányokat végzett Olaszországban és itthon. Ügyvédjelölt, majd joggyakornok és albíró a kolozsvári törvényszéken (1942–46), az MNSZ művelődésügyi titkára Bukarestben (1946–49), az Állami Könyvkiadó szerkesztője (1949–51), a Romániai Magyar Szó és Művelődési Útmutató alapító munkatársa, nyugalomba vonulásáig az Új Élet bukaresti fiókszerkesztőségének vezetője. 1990-től a bukaresti Valóság munkatársa. Az 1998-ban Olaszországba, Szardínia szigetére költözött.

Munkássága

Szépírói munkássága

Első verse az Ifjú Erdélyben jelent meg (1935), ugyanitt egyik erdélyi szálláscsinálója a magyar népi irodalom irányzatának. Versekkel és prózával a Brassói Lapok, Erdélyi Helikon, Korunk, Ellenzék, Keleti Újság, Független Újság, Pásztortűz hasábjain jelentkezett, később az Igaz Szó, Utunk, A Hét, Előre munkatársa. Mint szépíró sajátos útijegyzeteivel tűnt fel, Itáliai napok, Lépések visszhangja, Hazatérés Lucaniából cím alatt megjelent köteteiben olasz, francia, spanyol, szovjetunióbeli, görög élményeit – saját szavaival "egy belső utazás állomásai"-t – eleveníti meg a mindenkori hazai összehasonlítások láttató erejével. Hol Salamon Ernő halálának körülményeit kutatja Ukrajnában (1968), hol a helyszíni nyomozó szenvedélyével vezeti el olvasóit Kuncz Aladár hadifogságának világába (Utazás a Fekete Kolostorhoz) vagy a hajdani betyárélet nyomdokait és peranyagát fedi fel történelmi-társadalmi esszé formájában Rózsa Sándor lóháton és gyalog cím alatt 'A Hét' 1978/45–49, újraközölve Interpress Magazin, Budapest, 1979/6–7). "Könyves révületből" szerzett Mediterrán mondóka című úti emlékezései az ókortól máig kapcsolódó irodalmi légkörben mutatják be az ó- és újkori görög világot (A Hét, 1987/15–23). Folytatásokban jelent meg a Mallorcai cseppek (A Hét, 1988/43) és ugyanitt a Papíruszcsónakon című egyiptomi naplója (1988/44–51).

Már 1957-ben megjelent A szerető című színjátékát Harag György vitte színre. A kolozsvári Magyar Színház számára írt két újabb darabja, A szökés (1986) és egy Galilei-dráma (1988) a diktatúra növekvő szigorának esett áldozatul. Az első "elméleti történet a Fekete Kolostorból"; Kuncz Aladár emlékezéseire épült, s I. felvonását közölte az Igaz Szó (1989/9). A II. és III. felvonását a Korunkból törölte a cenzúra.

Műfordítói tevékenysége

Jack London: Az utolsó mérkőzés című novelláskötete fordításakor (1954) a Piroska Ferenc álnevet használta.

Románból ültette át magyarba Ioan Slavici novelláit (1954), Francisc Munteanu A feleség című regényét (1955) és Mihail Sadoveanu négy művét. A Nyestfiak regénytrilógia fordításának (1956) nyelvezetéből Kakassy Endre "a krónikás román nyelv messziről jött dallamát" hallja kicsengeni, s eredetiként hat A balta (1960), A parasztkapitány (1969) és az Inasévek (1980) is. Hasonló remeklés George Călinescu (Egy furcsa lány, 1964) vagy Tudor Arghezi (Boldogasszony mosolya, 1972) regényeinek átültetése. A fordító mindenkor kiemelkedik a könyvtárhoz kötött műviségből, közvetlen személyi kapcsolatot teremtve felkutatja a szerzők életkörülményeit, s így tolmácsolása szinte a baráti megjelenítés erejével hat, például Arghezi és Sadoveanu bemutatása esetén. Irodalmi kitekintése olasz fordításaival szélesül ki: Giuseppe Ungaretti, Cesare Pavese, Salvatore Quasimodo verseit, Leonardo Sciascia regényét tolmácsolja. Hozzájárul ehhez az Alberto Moravia, Vasco Pratolini, Carlo Levi, Luigi Pirandello műveinek hazai magyar kiadásaihoz írt irodalmi értékeléseinek sorozata.

Értékes kísérlete Dante Isteni színjátékának pontos, szó szerinti fordítása: így elkészült a Pokol több éneke, ezek részint hazai (Utunk, Korunk, A Hét), részint magyarországi lapokban (Életünk, Népszabadság), valamint a Közvetítő c. gyűjteményes kötetben jelentek meg.

Fordított az orosz, francia, angol, spanyol és okszitán irodalom remekeiből is. Arghezi-Brecht-Quasimodo című többnyelvű antológiát adott ki (1963). Külön Arghezi-kötete: Szomjas vagyok (1980).

Szerkesztéseiről
Mint szerkesztő kétnyelvű kiadásban jelentette meg Arany János költeményeit (1960), Mihai Gafițával együtt állította össze A román irodalom kis tükre I. kötetét (1961), majd Majtényi Erikkel és Szász Jánossal közösen az Antologia literaturii maghiare I–IV. kötetét (1965–70).

Újabb élmények feldolgozása
Újabb afrikai utazásai során ismerkedett meg a berberek mint nagy nemzetiség kérdéseivel s ennek az élménynek a feldolgozásán dolgozott (1990-91).

Köteteiből

A szerető (színjáték három felvonásban, 1957)
Itáliai napok (1966)
Lépések visszhangja (1973)
Utazás a Fekete Kolostorhoz (1975)
Hazatérés Lucaniából (Kolozsvár, 1982)
Közvetítő (esszék, 1987)
A lehetetlen kísérlet: Pier Paolo Pasolini árnyékában (szerzői kiadás, Settimo San Pietro, 2002)
Sárból vétettél (regény, Kolozsvár, 2005)
A Rhapsody fedélzetén (regényes elbeszélés, Kolozsvár, 2006)
Négylevelű lóhere. Emlékező írások; Concord Media, Arad, 2007 (Irodalmi jelen könyvek)
Az alázat ünnepei. Válogatott műfordítások; Polis, Kolozsvár, 2010 (Solus eris)
Szomszédok (regény, Kolozsvár, 2010)
Üzenetek Erdélybe (esszék és jegyzetek, Kolozsvár, 2010)
Az alázat ünnepei (válogatott műfordítások, kétnyelvű kiadás, Kolozsvár, 2010)
Három dráma. A szerető; Kuncz Aladár tanár úr; Contra Galileum (Kolozsvár, 2011)
Utazás a Fekete kolostorhoz. Irodalomtörténeti riport; 3. bőv. kiad.; Polis, Kolozsvár, 2011 (Solus eris)

Jegyzetek

Források

Romániai magyar ki kicsoda : 1997. Nagyvárad, 1996. Lőrinczi László szócikkét lásd 367. p.
Máriás József: Solus eris (A 90 éves Lőrinczi Lászlóról)

További információk
Kakassy Endre: Sadoveanu magyarul. Korunk 1957/4.
Jánosházy György: Boszorkánykörben. Korunk 1958/4.
Pascu, Petre: Arghezi într-o nouă versiune maghiară. Viața Românească 1964/7.
Gáldi László: Romániai magyar fordítás-triptichon (Arghezi-Brecht-Quasimodo). Nagyvilág, Budapest, 1965/1.
Deák Tamás: Itáliai napok. Utunk, 1967/16.
Beke György: Tolmács nélkül. 1972. 290-305;
Beke György: Az író megbízólevele. A Hét, 1979/4.
Adonyi Nagy Mária: A gondolat útján. Utunk, 1973/22.
Franyó Zoltán: Lőrinczi László zarándokútjai a Fekete Kolostorhoz. Előre, 1975. április 6.
Bárczi Géza: Emlékek egy könyv olvasása közben. Irodalomtörténet, Budapest, 1976/1.
Balogh Edgár: Köszöntjük Transsylvanus Viatort. Igaz Szó, 1979/1.
Gálfalvi Zsolt: Özönvíz után avagy Harag György következetessége. A Hét, 1982/45.
Marosi Péter: Varázsolt naturalizmus. Utunk, 1982/46.
Páll Árpád: Ősbemutató – negyedszázad múltán. Új Élet, 1982/24.
Pomogáts Béla: Közírás, úti rajz. Élet és Irodalom, Budapest, 1984. január 27.
Szász János: Napló az óvárosi arszlánokról. A Hét, 1985/15.

Kapcsolódó szócikkek

Nem lehet-vita 1937-ben

Romániai magyar költők, írók
Magyar műfordítók
1919-ben született személyek
2011-ben elhunyt személyek
Magyar poliglottok


text:
The 2014 Cupa României Final was the 76th final of Romania's most prestigious knock-out competition. The final was played at the Arena Națională stadium, in Bucharest, between Steaua București and Astra Giurgiu. Astra Giurgiu won the trophy, for the first time in their history, with a 4-2 win in a penalty shoot-out. After 120 minutes, of regular play, the score was tied at a 0-0 draw.

