text:
Срочно требуется волшебник — телеспектакль Детской редакции Центрального телевидения, снятый в первой половине 1970-х. .

Сюжет

В королевстве злой колдуньи-городоправительницы было запрещено  говорить слово "спасибо". Если это слово произнести трижды, колдунье - смерть. Героиня Т.Пельтцер намазывала башмаки маслом из горшочка, говорила волшебные слова: "не боюсь летать ничуть, полечу куда хочу. Несите меня, волшебные башмачки, в замок злой городоправительницы", перелетала к разным героям сказки и учила говорить это доброе слово. (При произнесении этого слова гремел гром). Естественно, все закончилось гибелью злодейки. .

В ролях

 Татьяна Пельтцер — (старушка,спасшая город от злой колдуньи-городоправительницы)
 (?) — злая городоправительница
 (?) — (гном из часов) .

Песни
1. Песня героини Т.Пельтцер, где были следующие слова: ""Шел по улице щенок просто так, просто так, шел он вдоль и поперек просто так, просто так. А навстречу рыжий кот, просто так, просто так... Выгнул спину рыжий кот, навострил усы и ждет"..

2. Песня злой городоправительницы,где были следующие слова:"Нельзя ни петь, нельзя плясать, нельзя собаку приласкать". .

Примечания

Телеспектакли СССР 1970-х годов
Телеспектакли Главной редакции программ для детей ЦТ
Детские телеспектакли СССР


text:
Národní park Lihué Calel ( Parque nacional Lihué Calel) je chráněné území o rozloze 32 514 hektarů, ležící v argentinské provincii La Pampa. Jeho ochrana byla vyhlášena v roce 1973 a 31. května 1977 obdržel Lihué Calel status národního parku.

Krajina je tvořena skalisky, která vznikla při sopečné činnosti před 240 miliony lety a dosahují maximální nadmořské výšky 589 m. Průměrné teploty činí 7 °C v zimě a 24 °C v létě, srážky dosahují 400 mm ročně.
Díky nepropustnému podloží se zde vláha drží lépe než v okolní rovině. Zdejší vegetace patří k regionu Monte de mesetas y llanuras, pro který jsou charakteristické velké trsy travin, rostou zde také kapraďorosty, larea a naditec. Místní faunu tvoří guanako, kočka slaništní, pásovec štětinatý, viskača, mara stepní, morčátko jižní, nandu Darwinův, kondor krocanovitý nebo teju červený.

Název Lihué Calel znamená v mapučtině "hory života". Kulturu domorodých lovců a sběračů dokumentují skalní malby v oblasti Valle de las Pinturas, jejichž stáří se odhaduje až na čtyři tisíce let. Národní park je pro turisty dostupný po silnici Ruta Nacional 152.

Reference

Externí odkazy

Lihué Calel
La Pampa
Chráněná území vyhlášená roku 1977

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Se-mu nebo se-mu žen () bylo zkrácené označení druhé třídy obyvatelstva mongolské říše Jüan plným názvem ke-se ming-mu č'-žen ().

Jüanská vláda rozdělila obyvatelstvo své říše do čtyř tříd lišících se sociálním postavením, zejména přístupem k úředním postům. Byli to Mongolové; Se-muové; Chanové (), to jest obyvatelstvo severní Číny a Mandžuska – bývalé říše Ťin – a Koreje a konečně "Jižané" (), to jest obyvatelstvo jižní Číny z bývalé říše Jižní Sung; čínské obyvatelstvo severní a jižní Číny bylo totiž vnímané jako dva odlišné národy.

Do skupiny Se-mu byly zahrnuti všichni Nemongolové a Nečíňané, proto byla značně různorodá. Skládala se především z muslimů, a to středoasijských Turků, ale i Peršanů a Arabů. Dále buddhistických a křesťanských Tangutů, Tibeťanů, Ujgurů, Alanů a Rusů. K Se-muům byl přiřazen například i Marco Polo. Vedle Mongolů právě Se-muové obsazovali zodpovědná místa v administrativě nepřístupná Číňanům.

Mnozí vzdělaní Se-muové přijali čínskou kulturu a sehráli významnou roli v jejím rozvoji. Po pádu jüanské říše a jejím nahrazení čínskou národní říší Ming se zbylí Se-muové vesměs asimilovali, pouze muslimové vytvořili samostatné etnikum Chuejů žijící především v severozápadní Číně.

Odkazy

Poznámky

Reference

Jüanská společnost
Etnické skupiny v Číně
Čínská slova a fráze
Vzniklo ve 13. století
Zaniklo ve 14. století


text:
Zareabad (, also Romanized as Zāre'ābād; also known as Ja'farābād) is a village in Gamasiyab Rural District, in the Central District of Nahavand County, Hamadan Province, Iran. At the 2006 census, its population was 581, in 159 families.

References

Populated places in Nahavand County


text:
Nowhere Generation è il nono album in studio del gruppo musicale statunitense Rise Against, pubblicato il 4 giugno 2021 dalla Loma Vista Recordings.

A partire dal 23 febbraio 2021, sui canali social e sito web, vengono pubblicati una serie di brevi video con varie immagini che preannunciano l'uscita dell'album. Annunciato ufficialmente il 18 marzo 2021 con la pubblicazione del primo singolo e title track Nowhere Generation che viene accompagnata da un video di spiegazione narrato dal cantante Tim McIlrath. Il primo singolo è pubblicato in formato vinile e contiene anche la versione acustica della canzone, Nowhere Generation - Ghost Note Symphonies, la quale viene pubblicata il 23 aprile.

Il 6 maggio viene pubblicato il secondo singolo estratto dall'album, The Numbers il cui videoclip è realizzato in collaborazione con il gruppo di artisti attivisti Indecline. Il 1º giugno viene pubblicato il terzo singolo, Talking to Ourselves.

Il 22 luglio 2021, viene pubblicato il video di Nowhere Generation - Ghost Note Symphonies con la partecipazione della cantautrice e musicista americana Janice Sue Meghan Myers nota come Meg Myers.

Descrizione
I testi dell'album trattano gli stereotipi associati alla generazione Y (millennial) e generazione Z e del sogno americano, con una critica alla sua realizzabilità considerando l''erosione della classe media alimentata dalla disuguaglianza di reddito.

La prima traccia dell'album, The Numbers, inizia con un estratto da L'Internazionale (considerato l'inno dei lavoratori per eccellenza) sul quale Tim McIlrath commenta:

Dopo l'annuncio, la band ha delineato i temi e i messaggi dietro al disco in un comunicato stampa, affermando:

Nowhere Generation ha visto la band lavorare ancora una volta con i produttori Bill Stevenson e Jason Livermore presso la Blasting Room. Oltre a Stevenson e Livermore, l'album ha visto la band lavorare anche con i produttori Andrew Berlin e Chris Beeble.

Accoglienza e critica
Wall of Sound assegna all'album una valutazione di 9/10, affermando che "l'obiettivo della band di irritare le persone e far capire la disuguaglianza del mondo in cui viviamo, è stato raggiunto". Paul Travers di Kerrang! assegna all'album una valutazione di 4 su 5, lodando la coerenza della band affermando: "C'è ancora molto che sarà familiare ai fan di vecchia data, ma la cosa più impressionante è quanto siano rimasti appassionati i Rise Against. Vent'anni dopo, e il loro rivoluzionario il fuoco è ancora più rilevante e tristemente necessario che mai."

Tracce
Tutte le tracce sono state composte da Tim McIlrath, Zach Blair, Joe Principe e Brandon Barnes.

Formazione
Rise Against

 Tim McIlrath – voce, chitarra
 Zach Blair – chitarra, cori
 Joe Principe – basso, cori
 Brandon Barnes – batteria, percussioni

Classifiche

Note

Collegamenti esterni


text:
Mary Scrimzeour Whitaker (, Furman; after first marriage, Miller; after second marriage, Whitaker; February 22, 1820 – March 12, 1906) was an American litterateur, author, poet, essayist, novelist, and critic. Born in South Carolina, she became a writer of New Orleans. Her written works include Poems and Albert Hasting, the first Southern novel published after the American Civil War. She was a typical "daughter of the South", and in everything she wrote, this characteristic was evident. After completing her education in Europe, she almost immediately began writing for magazines and Northern periodicals, contributing thousands of articles to the press. One of her most widely copied poems was a classic called the "Sacrifice of Iphegenie"; another, "Farewell to Scotland", thought written when she was but eighteen years of age, is a good example of her poetic productions.