Route to the Final

Match details

See also

 Supercupa României 2014

References

External links
 Official site
 Old official site

2014
2013–14 in Romanian football
FC Astra Giurgiu matches
FC Steaua București matches
Cupa Romaniei Final 2014


text:
ETNODIM (ЕтноДім) — українська компанія, що спеціалізується на виробництві сучасних вишиванок і торгівлі ними. Головний офіс розташований у місті Києві (вулиця Верхній Вал, 58/28).

Історія
Компанію заснував Андрій Черуха уб\2009 році, ще бувши студентом-культурологом Національного університету «Острозька академія». Навчаючись на другому курсі, він, разом із товаришем, створив інтернет-магазин, у якому продавалися вишиванки ручної роботи від майстрів із Західної України. Початковий бюджет проєкту склав 1000 гривень, при цьому на просування сайту було витрачено 200 гривень. Спершу в штат компанії входило лише двоє людей: програміст і сам Андрій Черуха, який працював як менеджер і кур'єр.

Упродовж першого тижня роботи компанії вдалося реалізувати чотири вишиванки. Через два місяці після запуску сайту програміст вийшов із бізнесу, Андрій залишився сам розвивати цю справу. Через пів року підприємець позичив декілька тисяч гривень у своїх батьків на розширення асортименту вишиванок. Інвестиція дозволила збільшити прибуток, який молодий бізнесмен реінвестував в товар для збільшення асортименту. До кінця першого року існування сайту покупці замовляли до десяти сорочок на тиждень.

Після закінчення університету Андрій Черуха перевіз компанію до Києва, що дозволило вдвічі збільшити прибуток. За рік ETNODIM зумів відкрити шоу-рум і збільшити штат співробітників. Після розширення компанії у 2012 році була відкрита власна майстерня і ETNODIM почав виробляти власні колекції одягу, потім був відкритий вишивальний і швейний цехи. Компанія стала виробляти не тільки вишитий одяг, а й товари для дому, домашній текстиль та взуття.

У 2016 році була спроба відкрити магазин у Дніпрі, який пізніше довелося закрити через нерентабельність.

Напередодні Дня Незалежності України 2016 року компанія розпочала акцію, умови якої передбачали отримання безкоштовної вишиванки за певну кількість «лайків» під репостом їхнього допису від ETNODIM у Facebook. Компанія не розрахувала на такий величезний ажіотаж, і впродовж декількох днів вона змушена була подарувати понад 650 вишиванок.

ETNODIM виконав свою обіцянку і подарував одяг усім учасникам, які виконали умови акції. Для того, щоб обробити всі запити від учасників та зв'язатись із переможцями конкурсу, компанія найняла додатково шістьох осіб. Таким чином, бренд ETNODIM подарував товару більше ніж на мільйон гривень.

У 2016 році ETNODIM зробив рекламну фотозйомку в Нью-Йорку, головною героїнею якої стала афроамериканська модель Роксі Монро.

До 2018 року в ETNODIM працювало близько 35 співробітників.

З першого дня повномасштабного вторгнення, компанія «Етнодім» спільними зусиллями зібрала понад 1 млн гривень на допомогу армії.

Продукція
ETNODIM є виробником та продавцем сучасних вишиванок з національним колоритом. Також компанія виготовляє гуді, футболки, сукні, пальто, халати, піжами, взуття та лляну постільну білизну. Крім того, в асортименті компанії є вишиванки ручної роботи від майстрів із Західної України.

Для постільних комплектів використовується лляна і однотонна сатинова тканина. Оскільки в Україні не виробляється необхідна для роботи тканина, компанія закуповує її в Білорусі та європейських країнах.

До Дня вишитої сорочки, бренд розробив ексклюзивну вишиванку з тризубом для президента України Володимира Зеленського.

До 90 % продажів компанії здійснюються через інтернет-магазин. Закордонні покупці складають 5-10 % від всіх продажів.

Примітки

Джерела

 «Етнодім»: вишиванка, яка розкриє жіночність  (16.02.2016). From-UA
 Діти у вишиванках: «Этнодом» про модному тренді в 2016 році  (16.02.2016) РБК-Україна
 Лиза Балагура. Звичаї Красної Маланки та сучасність у новій колекції ETNODIM  (17.01.2017). The Devochki
 Etnodim рассказал немного из истории вышиванки  (21.09.2017). Сегодня
 В большом городе: новая коллекция ETNODIM  (20.08.2018). Vogue
 Made in Ukraine: украинские бренды, которые создают платья-вышиванки  (16.05.2019). HDFashion & LifeStyle
 День вишиванки. 10 українських брендів національного одягу (16.05.2018). Новое Время

Інтернет-магазини
Виробники одягу України
Підприємства Києва
Засновані в Україні 2009


text:
Conchoecia magna är en kräftdjursart som beskrevs av Claus 1874. Conchoecia magna ingår i släktet Conchoecia och familjen Halocyprididae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Musselkräftor
magna


text:
St. Lawrence is a borough in Berks County, Pennsylvania, United States. The population was 1,809 at the 2010 census.

History
The John F. Lutz Furniture Co. & Funerary buildings was added to the National Register of Historic Places in 1996.

Geography
St. Lawrence is located in south-central Berks County at  (40.325814, -75.867418). It is bordered by the borough of Mount Penn to the west and by Exeter Township to the north, east, and south. The unincorporated communities of Pennside, Jacksonwald, and Reiffton border the borough on the northwest, east, and south, respectively.

According to the United States Census Bureau, St. Lawrence has a total area of , all  land.

Transportation

As of 2007, there were  of public roads in St. Lawrence, of which  were maintained by the Pennsylvania Department of Transportation (PennDOT) and  were maintained by the borough.

U.S. Route 422 Business and Pennsylvania Route 562 are the numbered highways serving St. Lawrence. PA 562 follows St. Lawrence Avenue from its western terminus at US 422 Business eastward through the heart of the borough, leading east to Boyertown. US 422 Business follows Perkiomen Avenue along a northwest-southeast alignment through the western edge of the borough. It continues west through Mount Penn into the city of Reading, and heads southeast to join mainline US 422 to continue on to Pottstown.

Demographics

As of the census of 2000, there were 1,812 people, 757 households, and 517 families living in the borough. The population density was 1,996.8 people per square mile (768.8/km2). There were 781 housing units at an average density of 860.7 per square mile (331.4/km2). The racial makeup of the borough was 95.47% White, 2.15% African American, 0.77% Asian, 0.06% from other races, and 1.55% from two or more races. Hispanic or Latino of any race were 1.82% of the population.

There were 757 households, out of which 31.4% had children under the age of 18 living with them, 54.8% were married couples living together, 9.0% had a female householder with no husband present, and 31.7% were non-families. 26.3% of all households were made up of individuals, and 11.8% had someone living alone who was 65 years of age or older. The average household size was 2.39 and the average family size was 2.90.

In the borough the population was spread out, with 24.3% under the age of 18, 5.5% from 18 to 24, 30.5% from 25 to 44, 23.5% from 45 to 64, and 16.3% who were 65 years of age or older. The median age was 38 years. For every 100 females there were 93.0 males. For every 100 females age 18 and over, there were 86.9 males.

The median income for a household in the borough was $47,400, and the median income for a family was $56,679. Males had a median income of $37,583 versus $27,539 for females. The per capita income for the borough was $22,088. About 4.5% of families and 6.6% of the population were below the poverty line, including 12.1% of those under age 18 and 5.1% of those age 65 or over.

More information
Incorporated in 1927, the borough is named for the St. Lawrence Woolen Mill, founded by William Brumbach, which once operated in town. St. Lawrence was previously known as Esterly, named for Frank Esterly, the keeper of the defunct Black Bear Hotel.

The Oley Turnpike ran through the town, which was the last privately owned toll road in Pennsylvania.

References

External links

 Borough of St. Lawrence official website

Populated places established in 1927
Boroughs in Berks County, Pennsylvania


text:
Robert Bowers (born 19 August 1959), better known as Barney Bowers, is a former professional footballer who played as a midfielder for Derby County, Cliftonville, Ards and Glentoran.

He has won every medal possible in the Irish League during his career for Glentoran, where he played from 1981 to 1995. He is also in the club's top 10 players in terms of appearances, ranking 7th, and is one of 27 players to score over 100 goals for the club.

Early years and family
Robert Bowers is the second child of George "Geordie" Bowers (1933–2012) and Christina Bowers (1938–1987). He was born on the 19 August 1959. He has three sisters and three brothers. He grew up in east Belfast. He was given the nickname Barney by friends and family, which he became better known by.

Career

Early career (1978–1981)
As an 18-year-old Barney was a part of the Glentoran scouting network, only to be signed by Cliftonville. Derby manager Tommy Docherty signed him for £25,000.

Despite an offer from Swindon Town, Barney opted to return to Belfast, and join his boyhood favourites at The Oval in August 1981.

Glentoran (1981–1995)
Bowers made his debut in a match against Dundalk at home in August 1981, which finished 0-0.

Despite missing so much Barney still amassed over 500 appearances for Glentoran after joining from Derby County in August 1981, but for those two broken legs and a fractured cheekbone Barney would have been the record holder for Glentoran appearances.

In 1992 he led Glentoran to the League title, the only medal he had previously not won in the Irish League, having missed out on a medal during their double year, when out with a broken leg.