Early life
Mary Scrimzeour Furman was born February 22, 1820, in Beaufort district, South Carolina. Her father, Rev. Professor Samuel Furman, son of the Rev. Dr. Richard Furman, of Charleston, South Carolina, is a clergyman of the Baptist religion. Her mother, whose maiden name was Ann or Eliza Scrimzeour, was of Scottish descent, and traced her lineage to Sir Alexander Scrimzeour, celebrated in Scottish story, whose descendants, in the male line, were hereditary standard-bearers of the kings of Scotland.

Her father having removed from Beaufort to Sumter District, she passed the early part of her life at the High Hills of Santee. She gave early indications of possessing a poetic temperament, and pieces composed by her at the age of ten and twelve years were prophetic of her abilities. She pursued her studies of literature at home. As she grew up, she developed a fondness for society. She was devoted to history, and her father's library furnished her with the best sources of information. She read rapidly, was in the habit of drawing her own inferences, and of writing comments and criticisms upon the most striking passages she read. Among the poets, Alexander Pope and Thomas Campbell were her favorites and models. Pope's translation of the Iliad and Odyssey of Homer were the constant companions of her childhood; and she read them so often, and was so struck with their numerous beauties, that, even as an adult, she retained whole scenes in her memory. Whitaker was an admirer of Felicia Hemans and Letitia Elizabeth Landon, as well as Walter Scott and Robert Burns.

Edinburgh
In 1837, she, with her parents and three of her brothers, visited Edinburgh, her mother being entitled to a large estate in Scotland, then in litigation, and which she finally recovered. There, Whitaker hoped to meet and marry an English gentleman, and with that goal in mind, she planned, shopped, and packed her trunks with new clothes. They took lodgings in a fashionable portion of the New Town, Edinburgh. Here, her brothers Richard, John, and William attended the University of Edinburgh, while she received an education under private tutors.

She passed her time surrounded by friends, among whom were Thomas Campbell, the poet; the William and Robert Chambers, editors of Chambers's Edinburgh Journal, Professor John Wilson, editor of Blackwood's Magazine; Professor George Moir; William Tait, editor of Tait's Edinburgh Magazine; John Hill Burton, the historian; Mary Howitt, and other notables.

She contributed her first poems to the Scottish press under the auspices of Thomas Campbell, and these were favorably reviewed by the critics of that city. Campbell was so pleased with Whitaker's poetry that he encouraged her not to neglect her gift, and complimented her highly, calling her "his spiritual daughter". Some of her fugitive pieces were published, at the time, in the quarterlies of Great Britain. She often referred to her visit to Scotland, where she spent nearly two years, as the most golden period of her life.

While in Edinburgh, she formed an acquaintance with a young and distinguished advocate of the Scottish Bar, of high connections, John Miller, Esq., of Edinburgh (brother of Hon. William Miller, later a member of the British Parliament) whom she married in 1837. At the time, John was a special pleader at the Scottish bar.

The Bahamas
After receiving the appointment of Attorney General of the British West Indies, his commission having been signed by Queen Victoria, who had just ascended the English throne, they embarked for Nassau, New Providence, Bahamas, by way of Barbados. Immediately after his arrival there, he was seized with yellow fever and died. Lady Miller, who came down with the same disease, recovered from it, and returned in a Government vessel to South Carolina.

Back to the South
Widowed three months after her marriage, her life was tinged with sadness several of the subsequent years. Gradually, she returned to society where the youthful widow was very popular and accomplished. In 1849, after twelve years passed in widowhood, almost exclusively devoted to literary studies and pursuits, she again married. Daniel Kimball Whitaker, Esq (1801-1881), was a native of Massachusetts, but a resident of Virginia.

In 1850, Whitaker collected and published a volume of her Poems (Philadelphia, 1850), which were highly commended by critics, particularly by William Cullen Bryant. Her lyrical effusions were characterized by pathos, tenderness, spirit and fire, although the majority of her effusions were tinged with the seriousness that naturally resulted from episodes in her early life. The tributes to "Scott", "Byron", "Campbell", "Caravaggio", "Miss Landon", and "Mrs. Hemans", are among the most finished of her compositions. Previous to the civil war, Mrs. Whitaker was, for some time, a regular contributor to the Philadelphia magazines, writing under her own name, regarding a pen name as foolish, and not being ashamed to claim the authorship of anything she wrote herself, nor willing that it should be claimed by others. Together, they edited Whitaker's Magazine: The Rights of the South.

Civil war
At the outbreak of the war, the Whitakers lived in Richmond, Virginia. Prof. Whitaker's sympathies were with the South and he cast his lot with the Confederacy. During the first few years of the war, Prof. Whitaker served in the department service of the government and later enlisted in the Confederate army.

New Orleans
In January 1866, the Whitakers moved to New Orleans. Many of her best pieces, written since Poems was published, (several of them elicited by the scenes of the war and the gallantry of the generals upon the battlefield), were scattered in the newspapers and periodicals of the day. The critical articles on the poets from the days of John Dryden to those of Alfred, Lord Tennyson, which appeared editorially in the Sunday issue of The Times newspaper in New Orleans during the year 1866, and which were greatly admired for their acumen and terseness, were written by Whitaker. She served as the editorial critic of the New Orleans Times for seven years.

Albert Hastings (1868) was her first extended effort in the department of novel-writing. Her vivid descriptions of the scenery of the West Indies, and of the epidemics which annually kill so many of its inhabitants, contained in Albert Hastings, were suggested by her visit to that region. Atala was her second novel.

Personal life
The Whitakers had six children, two of whom, Ida (born in Augusta, Georgia) and Lily (born in Charleston, South Carolina), survived to adulthood.

Mary Whitaker died at her home in New Orleans, March 12, 1906.

Selected works
 Poems, 1850
 Albert Hastings, 1868
 Atala

Poems
 "Sacrifice of Iphigénie"
 "Farewell to Scotland"

References

Attribution

Bibliography

External links

1820 births
1906 deaths
19th-century American writers
19th-century American women writers
People from Beaufort, South Carolina
19th-century American poets
19th-century American essayists
19th-century American novelists
American literary critics


text:
Spintharus este un gen de păianjeni din familia Theridiidae.

Cladograma conform Catalogue of Life:

Referințe

Legături externe

Genuri de păianjeni
Spintharus


text:
Le Schaumbergstadion est un stade de football allemand situé à Theley, quartier de la ville de Tholey, dans la Sarre.

Le stade, doté de  et inauguré en 1960, sert d'enceinte à domicile à l'équipe de football du VfB Theley.

Il porte le nom de la montagne de Schaumberg située près de Theley.

Histoire

Le stade ouvre ses portes en 1960 (le club VfB Theley jouant auparavant ses matchs dans le stade situé à proximité de la Keltenplatz).

Le record d'affluence au stade est de  spectateurs lors d'une rencontre de Regionalliga Sud-Ouest 1973-74 entre les locaux du VfB Theley et du Borussia Neunkirchen le .

Le , la finale de la Coupe de la Sarre se déroule pour la première fois au Schaumbergstadion (victoire devant  spectateurs du Rot-Weiß Hasborn-Dautweiler sur le FC Hombourg.

Événements

Notes et références

Équipement sportif achevé en 1960
Stade de football dans la Sarre
Stade portant le nom d'un lieu
Arrondissement de Saint-Wendel


text:
La maison d'édition Hermann Édition Sciences et Arts, fondée en 1876, s'est spécialisée dans la publication d'ouvrages traitant des sciences et des arts.

Historique

1876-1956
Les éditions Hermann ont été fondées en 1876 par Arthur Hermann, Alsacien, professeur de mathématiques, qui s'installe à Paris, 6 rue de la Sorbonne où il vend des livres scientifiques et publie les ouvrages de ses amis mathématiciens et physiciens (Élie Cartan, Pierre Curie, Henri Poincaré) puis des livres de sciences naturelles (Oberthur), traduisant les traités d'ornithologie de Naumann, de lépidoptérologie d'André.

Jules Hermann, son fils, publie ensuite de nombreux catalogues de libraire-antiquaire. Après sa mort en 1927, son gendre Enrique Freymann, attaché culturel au Mexique et ami du peintre Diego Rivera, abandonne le commerce de livres anciens et, avec l'aide de Louis de Broglie qui lui fait connaître notamment Paul Langevin et Einstein, fonde la collection Actualités scientifiques et industrielles. Parmi des centaines d'œuvres scientifiques et épistémologiques, elle publiera les thèses de Jean Cavaillès, la somme de Bourbaki, Cosserat, Einstein, Jacques Monod, mais aussi Gaston Bachelard et l'Esquisse d'une théorie des émotions de Jean-Paul Sartre.