As of 2019, he is 7th place on the list of most appearances for Glentoran with 524. This also means he is a member of the 250 Club. He is also on the list for top goal scorers with 108.

Ards (1995–1997)
Bowers scored Ards only goal in their 1997 UEFA Intertoto Cup campaign.

He is the record holder for European appearances for a Glentoran player & Irish League player, with a number of appearances for Ards in Europe towards the end of his career.

Retirement from league football
Since retiring from league football, Bowers has still appeared in charity games. In July 2008, the Glentoran Legends team was set up, in which Barney has been a part of since the first match.

Personal life
Bowers lives in Belfast, Northern Ireland with his wife. He has two sons.

Career statistics

Honours
Glentoran
 IFA Premiership: 1991–92
 Irish Cup: 1989–90
 Irish League Cup: 1988–89, 1990–91
 County Antrim Shield: 1984–85, 1986–87
 Irish FA Charity Shield: 1992–93 (shared with Glenavon)
 Gold Cup: 1982–83, 1986–87, 1991–92, 1994–95
 Ulster Cup: 1981–82, 1982–83, 1983–84, 1988–89, 1989–90
 Floodlit Cup: 1989–90

Notes

1959 births
Living people
Ards F.C. players
Cliftonville F.C. players
Derby County F.C. players
Glentoran F.C. players
NIFL Premiership players
Association footballers from Northern Ireland
Expatriate footballers in England
Association footballers from Belfast
Irish League representative players
Association football midfielders


text:
Daughtry is the debut album by American rock band Daughtry, released on November 21, 2006, by RCA Records. The band is fronted by American Idol fifth season-finalist Chris Daughtry. The release is the fastest-selling debut rock album in Soundscan history and the band's bestselling record.

Background and production
"Breakdown", as it appears on Daughtry, is actually a rewrite and combination of two songs previously recorded by Chris Daughtry's former hard rock/alternative metal band, Absent Element. The songs "Conviction" and "Break Down" appeared on the EP Uprooted.

Promotion and release
The first single released from the album is "It's Not Over", and fellow Idol contestant  Ace Young, producer Gregg Wattenberg, and Course of Nature frontman Mark Wilkerson are credited as co-writers. On December 25, 2008, the song was nominated for Best Rock Song and Best Rock Performance by a Duo or Group with Vocals at the 50th Annual Grammy Awards.
In 2007, WWE used "There and Back Again" as the theme song for their April pay-per-view Backlash. In the same year, the song "Feels Like Tonight" was used for their annual Tribute to the Troops special.

Singles
"It's Not Over" led the album release and proved to be a success, reaching the top five on multiple charts, including the U.S. Billboard Hot 100, where it peaked at number four.

The next single, "Home", joined "It's Not Over" on the Billboard Hot 100, peaking at number five and making Daughtry the first debut album by an Idol contestant to contain two top-five Hot 100 singles. Meanwhile, "What I Want" was released as the second single (the third overall) instead of "Home", and reached the top ten on Mainstream Rock, peaking at number six.

The band's fourth single, "Over You", was released to Top 40 and Hot AC radio on July 24, 2007, peaking in the top twenty of the Hot 100.  "Crashed" (the fifth overall single), was released in place of "Over You" on rock stations on September 10, 2007.

The sixth single from the album, "Feels Like Tonight", was released on January 8, 2008. The song became a top forty Hot 100 hit for the band, peaking at number 24. The seventh and final single, "What About Now", was released on July 1, 2008. However, the song reached the top twenty of the Hot 100 over two months before its release, making it the band's fourth top twenty hit off the album on the chart.

Critical reception

Critical response to Daughtry was mixed: while many critics felt that the album was generally pleasing and the first real "rock" album from American Idol alumni, others felt it was unoriginal and too commercial.  While Ken Barnes of USA Today conceded that Chris Daughtry has "strong pipes and palpable angst", overall he found the band "generic", calling them "FuelNickelStaindback". People magazine found the album "a solid if not spectacular effort that at the very least proves that Chris Daughtry is not just another Idol also-ran." Christian Hoard with Rolling Stone said that "[Chris] Daughtry gets points for not courting soccer moms, but just because he can howl like a motherfucker doesn't mean he's not a cheeseball". In a mixed review, Billboard said the album "is music tailor-made for ill-conceived radio formatting, music for consumers whose taste has already been well-established if not preprogrammed", then added, "But [Chris] Daughtry sure does sing his butt off". Stephen Thomas Erlewine of Allmusic awarded the album three-and-a-half stars out of five, calling it "a debut that's not only a lot more credible than any American Idol-affiliated rock album should be, but it's a lot easier to digest than most of its ilk".

The record won an American Music Awards in 2007 for Favorite Pop-Rock Album. It was nominated for four 2008 Grammy Awards: Best Rock Album, Best Rock Song for "It's Not Over", Best Pop Performance by a Duo or Group with Vocals for "Home", and Best Rock Performance by a Duo or Group with Vocals for "It's Not Over"; the album did not win any.

Commercial performance
Competing with a flurry of releases during its opening week (Jay-Z, The Beatles, Johnny Cash, and others), Daughtry proved to be commercially viable. The album debuted at number two on the U.S. Billboard 200, behind Jay-Z's Kingdom Come. It sold approximately 304,000 copies in its first week.

The album reached number one on the Billboard 200, with 65,000 copies sold in its ninth week on the chart, for the issue dated February 3, 2007, becoming the first album from an Idol alumnus to top the Billboard 200 since Ruben Studdard's Soulful in December 2003. The following week, the album fell to number three on the chart, but its sales increased to 80,000. The record remained at number three and sold nearly 80,000 copies in each of the subsequent three weeks. After this, sales increased to 102,000 copies, but the album dropped to number 9 on the Billboard 200; in the following week, the album climbed to number 2 on the Billboard 200 and sold 84,000 copies. In the next week, its fifteenth on the chart, it climbed back to the number-one spot. It was then certified Double Platinum on March 7, 2007. The album was released in the UK on August 20 and debuted at number thirteen.

For the chart week of June 30, 2007, the album was certified 3× Platinum. It stayed in the top 10 of the Billboard 200 for 27 of the first 28 weeks of its release.

The deluxe version of the album was released on the chart week of September 9, 2008 and brought a 95% leap to the previous week.

Daughtry is the only debut album in the history of SoundScan to have stayed in the top 200 for 575 weeks. The record had sold 5,040,000 units in the US as of December 2015 and has been certified six-times platinum by the RIAA in 2019. It spent a total of 148 weeks in the Top 40.

Track listing

  Joshua Hartzler is not credited in liner notes but is registered under BMI for co-writing "What About Now".

Personnel
Credits from album liner notes and AllMusic.

Vocals
 Chris Daughtry – lead vocals

Instruments

 Howard Benson – keyboards
 Paul Bushnell – bass
 Chris Chaney - bass on "What About Now"
 Josh Freese – drums
 Brent Smith - guitar on "There and Back Again"
 Samuel Formicola – viola
 Endre Granat – violin
 Jonathan Karoly – cello
 Victor Lawrence – violin
 Songa Lee – violin
 Jason Lippman – cello
 Jamie Muhoberac – keyboards on "What About Now" and "Feels Like Tonight"
 Cheryl Norman – violin
 Grace Oh – viola
 Alyssa Park – violin
 Phil X – lead and rhythm guitars
 Mike Robertson – violin
 Slash – lead guitar on "What I Want"
 Josefina Vergara – violin
 Dave Walther – viola

Production

 Howard Benson – producer, programming
 Paul DeCarli – digital editing
 Simon Fuller – manager
 Pete Ganbarg – A&R
 Hatsukazu "Hatch" Inagaki – assistant engineer
 Ted Jensen – mastering
 Deborah Lurie – string arrangements
 Nik Karpen – assistant
 Chris Lord-Alge – mixing
 Sterling McIIwaine – manager
 Paul Pavao – assistant
 Mike Plotnikoff – engineer, mixer
 Casey Stone – string engineer
 Marc VanGool – guitar technician

Imagery
 Frank Hawkins – art direction
 Frank W.3 Ockenfels – photography

Chart positions

Weekly charts

Year-end charts

Decade-end charts

All-time charts

Certifications and sales

Release history

Notes

References

External links
 Soundfires.com review of "Home"

2006 debut albums
Daughtry (band) albums
Albums produced by Howard Benson
RCA Records albums
19 Recordings albums


text:
The 2021 Louisville Cardinals women's soccer team represented University of Louisville during the 2021 NCAA Division I women's soccer season.  The Cardinals were led by head coach Karen Ferguson-Dayes, in her twenty-second season.  They played home games at Lynn Stadium.  This was the team's 37th season playing organized women's college soccer and their 8th playing in the Atlantic Coast Conference.

The Cardinals finished the season 7–7–2 overall and 3–6–1 in ACC play to finish in eleventh place.  The team did not qualify for the ACC Tournament and were not invited to the NCAA Tournament.

Previous season

Due to the COVID-19 pandemic, the ACC played a reduced schedule in 2020 and the NCAA Tournament was postponed to 2021.  The ACC did not play a spring league schedule, but did allow teams to play non-conference games that would count toward their 2020 record in the lead up to the NCAA Tournament.

The Cardinals finished the fall season 4–5–0, 4–4–0 in ACC play to finish in a tie for sixth place.  They were awarded the sixth seed in the ACC Tournament based on tiebreakers.  In the tournament they lost to Virginia in the Quarterfinals.  The Cardinals finished the spring season 1–2–0 and were not invited to the NCAA Tournament.

Squad

Roster

Team management

Source:

Schedule

Source:

|-
!colspan=6 style=""| Exhibition

|-
!colspan=6 style=""| Non-Conference Regular Season

|-
!colspan=6 style=""| ACC Regular Season

Rankings

References

Louisville
Louisville
2021
Louisville women's soccer


text:
Hadrurochactas odoardoi est une espèce de scorpions de la famille des Chactidae.

Distribution
Cette espèce est endémique de l'État de Bolívar au Venezuela. Elle se rencontre à Cedeño à  d'altitude sur le Sarisariñama

Étymologie
Cette espèce est nommée en l'honneur de Odoardo Ravelo.

Publication originale
 González-Sponga, 1985 : Tres nuevas especies de arácnidos de Venezuela (Scorpionida. Chactidae, Buthidae). Memoria de la Sociedad de Ciencias Naturales La Salle, , , .

Liens externes
 The Scorpion Files : Jan Ove Rein, Trondheim, Norwegian University of Science and Technology

Notes et références

Chactidae
Espèce de scorpions (nom scientifique)
Faune endémique de l'État de Bolívar


text:
Kryptisk skogsfalk (Micrastur mintoni) är en fågel i familjen falkar inom ordningen falkfåglar.

Utbredning och systematik
Fågeln förekommer i regnskog i Brasilien och nordöstra Bolivia. Den behandlas som monotypisk, det vill säga att den inte delas in i några underarter.

Status och hot
Arten har ett stort utbredningsområde, men tros minska i antal, dock inte tillräckligt kraftigt för att den ska betraktas som hotad. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar arten som livskraftig (LC).

Noter

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Skogsfalkar
Fåglar i neotropiska regionen


text:
Kidar Nath Sahani (24 October 1926 – 3 October 2012) was a governor of the Indian states of Sikkim (2001–02) and Goa (2002–04). He was a pracharak of the Rashtriya Swayamsevak Sangh (RSS) and a leader of the Bharatiya Jana Sangh and Bharatiya Janata Party. He lived in Delhi, though he was born in Rawalpindi, British India, having migrated here following the Partition. He worked for the rights and rehabilitation of the refugees and a leading political figure in Delhi of the right wing Jana Sangh party. He died at the age of 85 at Delhi.

Sahani had served as Mayor of Delhi and Chief Executive of the Delhi Metropolitan Council. He was a swayamsewak of the Rashtriya Swayamsewak Sangh and played a key role in the growth of the Sangh and the Bharatiya Janata Party in Delhi. During Emergency, Sahani went underground and later escaped abroad from where he worked against the Indira Gandhi government. Post Emergency, he became a leading figure in Delhi municipal politics, going on to become Deputy Mayor, Mayor and Chairman of the Standing Committee of the Municipal Corporation of Delhi. He also served as the President of the Delhi State Unit of the Bharatiya Janata Party.

Kidar Nath Sahani served as Governor to the states of Sikkim and Goa during the NDA regime but was dismissed from office in 2004 after the UPA government was formed on charges of misuse of office and because of his RSS background.

References

External links

People from Delhi
Governors of Goa
Governors of Sikkim
1926 births
2012 deaths
Mayors of Delhi
Bharatiya Jana Sangh politicians
Rashtriya Swayamsevak Sangh pracharaks
Delhi politicians
Bharatiya Janata Party politicians from Delhi


text:
Smittia nigrita är en tvåvingeart som först beskrevs av Maurice Emile Marie Goetghebuer 1939.  Smittia nigrita ingår i släktet Smittia och familjen fjädermyggor.

Artens utbredningsområde är Belgien. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Fjädermyggor
nigrita


text:
Cytheropteron dominicanum är en kräftdjursart som beskrevs av Bold 1988. Cytheropteron dominicanum ingår i släktet Cytheropteron och familjen Cytheruridae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Musselkräftor
dominicanum


text:
The All Nepal Trade Union Congress (ANTUC) was formed in 1946 and was the first trade union to ever exist in Nepal. The union was formed by a mixture of communists and socialists, the latter group leaving in 1950 to form the Nepal Workers Union (Majdoor Sabha), however they received little support.

In 1947, the Biratnagar Workers Union (BWU) was formed and although this was initially seen as a threat to the ANTUC, the union was reorganised in 1950 and in 1951 merged with the BWU. The ANTUC served as the primary body representing Nepalese workers until 1960 when the Panchayat system was implemented and unions banned.

In 1979, unions were once again legalised but by this time ANTUC had disintegrated to be overtaken by the Nepal Independent Workers Union amongst others.

Notes and references

National trade union centers of Nepal
Trade unions established in 1946
Trade unions disestablished in 1960
1946 establishments in Nepal


text:
Мориц Алфонс Щюбел () е германски изследовател, геолог и вулканолог.

Биография

Произход и ранни години (1835 – 1868)
Роден е на 26 юли 1835 година в Лайпциг, Германия. Завършва химия и минералогия в Лайпцигския университет. Първите си пътешествия предприема по вулканите на островите Зелени нос, Мадейра, Санторин и Канарските острови.

Изследователска дейност в Южна Америка (1868 – 1877)

От 1868 до 1876 година, заедно с Вилхелм Райс, изследва високопланинските вулкански райони на Южна Колумбия и Еквадор. Изследва средните участъци на Източните Кордилери в Колумбия. През 1869 година изследва Централните Кордилери (между реките Каука на запад и Магдалена на изток). През 1870 – 1872 година изследва вулканите в Северен Еквадор, като изкачва вулкана Чимборасо (6262 м), а през 1873 година – Котопахи (5897 м). През 1872 – 1874 година изследва провинция Риобамба в Еквадор. През октомври 1874 година от Гуаякил стига до Каляо, а през 1875 година тръгва на север към Пакасмайо, където провежда археологически разкопки. От там продължава на изток, като пресича Централните Кордилери на Перуанските Анди и по реките Майо, Уаляга, Мараньон и Амазонка през 1876 се спуска до Белен.

От Белен, вече самостоятелно по море, стига до Буенос Айрес. Пресича Южна Америка от Буенос Айрес до Сантяго де Чиле. От там продължава на север, достига до оазиса Такна (в най-южната част на Перу), от където се изкачва в Централноандийската Пуна и изследва вулканите в хребета Кордилера Реал, простиращ се на югоизток от езерото Титикака и масива Илямпу (6882 м). През 1877 година през САЩ се завръща в Германия.

Освен геоложки и вулканоложки изследвания Щюбел и Райс извършват множество точни астрономически измервания, чрез които значително подобряват картата на Южна Америка. Паралелно с това провеждат метеорологични наблюдения, етнографски, археоложки и зооложки изследвания. Всичкия събран от тях материал се пази в етнографския музей в Лайпциг.

Следващи години (1877 – 1904)
След завръщането си Щюбел и Райс и издават няколко обемисти тома за изследваните от тях вулкани, които не са загубили своето значение и актуалност: "Skizzen aus Ecuador" (Berlin, 1886), "Indianertypen aus Ecuador und Colombia" (Berlin, 1888), "Kultur und Industrie südamerikanischer Völker" (B.1 – 2, Berlin, 1889), "Die Vulkanberge von Ecuador geologisch-topographisch aufgenommen und beschrieben" (1897).

Умира на 10 ноември 1904 година в Дрезден, Германия, на 69-годишна възраст.

Източници

 Магидович, И. П., История открытия и исследования Центральной и Южной Америки, М., 1965, стр. 365 – 367.
 Панайотов, И. и Р. Чолаков, Календар на географските открития и изследвания, София, 1989, стр. 142.

Германски изследователи
Изследователи на Южна Америка
Германски ентомолози
Германски геолози
Възпитаници на Лайпцигския университет
Родени в Лайпциг
Починали в Дрезден


text:
Thoracostoma unifenestratum är en rundmaskart som beskrevs av Allgen 1959. Thoracostoma unifenestratum ingår i släktet Thoracostoma och familjen Leptosomatidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Rundmaskar
unifenestratum


text:
Спа́со-Преображе́нський собо́р, або Спа́ський собо́р у Чернігові — одна з найстаріших збережених монументальних кам'яних будов України, головна споруда Чернігівського князівства. Пам'ятка давньоруського зодчества. Зала храму є чи не найкращою в Україні для звучання голосу.

Історія
Після смерті Володимира Святославича, в 1015 році почалися часи князівських чвар та ворожих нападів. Мир настав тільки після того, як Ярослав Володимирович та Мстислав Володимирович поділили між собою землі. У перші десятиліття князювання Ярослава великого будівництва в Києві не проводилося. На противагу цьому в Чернігові, який був центром князівства в якому правив Мстислав починається спорудження князівського центру. Дослідники припускають, що князь багато в чому наслідував свого батька Володимира. Ще будучи князем у Тмуторокані, 1022 року Мстислав побудував Богородичну церкву, можливо взявши за взірець Богородичну Десятинну церкву в Києві. Під час Тмутороканської експедиції 1952 року археолог Борис Рибаков дослідив залишки кам'яної церкви, яка за своїми технічними та архітектурними характеристиками була дуже схожа на Десятинну церкву в Києві. Таким чином, можна припустити, що це і була та сама Богородична церква, адже інших кам'яних споруд знайдено не було.