Durant l'Occupation Freyman rencontre Pierre Berès, déjà célèbre dans le domaine de la bibliophilie, qui vient de fonder les éditions La Palme, orientées vers les arts et les sciences humaines.

1956-2005

Dans le secteur scientifique de la maison Pierre Berès va enrichir la collection Actualités scientifiques et industrielles et créer de nouvelles collections, Méthodes (ouverte à la génétique), Enseignement des sciences, Histoire de la pensée.

Chez Hermann, désormais « éditeurs des sciences et des arts », il va développer un important secteur beaux-arts. En 1960 il fonde avec André Chastel la célèbre publication annuelle Art de France qui connaîtra quatre volumineux numéros de 1961 à 1964, comportant de nombreuses œuvres de peintres de l'école de Paris, lithographies originales de Max Ernst, Estève, André Masson, Soulages, Jacques Villon, estampilles de Hajdu ou bois gravés d'Ubac.

Avec André Chastel, Pierre Berès crée et dirige également la collection Miroirs de l'art, rassemblant des textes de réflexion sur la peinture et l'architecture de toute époque, notamment de Guillaume Apollinaire (1965), Aragon (1965), Baudelaire (1968), Abraham Bosse (1964), Étienne-Louis Boullée (1968), Jean Cocteau (1967), Maurice Denis (1964), Diderot (1967), Louis Dimier (1963), Albrecht Dürer (1964), Félix Fénéon (1966), Edmond et Jules de Goncourt (1967), Hegel (1964), Lessing (1964), André Lhote (1967), Poussin (1964), Signac (1964), Stendhal (1966), Hippolyte Taine (1964), Carel van Mander (1965), Giorgio Vasari (1966), Léonard de Vinci (1964), Eugène Viollet-le-Duc (1964).

Dans la collection L'esprit et la main, Ubac illustre Épicure (1965), Maria Elena Vieira da Silva, Platon, Bazaine, Pierre Lecomte du Nouÿ, Max Ernst, Lewis Carroll. Parmi les autres auteurs, René Étiemble, Raymond Queneau, Jean-Paul Sartre, Wolff.

En 1970 il confie à Michel Foucault la collection Savoir (art, lettres, sciences, culture).

Au long de ce développement les éditions Hermann, sans abandonner la rue de la Sorbonne, s'installent au 115 puis au 156 boulevard Saint-Germain, enfin au 293 rue Lecourbe.

Maurice Tubiana et Jacques-Louis Binet dirigent la collection Ouverture médicale, tandis que sous l'égide de Jean Dieudonné, naît la collection mathématique Travaux en cours, continuée après sa mort par Lê Dung Tràng qui fonde également la collection Actualités mathématiques. Ont été également publiées par les éditions Hermann des traductions de Karl Jaspers, des œuvres de Jean-Pierre Faye, Claude Cohen-Tannoudji (prix Nobel de physique), Marc Fumaroli, Jacqueline de Romilly.

Depuis 2006

Aujourd'hui présidées par Arthur Cohen (assisté par Philippe Fauvernier), les éditions Hermann créent un grand nombre de collections nouvelles. En 2006, les éditions Hermann renouent avec l'épistémologie avec la création de la collection Visions des sciences.
En 2005, à la rentrée littéraire, Hermann crée un département de littérature générale, Hermann Littérature, inauguré par Philippe Sollers avec, à la rentrée 2007, la publication du premier roman de toute son histoire : Giovanni Pico de Guillaume de Sardes.

Les collections
 Enseignement des sciences
 Mathématiques
 Physique
 Chimie
 Sciences de la Vie et de la Terre

 Méthodes
 Mathématiques
 Physique
 Chimie
 Sciences de la Vie et de la Terre
 Informatique

 Médecine et vie pratique

 Visions des sciences
 Histoire des sciences
 Visions des sciences

 Art
 Histoire de l'Art
 Musique
 Danse

 Œuvres complètes de Diderot

 Lettres
 Savoir.Lettres (Collection fondée par Michel Foucault)
 Hermann-Littérature
 Critiques littéraire
 Concours littéraire
 Fictions pensantes : Collection d'essais littéraires créée en 2010 et dirigée par Franck Salaün.