Близько 1030 року Мстислав Володимирович починає будівництво Спасо-Преображенського собору. Про його спорудження можна дізнатися з рядків літопису, що описує під 1036 роком смерть Мстислава: ,,Мстислав пішов на полювання. Розхворівся і помер. І поклали його в церкві у святому Спасі, адже він сам його заложив і за його часу були стіни його возведені на висоту вершника, який сидів на коні з піднятою рукою''.

За припущенням дослідників тіло Мистислава було поховане в склепі, який розташовувався в лівій прибудові собору.

Будівництво собору було завершене сином Ярослава Мудрого Святославом, який після смерті Мстислава очолив Чернігівське князівство.

Під час татаро-монгольської навали собор зазнав руйнувань, зокрема було частково зруйновано склепіння та знищено бані.
Спасо-Преображенський собор стояв у центрі палацових будов княжого «стольного граду» і був також усипальницею князів.

Архітектура
У плані — прямокутник, поділений двома рядами опорних стовпів на три нави, завершені на сході трьома півкруглими апсидами, з 5-ма банями. Об'ємно-просторова композиція собору надавала йому оригінальну форму піраміди. Архітектурні форми собору спокійні та урочисті. Центральні частини фасадів високо здіймаються над боковим та просторово виділяється архітектурний хрест. Площини фасадів стримано членуються пілястрами, які в другому ярусі мають складний профіль. Фасади прикрашено численними орнаментами з цегли. Тут і своєрідні «віяла», і шахові візерунки, і хрести, і «сонечка». Середню частину західного фасаду членує великий пояс меандру. Особливо багато прикрашені візерунками та орнаментами з цегли центральний барабан та башта.

Всередині собору бокові відгалуження просторового хреста відокремлені від підкупольного простору трифоріями, що спираються знизу на мармурові колони. Мармурові колони поставлені на профілійовані бази і завершуються стилізованими іонійськими капітеліями з овочевим орнаментом. Подібні капітелі відомі в Херсонесі, в ряді візантійських споруд.

З південного та північного боків собору згодом були прибудовані каплиці-усипальниці, де ховали князів Чернігівської династії. На жаль, нині невідомо про те, наскільки Спаський собор наслідував архітектуру Десятинної церкви. Невідомо також, яким його задумував Мстислав Володимирович. Будівництво собору після його смерті було на певний час припинене, оскільки на бокових фасадах видно, що після другого поверху мурування має дещо інший характер. Не виключена можливість того, що мармурові колони, які можна побачити всередині храму були також і в Десятинній церкві, а під головними стовпами у церквах Тмуторокані та Івана Предтечі в Керчі. Цікаво те, що цей характерний для візантійського будівництва 10-11 ст. прийом в давньоруській архітектурі більше не повторюється. Крім візантійських столичних константинопольських споруд складний тип хрестовокупльної системи зустрічається в храмах 10 ст. в Болгарії та Абхазії. Певними аналогіями Спасо-Преображенського собору за планом є деякі будови Константинополя.

Перебудови і реставраційні заходи
Перша капітальна реставрація була проведена за ініціативи чернігівського єпископа Лазаря Барановича у 60-і роки XVII ст. Окрім відновлювальних робіт велись і перебудови. Так, доведену до аварійного стану, хрещальню знесли, а замість неї прибудували праву башту. Замість напівсферичних куполів на обох баштах встановили шпилі, які до сьогодні є характерною особливістю собору.

1795-98 ніжинськими майстрами С. Волощенком та С. Білопольським за проектом архітектора Івана Яснигіна було виготовлено розкішний іконостас. Іконостасні роботи виконувалися борзнянським священиком Тимофієм Мізком. Іконостас також був декілька разів перероблений. На місце усипальниць добудовано тамбури з бароковими декоративними фронтонами, збудовано бокові закомари: надбудовано північну і добудовано південну (на місце хрещальні) башти, завершені високими шпилями.

1814 р. за ініціативою єпископа Михаїла Десницького складено проект розпису інтер'єру храму, який так і не був реалізований. Натомість у життя був втілений спрощений проект єпископа, який виконав художник Я. Юринов з помічниками. Тоді, через недбалість майстрів, було частково замальовано фрески 11 століття. Після цього стінопис ще кілька разів поновлювався.

1818 р. за проектом архітектора Антона Карташевського біля західного, північного та південного порталів було зведено просторі тамбури, а в кінці 19 ст. позолочено верхи. Після таких змін собор фактично і набув сучасного вигляду.

Від давнього декоративного оздоблення собору збереглися різьблені шиферні парапети на хорах, деякі фраґменти фресок з 11 століття (серед інших зображення святої Теклі, що зберігалося в музеї, загинуло 1941); підлогу з шиферних інкрустованих мозаїчних плит прикрито керамічними.

Дослідження
1923 організовано масштабні архітектурно-археологічні дослідження Спасо-Преображенського собору в Чернігові. Їх проводила група видатних українських науковців: Микола Макаренко, Іван Моргилевський, Володимир Євфимовський.

Сучасний стан
Частина багатої колись золотої і срібної церковної утварі зберігається в Чернігівському історичному музеї. З 1967 Спасо-Преображенський собор входить до складу Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів стародавній».

Богослужіння в храмі відправляють клірики Української православної церкви (Московського патріархату).

Зображення Спасо-Преображенського собору використовується чернігівським пивзаводом як бренд місцевого алкогольного напою.

Додаткові факти
У серпні 1914 року у Спаському соборі майбутній український письменник Аркадій Казка за дорученням майбутнього знаного поета та політика Василя Елланського прийняв присягу на вірність Братству самостійників у юнака-гімназиста Романа Бжеського.

Галерея

Див. також
 Список давньоруських архітектурних споруд домонгольського періоду
 Архітектура Візантійської імперії
 Креслення архітектора
 Реставрація (мистецтво)

Примітки

Посилання
 3D-модель Спасо-Преображенського Собору (Google Earth)
 Сайт про місто Чернігів

Література
 Коваленко В. П. Спаський собор у Чернігові  //

 Напис першої половини ХІ ст. на Спасо-Преображенському соборі в Чернігові // Німчук В.Історія української мови. Хрестоматія Х-ХІІІ ст.  — Житомир: Полісся, 2015. — С. 31—32.
 Бережков М. Н. К истории Черниговского Спасского собора / М. Н. Бережков. — М. : Тип. Г. Лисснера и Д. Совко, 1911. — 28 с.

Церкви Чернігова
Собори України
Пам'ятки архітектури Чернігівської області
Чернігівська область
Церкви Чернігівської єпархії УПЦ (МП)
Чернігів
Культові споруди, побудовані в XI столітті
Дитинець
Давньоруські церкви
Релігійні споруди, пошкоджені чи знищені в ході російського вторгнення в Україну (2022)


text:
The Svyato-Troitsky Markov Monastery (Holy Trinity Markov Monastery) is one of two modern-day monasteries in Vitebsk.  The second, for females, is  Svyato-Dukhov Monastery.
Markov Monastery was founded in the 14th–15th century. A legend indicates that a certain Mark found a place to stay alone and built a chapel there. Afterwards he was joined by like-minded persons, who formed the monastery.
The monastery existed until 1576, when  it was abolished. At that time, the monastery's Тrinity Church became a parish church. The monastery was revived in 1633 by a duke Lev Oginski.

In the 12th century the wooden Troitsky (Trinity) Cathedral and Pokrovskaya (Intercession) Church existed in the monastery area. In 1656 Patriarch of Moscow Nikon presented the monastery with a miraculous copy of Kazan Virgin icon.
In 1690 the Pokrovskaya (Intercession) Church was burned down was reconstructed. In 1760 a stone cathedral was constructed to house the Kazan Virgin icon.
After the October Revolution, in 1920, the  Svyato-Troitsky Markov Monastery was again suppressed.  All the  buildings except the Kazan Cathedral of 1760 were demolished. The Kazan church was the only functioning Vitebsk church during the Soviet era.
The monastery was revived again on 23 November 2000. Now it is situated at an industrial site, surrounded by factory buildings.

Christian monasteries in Belarus
Buildings and structures in Vitebsk


text:
Sparganothoides carycrosana es una especie de lepidóptero del género Sparganothoides, tribu Sparganothini, familia Tortricidae. Fue descrita científicamente por Kruse & Powell en 2009.

La longitud de las alas anteriores es de 8,3 a 10,3 milímetros. Se distribuye por México, en el estado de Sinaloa.

Referencias

Enlaces externos
 Sparganothoides carycrosana Biological Library (BioLib).

carycrosana
Especies descritas en 2009
Lepidópteros de México


text:
va ser un astrònom estatunidenc, especialitzat en aplicar la interferometria a la determinació de les estrelles binàries.

Biografia
Anderson va néixer a Rollag, una petita comunitat del Comtat de Clay, al sud de Hawley (Minnesota).

Anderson va rebre el seu Ph.D. a la Universitat Johns Hopkins el 1907, i es va quedar allà després de la seva graduació. El 1908 es va convertir en professor d'astronomia de la universitat. El 1909 li van confiar la responsabilitat dels dispositius utilitzats per a la creació de xarxes de difracció.

El 1916 va començar a treballar a l'Observatori de Mount Wilson i va romandre allà fins al 1956. La seva contribució més important va ser l'adaptació de la tècnica d'interferometria de Michelson per a la mesura de les estrelles dobles properes. Va utilitzar una màscara rotativa en el focus per mesurar la separació de Capella.

Des de 1928 fins al 1948 va treballar a l'Institut Tecnològic de Califòrnia (Caltech), participant en l'instrumental i el disseny òptic del telescopi de l'Observatori Palomar. Durant aquest període va col·laborar estretament amb George E. Hale i la Fundació Rockefeller.

Va morir en Altadena, Califòrnia.

Va rebre la medalla Howard N. Potts del Franklin Institute el 1924.

Publicacions

 A method of investigating the Stark effect for metals, with results for chromium, 1917 .
 The vacuum spark spectrum of calcium, 1924 .

 Spectral energy-distribution of the high-current vacuum tub, 1932 .

Eponímia
 El cràter lunar Anderson té aquest nom en la seva memòria.

Referències

Enllaços externs

Astrònoms estatunidencs
Morts a Califòrnia
Alumnes de la Universitat Johns Hopkins
Persones de Minnesota


text:
The Mao Formation is a geologic formation in the northwestern Dominican Republic. The reefal limestone and siltstone formation preserves bivalve, gastropod, echinoid and coral fossils dating back to the Pliocene period.

Fossil content
 Antillia coatesi
 Diaphus aequalis
 Isophyllia jacksoni, I. maoensis
 Trachyphyllia mcneilli

See also
 List of fossiliferous stratigraphic units in the Dominican Republic

References

Bibliography

Further reading
 A. F. Budd and K. G. Johnson. 1999. Neogene Paleontology in the northern Dominican Republic 19: The family Faviidae (Anthozoa, Scleractinia) part II: The genera Caulastraea, Favia, Diploria, Thysanus, Hadrophyllia, Manicina and Colpophyllia. Bulletins of American Paleontology 356:1-83
 A. W. Janssen. 1999. Neogene Paleontology in the Northern Dominican Republic 20. Holoplanktonic Mollusks (Gastropoda: Heteropoda and Thecosomata). Bulletins of American Paleontology (358)1-40
 A. Logan. 1987. Neogene paleontology in the northern Dominican Republic 6. The phylum Brachiopoda. Bulletins of American Paleontology 93(328):44-55
 J. B. Saunders, P. Jung, and B. Biju-Duval. 1986. Neogene Paleontology in the Northern Dominican Republic: 1. Field Surveys, Lithology, Environment, and Age. Bulletins of American Paleontology 89(323):1-79

Geologic formations of the Dominican Republic
Neogene Dominican Republic
Limestone formations
Siltstone formations
Reef deposits


text:
En mécanique des milieux continus, on considère la déformation d'un élément de matière au sein d'une pièce. On s'attache donc à décrire ce qui se passe localement et non pas d'un point de vue global, et à utiliser des paramètres indépendants de la forme de la pièce. La vitesse de déformation que l'on considère est donc la dérivée par rapport au temps de la déformation ε ; on la note donc  (« epsilon point ») :

Elle s'exprime en s−1, parfois en %/s.

C'est un des paramètres capitaux en rhéologie.

Influence sur le comportement des matériaux

Le comportement du matériau — fragilité, ductilité, fluage, viscosité — dépend entre autres de la vitesse de déformation (ainsi que de la température et de la pression). Par exemple, dans le cas du manteau terrestre :
 pour les vitesses de déformation très faibles, de l'ordre de  (, quelques centimètres par an sur une épaisseur de plusieurs centaines de kilomètres), le manteau a un comportement pâteux ce qui explique la convection (cause de la dérive des continents) ;
 pour les vitesses de déformation rapides, il a un comportement élastique, ce qui explique la propagation des ondes sismiques.

Lorsqu'il y a déformation plastique, le matériau peut subir de la restauration ou de la recristallisation dynamique si la vitesse de déformation est suffisamment élevée. On peut donc avoir, selon la température, un matériau relativement fragile à faibles vitesses de déformation mais très ductile à fortes vitesses.

Voir aussi
 Taux de cisaillement

Mécanique des milieux continus
Rhéologie
Grandeur physique


text:
Диалекты татарского языка — группа народных говоров объединённых набором сходных признаков.

Основные диалекты
Народно-разговорный татарский язык исследователями чаще всего делится либо на 3, либо на 5 основных диалектов. В последнем случае в языке сибирских татар выделяют три отдельных диалекта татарского языка: тоболо-иртышский, барабинский и томский.

 Классификация при выделении в татарском языке трех основных диалектов

 мишарский (западный);
 казанский (средний);
 сибирский (восточный).

 Классификация при выделении в татарском языке пяти основных диалектов

 мишарский (западный);
 казанский (средний);
 тоболо-иртышский;
 барабинский;
 томский.

Часть лингвистов считает язык сибирских татар диалектом или группой диалектов татарского языка. Некоторые этнографы придерживаются точки зрения о том, что язык сибирских татар — это отдельный и единый язык.

В XIV—XVI веках на территории Поволжья функционировал золотордынский тюрки́, а с XVII века по начало XX века — старотатарский литературный язык (поволжский вариант языка тюрки́).

Родоначальником современной татарской диалектологической научной школы является выдающийся учёный-тюрколог Г. Х. Ахатов, который первый среди языковедов защитил докторскую диссертацию по восточному диалекту татарского языка в 1965 г. За ним последовали Д. Г. Тумашева, которая защитила докторскую диссертацию по восточному диалекту татарского языка в 1969 г. и др. исследователи.

Смешанные диалекты
Кроме основных двух диалектов, традиционно выделяются также несколько так называемых «смешанных», к которым относятся: наречие астраханских татар, наречие касимовских татар (занимает промежуточное положение между центральным и западным), наречие тептярей, наречия чепецких татар (Кестымское и Юкаменско-Палагайское наречия) и наречие уральских татар.

Крупный советский лингвист академик АН СССР Б. А. Серебренников подчеркивал, что смешанные диалекты могут возникать не только в зонах непосредственного контактирования двух диалектов. Смешение может быть результатом контактирования диалекта местного населения с диалектом пришельцев или наоборот. В связи с этим ученым приводятся примеры смешанных диалектов и смешанных говоров, в том числе на примере татарского языка.

Диалектологическая классификация татарского языка
Г. Х. Ахатов первымсреди ученых открыл в речи сибирских татар такое явление, как цоканье, которое, по его мнению, было приобретено сибирскими татарами от половцев. В своём труде «Диалект западносибирских татар» (1963) Г. Х. Ахатов представил материалы по территориальному расселению тоболо-иртышских татар в Тюменской и Омской областях. Исследовав фонетическую систему, лексический состав и грамматический строй, учёный пришел к выводу, что язык сибирских татар представляет собой один самостоятельный диалект, он не делится на говоры и является одним из древнейших тюркских языков.

Мишарский диалект Г. Х. Ахатов подразделяет в своей диалектологической классификации на три группы говоров:

 «цокающая» группа говоров;
 «чокающая» группа говоров;
 «смешанная» группа говоров.

По данным Г. Х. Ахатова «смешанная» группа говоров характеризуется почти параллельным употреблением Ч (тч) с ярко выраженным взрывным элементом и Ц, например: "пытчак, пыцак (пычак — нож). Поэтому учёный выделил два говора (кузнецкий и хвалынский) в отдельную группу говоров мишарского диалекта и назвал «смешанной»..

Примечания

Литература
 Ахатов Г. Х. Вопросы методики преподавания татарского языка в условиях восточного диалекта (монография). — Тобольск, 1958.
 Ахатов Г. Х. Язык сибирских татар. Фонетические особенности (монография). — Уфа, 1960.
 Ахатов Г. Х. Диалект западносибирских татар (монография). — Уфа, 1963.
 Ахатов Г. Х.Диалекты западносибирских татар. Дисс. на соиск. учен. степени докт. филолог. наук. — Ташкент, 1965.
 Ахатов Г. Х. Диалект западносибирских татар в отношении к литературному языку. — Уфа: изд-во БГУ, 1975.
 Ахатов Г. Х. Использование диалектных данных для сравнительно-исторического изучения тюркских языков // Сб. "Советская тюркология и развитие тюркских языков в СССР. — Алма-Ата, 1976.
 Ахатов Г. Х. Татарская диалектология. Диалект западно-сибирских татар (учебник для студентов вузов). — Уфа, 1977.
 Ахатов Г. Х. Татарская диалектология. Средний диалект (учебник для студентов вузов). — Уфа, 1979.
 Ахатов Г. Х. Арский подговор заказанского говора татарского языка // Сб. ЧувГУ им. И. Н. Ульянова. — Чебоксары, 1979.
 Ахатов Г. Х. Мишарский диалект татарского языка (учебник для студентов вузов). — Уфа, 1980.
 Ахатов Г. Х. Мензелинский говор татарского языка // Сб. ЧувГУ им. И. Н. Ульянова. — Чебоксары, 1981.
 Ахатов Г. Х. Диалекты и топонимия Поволжья. — Чебоксары: изд-во ЧувГУ им. И. Н. Ульянова. 1981. (в соавторстве — с Корниловым Г. Е.).
 Ахатов Г. Х. Современный татарский литературный язык (монография). — Казань,1982.
 Ахатов Г. Х. Татарская диалектология (учебник для студентов вузов). — Казань,1984.
 Богородицкий В. А. Введение в татарское языкознание в связи с другими тюркскими языками. Казань, 1934, 1953
 Богородицкий В. А. Этюды по татарскому и тюркскому языкознанию. Казань, 1933
 Махмутова Л. Т. Опыт исследования тюркских диалектов: мишарский диалект татарского языка. — М.: Наука, 1978
 Тумашева Д. Г. Диалекты сибирских татар. — Казань: Изд-во КГУ, 1977.