 Sciences Humaines
 Philosophie
 Hermann Philosophie : collection de philosophie dirigée par Roger Bruyeron et Arthur Cohen.
 Le Bel Aujourd'hui : collection de philosophie contemporaine fondée en 2007 et dirigée par Danielle Cohen-Levinas.
 L'Avocat du diable : collection de philosophie politique fondée en 2009 et dirigée par Charles Girard.
 Rue de la Sorbonne : collection fondée en 2010 et dirigée par Danielle Cohen-Levinas.
 Sciences sociales
 Société et Pensées : collection consacrée aux sciences sociales fondée en 2006 et dirigée par Gérald Bronner.
 Psychanalyse
 Culture
 Autour des sciences
 Hermann / L'Entrepôt

Sources et références
 Historique des éditions Hermann

Voir aussi
 Pierre Berès
 Arthur Cohen
 Danielle Cohen-Levinas (directrice de collection)

Liens externes
  Site officiel des éditions Hermann
  Blog des éditions Hermann

Maison d'édition ayant son siège à Paris
Entreprise ayant son siège à Paris
Entreprise fondée en 1876


text:
Chicken Curry Law is a 2019 Bollywood drama film directed by Shekhar Sirrinn. The film stars Ashutosh Rana, Natalia Janoszek, Nivedita Bhattacharya and Mukesh Hariawala. It is distributed by Panorama Studios. It was theatrically released in India on 9 August 2019.

Plot
A foreign belly dancer, Maya, is raped & left to die by sons (Makiya and Nana) of a Mumbai based politician. A social activist, Satya, and a lawyer, Sitapati, leave no stone unturned to get justice for Maya. However, Satya is killed in the process, even as Sitapati continues to fight the legal battle. The court acquits the suspects. Sitapati instigates Makiya and his brother and both the brothers shoot him dead and get arrested. Maya turns into a social activist in the same NGO where Satya used to work.

Cast
Ashutosh Rana as Sitapati Shukla
Natalia Janoszek as Maya Johnson
Nivedita Bhattacharya Satya Deshmukh
Makrand Deshpande as Mutthu Swamy
Ganesh Pai as Makiya
Zakir Hussain as Sharad Joshi
Aman Verma as Chagan Patil

Release
The film was scheduled to be released in 2018 but was postponed. It is now to be released on 9 August 2019.

The film was released theatrically on 9 August 2019.

Soundtrack

The music of the film is composed by Shekhar Sirrinn while lyrics are  written Shekhar Sirrinn, Shabbir Ahmed and Rajesh Manthan.

References

External links

2019 films
2010s Hindi-language films
Indian black comedy films
Films about rape in India


text:
Jonas Puzinas (October 1, 1905 – April 14, 1978) was a Lithuanian archaeologist and specialist on the prehistory of Lithuania. He belonged to the first generation of Lithuanian scholars who matured in independent Lithuania (1918–40). He was the first scientifically trained archaeologist of Lithuania and he laid the foundations, including some of the basic terminology and periodization, for future archaeological studies. His work in Lithuania was cut short by World War II. In 1944, he retreated to Germany and then to the United States. There he continued his academic work, notably editing Lithuanian encyclopedias.

Biography

Early life and education
Puzinas was born on  in  near Deltuva to a family of well-to-do peasants. After graduating from , with the help of Steponas Kairys, he was accepted to the University of Lithuania. There he studied Lithuanian language and literature, comparative linguistics, and pedagogy in 1925–29. Even as a gymnasium student, Puzinas showed interest in Lithuanian culture: he collected local Lithuanian songs and myths (sent to ) and local vocabulary (sent to editors of the Academic Dictionary of Lithuanian). As a university student, Puzinas became a secretary of Antanas Smetona, President of Lithuania, and helped him edit and organize his correspondence and other paperwork. With Smetona's help, he received a scholarship of 20,000 litas from the Ministry of Education that enabled him to continue his studies in a Western university. He was the first to receive such scholarship; as a condition of the scholarship, he had to repay 10% of his post-graduation wages to the ministry.

At first, Puzinas considered University of Königsberg, but upon advice of professor Jurgis Gerulis, he chose University of Heidelberg where he studied prehistory, comparative linguistics, and classical archaeology in 1930–34. Puzinas studied under Ernst Wahle, who had excavated in Latvia and was familiar with Baltic archaeology. Wahle was Puzinas' doctoral advisor, mentor, and even friend; his influence is noticeable in many of Puzinas' works. In 1935, Puzinas successfully defended his Ph.D. thesis on prehistoric research and the Lithuanian National Revival. The work detailed the history of archaeological studies in Lithuania up to 1918 and their effect on the Lithuanian identity. It was more a work of history than archaeology. The thesis was published in Kaunas in 1935 in its original German language (Vorgeschichtsforschung und Nationalbewusstsein in Litauen). The thesis shows minor influence of the budding school of thought that material remains can be equated to ethnicity (Kossinna's law) that formed the basis for Nazi archaeology. Echoes of this theory can be found in Puzinas' later works as well.