Языки России
Кыпчакские языки


text:
The NORCECA qualification for the 2010 FIVB Volleyball Men's World Championship saw member nations compete for five places at the finals in Italy.

Draw
33 of the 35 NORCECA national teams entered qualification. The teams were distributed according to their position in the FIVB Senior Men's Rankings as of 5 January 2008 using the serpentine system for their distribution. (Rankings shown in brackets) Teams ranked 1–6 did not compete in the first and second rounds, and automatically qualified for the third round.

First round

Second round

Third round

Playoff round

First round

Pool A
Venue:  Beausejour Indoor Stadium, Gros Islet, Saint Lucia
Dates: April 15–19, 2009
All times are Atlantic Standard Time (UTC−04:00)

|}

|}

Pool B
Venue:  YMCA Sports Complex, St. John's, Antigua and Barbuda
Dates: April 1–5, 2009
All times are Atlantic Standard Time (UTC−04:00)

|}

|}

Second round

Pool C
Venue:  UWI Sport & Physical Education Centre, Port of Spain, Trinidad and Tobago
Dates: June 2–6, 2009
All times are Atlantic Standard Time (UTC−04:00)

Preliminary round

Group A

|}

|}

Group B

|}

|}

Final round

Semifinals

|}

5th place

|}

3rd place

|}

Final

|}

Final standing

Pool D
Venue:  National Arena, Kingston, Jamaica
Dates: May 20–24, 2009
All times are Eastern Standard Time (UTC−05:00)

Preliminary round

Group A

|}

|}

Group B

|}

|}

Final round

Semifinals

|}

5th place

|}

3rd place

|}

Final

|}

Final standing

Pool E
Venue:  Gimnasio del Polideportivo España, Managua, Nicaragua
Dates: November 29–December 5, 2008
All times are Central Standard Time (UTC−06:00)

|}

|}

Third round

Pool F
Venue:  Bren Events Center, Irvine, United States
Dates: August 15–17, 2009
All times are Pacific Daylight Time (UTC−07:00)

|}

|}

Pool G
Venue:  Coliseo Héctor Solá Bezares, Caguas, Puerto Rico
Dates: July 8–10, 2009
All times are Atlantic Standard Time (UTC−04:00)

|}

|}

Pool H
Venue:  Coliseo de la Ciudad Deportiva, Havana, Cuba
Dates: August 14–16, 2009
All times are Cuba Daylight Time (UTC−04:00)

|}

|}

Third placed teams

|}

Playoff round

Pool I
Venue:  Complejo Panamericano de Voleibol, Guadalajara, Mexico
Dates: August 28–30, 2009
All times are Central Daylight Time (UTC−05:00)

|}

|}

References

External links
 2010 World Championship Qualification

2010 FIVB Volleyball Men's World Championship
2008 in volleyball
2009 in volleyball
FIVB Volleyball World Championship qualification


text:
Ørslev Sogn er et sogn i Middelfart Provsti (Fyens Stift).

I 1800-tallet var Ørslev Sogn anneks til Føns Sogn. Begge sogne hørte til Vends Herred i Odense Amt. Føns-Ørslev var en sognekommune, men ved kommunalreformen i 1970 blev sognene delt: Føns kom til Nørre Aaby Kommune, Ørslev til Ejby Kommune. Ved strukturreformen i 2007 blev begge storkommuner indlemmet i Middelfart Kommune.

I Ørslev Sogn ligger Ørslev Kirke.

I sognet findes følgende autoriserede stednavne:
 Bøgebjerg (bebyggelse)
 Ellesø (bebyggelse, ejerlav)
 Favrmose (bebyggelse)
 Flægen (areal)
 Lavenbæk Huse (bebyggelse)
 Nyskov (areal)
 Ruerne (bebyggelse)
 Tellerup (bebyggelse, ejerlav)
 Tybrind (ejerlav, landbrugsejendom)
 Tybrind Vig (vandareal)
 Ørslev (bebyggelse, ejerlav)
 Ørslev Bjerge (areal)

Noter

Eksterne kilder/henvisninger

Sogne i Middelfart Kommune
Sogne i Fyens Stift
Sogne i Vends Herred


text:
Falkenau ist eine mit Löbichau verschmolzene Ortslage im Landkreis Altenburger Land in Thüringen.

Lage
Der Ortsteil befindet sich am westlichen Ortsrand der Kerngemeinde Löbichau im Ronneburger Acker- und Bergbaugebiet und späteren Wismutbergbaugelände in der Nähe der Bundesstraße 7 und Bundesautobahn 4.

Angrenzende Orte
Angrenzende Orte sind im Nordosten Löbichau, im Osten Kleinstechau und im Südwesten Beerwalde.

Geschichte
Im Jahr 1336 fand die urkundliche Ersterwähnung statt. Die Gemeinde weist 1445 nach und meint, 1225 wäre die Erwähnung des Ortsteils irgendwo erfolgt. 1445 besaß das Dorf fünf Bauernhöfe. 1806 und 1815 erfolgten Einquartierungen von Soldaten, die den Ort stark belasteten. In dem Ort existieren typische Altenburger Vierseitenhöfe. Nach der Kollektivierung der und dem Einzug der Wismut AG zu DDR-Zeiten werden die meisten Höfe nicht mehr landwirtschaftlich genutzt.

Falkenau gehörte zum wettinischen Amt Altenburg, welches ab dem 16. Jahrhundert aufgrund mehrerer Teilungen im Lauf seines Bestehens unter der Hoheit folgender Ernestinischer Herzogtümer stand: Herzogtum Sachsen (1554 bis 1572), Herzogtum Sachsen-Weimar (1572 bis 1603), Herzogtum Sachsen-Altenburg (1603 bis 1672), Herzogtum Sachsen-Gotha-Altenburg (1672 bis 1826). Bei der Neuordnung der Ernestinischen Herzogtümer im Jahr 1826 kam der Ort wiederum zum Herzogtum Sachsen-Altenburg.
Nach der Verwaltungsreform im Herzogtum gehörte Falkenau bezüglich der Verwaltung zum Ostkreis (bis 1900) bzw. zum Landratsamt Ronneburg (ab 1900). Das Dorf gehörte ab 1918 zum Freistaat Sachsen-Altenburg, der 1920 im Land Thüringen aufging. 1922 kam es zum Landkreis Gera. Zur gleichen Zeit erfolgte am 1. Oktober 1922 die Eingemeindung nach Löbichau.

Bei der zweiten Kreisreform in der DDR wurden 1952 die bestehenden Länder aufgelöst und die Landkreise neu zugeschnitten. Somit kam Falkenau als Ortsteil der Gemeinde Löbichau mit dem Kreis Schmölln an den Bezirk Leipzig, der seit 1990 als Landkreis Schmölln zu Thüringen gehörte und bei der thüringischen Kreisreform 1994 im Landkreis Altenburger Land aufging.

Weblinks

 Falkenau auf der Webseite der Gemeinde Löbichau

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Altenburger Land
Löbichau
Ersterwähnung 1336
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Altenburger Land)


text:
Настоящие палочники, или фасматиды , — семейство насекомых из отряда привиденьевых (Phasmatodea). Около 1000 видов. Встречаются всесветно: Австралия, Азия, Америка, Африка. В ископаемом состоянии известно из бирманского янтаря. Включает самое длинное насекомое в мире Phobaeticus chani, имеющее длину с вытянутыми ногами более полуметра.

Описание
Палочники очень крупных и средних размеров. Усики отчётливо сегментированные, обычно короче передних бёдер (тогда у самок бёдра отчётливо зазубрены дорзобазально), а усики если длиннее, то не более длины всего тела (тогда вентральный киль средних и задних бёдер отчётливо равномерно зазубрен). Первый абдоминальный сегмент слит с метанотумом. Средние и задние голени без апикальной впалой области (sunken areola).
Семейство включает одного из крупнейших представителей в мире всего типа членистоногих. Это самое длинное насекомое в мире Phobaeticus chani, имеющее длину с вытянутыми ногами более 56 см (длина собственно тела 36 см).

Классификация
В семейство включают 160 родов и около 1000 видов.
 Cladomorphinae
 Clitumninae
 Extatosomatinae
 Lonchodinae
 Phasmatinae
 Platycraninae
 Tropidoderinae
 Xeroderinae
 Phasmatidae incertae sedis
 триба Achriopterini (или в Phasmatinae)
 триба Stephanacridini (или в Phasmatinae)
 род
 род

Список родов
 Acanthograeffea Günther, 1932
 Acanthomenexenus Brock & Hennemann, 2009
 Acanthomima Kirby, 1904
 Acanthoxyla Uvarov, 1944
 Achrioptera Coquerel, 1861
 Acrophylla Gray, 1835
 Anchiale Stål, 1875
 Andropromachus Carl, 1913
 Anophelepis Westwood, 1859
 Aploploides Rehn & Hebard, 1938
 Aplopocranidium Zompro, 2004
 Apterograeffea Cliquennois & Brock, 2002
 Argosarchus Hutton, 1898
 Arphax Stål, 1875
 Asprenas Stål, 1875
 Austrocarausius Brock, 2000
 Baculonistria Hennemann & Conle, 2008
 Baculum Saussure, 1861
 Brachyrtacus Sharp, 1898
 Breviphetes Zompro, 1998
 Caledoniophasma Zompro, 2001
 Canachus Stål, 1875
 Carausius Stål, 1875
 Carlius Uvarov, 1939
 Cheniphasma Ho, 2012
 Chondrostethus Kirby, 1896
 Cigarrophasma Brock & Hasenpusch, 2001
 Cladomimus Carl, 1915
 Cladomorphus Gray, 1835
 Cladoxerus Peletier de Saint Fargeau & Serville, 1827
 Clitarchus Stål, 1875
 Cnipsomorpha Hennemann, Conle, Zhang & Liu, 2008
 Cnipsus Redtenbacher, 1908
 Cotylosoma Wood-Mason, 1878
 Cranidium Westwood, 1843
 Ctenomorpha Gray, 1833
 Cuniculina Brunner von Wattenwyl, 1907
 Davidrentzia Brock & Hasenpusch, 2007
 Denhama Werner, 1912
 Diagoras Stål, 1877
 Diapherodes Gray, 1835
 Didymuria Kirby, 1904
 Dimorphodes Westwood, 1859
 Dryococelus Gurney, 1947
 Echetlus Stål, 1875
 Echinothorax Günther, 1932
 Ectentoria Brunner von Wattenwyl, 1907
 Elicius Günther, 1935
 Entoria Stål, 1875
 Epicharmus Stål, 1875
 Erastus Redtenbacher, 1908
 Erinaceophasma Zompro, 2001
 Erringtonia Brunner von Wattenwyl, 1907
 Eucarcharus Brunner von Wattenwyl, 1907
 Eupromachus Brunner von Wattenwyl, 1907
 Eurycantha Boisduval, 1835
 Eurycnema Serville, 1838
 Extatosoma Gray, 1833
 Gigantophasma Sharp, 1898
 Glawiana Hennemann & Conle, 2004
 Gongylopus Brunner von Wattenwyl, 1907
 Graeffea Brunner von Wattenwyl, 1868
 Greenia Kirby, 1896
 Haplopus Burmeister, 1838
 Hermagoras Stål, 1875
 Hermarchus Stål, 1875
 Heterophasma Redtenbacher, 1908
 Hirtuleius Stål, 1875
 Hyrtacus Stål, 1875
 Interphasma Chen & He, 2008
 Jeremia Redtenbacher, 1908
 Jeremiodes Hennemann & Conle, 2007
 Labidiophasma Carl, 1915
 Leosthenes Stål, 1875
 Lonchodes Gray, 1835
 Lonchodiodes Hennemann & Conle, 2007
 Lysicles Stål, 1877
 Macrophasma Hennemann & Conle, 2006
 Malandania Sjöstedt, 1918
 Manduria Stål, 1877
 Matutumetes Hennemann & Conle, 2007
 Mauritiophasma Cliquennois & Brock, 2004
 Medaura Stål, 1875
 Medauroidea Zompro, 2000
 Megacrania Kaup, 1871
 Menexenus Stål, 1875
 Mesentoria Chen & He, 2008
 Metentoria Brunner von Wattenwyl, 1907
 Microcanachus Donskoff, 1988
 Micropodacanthus Brock & Hasenpusch, 2007
 Mithrenes Stål, 1877
 Mnesilochus Stål, 1877
 Monandroptera Serville, 1838
 Monoiognosis Cliquennois & Brock, 2004
 Mortites Günther, 1935
 Myronides Stål, 1875
 Neohirasea Rehn, 1904
 Neopromachus Giglio-Tos, 1912
 Neoqiongphasma Ho, 2013
 Nesiophasma Günther, 1934
 Nisyrus Stål, 1877
 Onchestus Stål, 1877
 Ophicrania Kaup, 1871
 Oreophasma Günther, 1929
 Otocrania Redtenbacher, 1908
 Otocraniella Zompro, 2004
 Papuacocelus Hennemann & Conle, 2006
 Parabactridium Redtenbacher, 1908
 Parabaculum Brock, 1999
 Paracanachus Carl, 1915
 Paracranidium Brock, 1998
 Paractenomorpha Hennemann & Conle, 2004
 Paracyphocrania Redtenbacher, 1908
 Paraentoria Chen & He, 1997
 Paraleiophasma Chen & He, 2008
 Parapachymorpha Brunner von Wattenwyl, 1893
 Parapodacanthus Brock, 2003
 Paraprisomera Hennemann, 2002
 Paratropidoderus Brock & Hasenpusch, 2007
 Paronchestus Redtenbacher, 1908
 Peloriana Uvarov, 1940
 Pericentropsis Günther, 1936
 Pericentrus Redtenbacher, 1908
 Periphetes Stål, 1877
 Pharnacia Stål, 1877
 Phasma Lichtenstein, 1796
 Phasmotaenia Navas, 1907
 Phenacephorus Brunner von Wattenwyl, 1907
 Phenacocephalus Werner, 1930
 Phobaeticus Brunner von Wattenwyl, 1907
 Phraortes Stål, 1875
 Phryganistria Stål, 1875
 Platycrana Gray, 1835
 Podacanthus Gray, 1833
 Prisomera Gray, 1835
 Prosentoria Brunner von Wattenwyl, 1907
 Pseudocentema Chen, He & Li, 2002
 Pseudoclitarchus Salmon, 1991
 Pseudostheneboea Carl, 1913
 Qiongphasma Chen, He & Li, 2002
 Ramulus Saussure, 1862
 Redtenbacherus Özdikmen & Darilmaz, 2008
 Rhamphophasma Brunner von Wattenwyl, 1893
 Rhaphiderus Serville, 1838
 Sadyattes Stål, 1875
 Spathomorpha Cliquennois, 2005
 Spinohirasea Zompro, 2002
 Spinophetes Zompro & Eusebio, 2000
 Stephanacris Redtenbacher, 1908
 Stheneboea Stål, 1875
 Symetriophasma Hennemann & Conle, 1996
 Tepakiphasma Buckley & Bradler, 2010
 Thaumatobactron Günther, 1929
 Tirachoidea Brunner von Wattenwyl, 1893
 Trapezaspis Redtenbacher, 1908
 Tropidoderus Gray, 1835
 Vasilissa Kirby, 1896
 Woodmasonia Brunner von Wattenwyl, 1907
 Xenomaches Kirby, 1896
 Xenophasmina Uvarov, 1940
 Xeroderus Gray, 1835
 Xylodus Saussure, 1859

См. также
 Аннамский палочник

Примечания

Литература
 Bradley J. C. & Galil B. S. (1977). The taxonomic arrangement of the Phasmatodea with keys to the subfamilies and tribes. — Proceedings of the Entomological Society of Washington, 79(2): 176—208.
 Brunner von Wattenwyl K. (1907). Die Insektenfamilie der Phasmiden. Vol. 2. Phasmidae Anareolatae (Clitumnini, Lonchodini, Bacunculini). pp. 181—340, pls. 7-15. Wilhelm Engelmann, Leipzig.
 Redtenbacher J. (1908). Die Insektenfamilie der Phasmiden. Vol. 3. Phasmidae Anareolatae (Phibalosomini, Acrophyllini, Necrosciini). pp. 341—589, pls. 16-27. Wilhelm Engelmann, Leipzig.
 Erich Hunter Tilgner. (2002). Systematics of Phasmida. Dissertation … Doctor of philosophy. The University of Georgia. — Athens, Georgia. 2002.

Ссылки
 family Phasmatidae Gray, 1835.

Привиденьевые
Семейства насекомых


text:
Een dagboog is een boog die een hemellichaam tijdens zijn schijnbare beweging langs de hemel beschrijft. De lengte van de dagboog hangt af van de declinatie van het hemellichaam en van de plaats op Aarde. De dagboog van de Zon is 's zomers, wanneer de declinatie van de Zon positief is, bijvoorbeeld veel langer dan 's winters, wanneer de declinatie negatief is. Als de Zon het hoogste punt van zijn dagboog bereikt, staat hij in het zuiden en is het middag. Het bereiken van het hoogste punt wordt ook wel culmineren genoemd.

Hemelmechanica