Career in Lithuania
After studies in Germany, Puzinas returned to Kaunas. He became director of , where he briefly worked as a student. He inherited a museum that more closely resembled a storage space of old artifacts than a modern museum. He also became an assistant professor at the Faculty of Humanities of Vytautas Magnus University. Among his students were Marija Gimbutas, , . He was one of the few professors at the faculty who received proper education in their field of study. He lectured on 20 topics, including broad topics, such as Indo-Europeans, vikings, prehistory of Europe. Lectures were often accompanied by field trips to museum or historical sites, even experiments (for example, recreating control of fire by early humans). When Vytautas the Great War Museum was opened in 1936, Puzinas developed its prehistory exhibition based on the modern museum practices. The exhibition was officially opened in January 1938 by president Antanas Smetona. For this accomplishment, Puzinas was awarded the Order of Vytautas the Great. He participated in 27 archaeological excavations, mostly burials, but showed no great enthusiasm for field work, often supervising the excavations only on paper. He organized obtained data and exhibits, visited museums abroad, attended international archaeological conventions, published articles on prehistory and archaeology in Lithuanian press and Lietuviškoji enciklopedija, the first encyclopaedia in Lithuanian. He also made presentations to schoolchildren to popularize the field. Between 1935 and 1944 he published about 150 articles and other publications.

In 1939, he became privatdozent for his seminal work and habilitation thesis Naujausių proistorinių tyrinėjimų duomenys (Findings of the Most Recent Archaeological Explorations). This work became a textbook on prehistory of Lithuania. It was superseded only by Lietuvos archeologijos bruožai published in 1961. Puzinas aggregated, summarized, and interpreted data from different excavations in 1928–38 and created a chronological outline of the prehistory of Lithuania. His periodization of the three ages in Lithuania is still used by modern scholars. The work featured a large number of new scientific terms in Lithuanian language that Puzinas created in collaboration with linguist . To that end Puzinas created a card index file with archaeological terms in various languages (Lithuanian, Polish, German, Russian). The file, about 9,000 or 10,000 cards in total, is preserved by Martynas Mažvydas National Library of Lithuania. Possibly, it was an embryo of a multilingual archaeological dictionary. Among the basic terms introduced by Puzinas are radinys (find) and žalvario amžius (Bronze Age).

After Soviet Union transferred Vilnius to Lithuania in 1939, Puzinas was moved there and was appointed dean of the Faculty of Humanities at Vilnius University. He managed to establish a separate the Department of Archaeology, which he chaired. In 1941, Puzinas joined the Lithuanian Academy of Sciences.

In Germany and United States
In July 1944, fearing the second Soviet occupation, Puzinas retreated to Germany where he taught at the Baltic University in Pinneberg near Hamburg in West Germany. He was the university rector from April 1948 to September 1949. While in Germany, Puzinas published five articles on archaeological topics based on data he brought from Lithuania. A German-language article on fibula, dedicated to Puzinas' former mentor Ernst Wahle, was well received and cited by German and Polish archaeologists. In 1949, as a displaced person, Puzinas moved to Philadelphia, United States. He worked various jobs, but also joined activities of Lithuanian diaspora. In 1953–1969, he contributed to and edited the 35-volume Lietuvių enciklopedija and later the 6-volume Encyclopedia Lituanica. Even without the ability to conduct excavations, Puzinas wrote archaeological studies, mostly on regional (Švėkšna, Panevėžys/Upytė, Suvalkija) and urban issues (Vilnius Castle Complex, Old Hrodna Castle). He also wrote reviews of works published, often by his former students, in Soviet Lithuania. He started writing a broad work on prehistory of Lithuania, but managed to finish only a few sections.

In 1974, Puzinas moved to Chicago, where he died in 1978. Two volumes of his selected works (1,613 pages in total) were published in 1983 in Chicago. Back in Lithuania, Puzinas' published works were marginalized and his name censored as his biography did not fit Soviet needs. However, his students continued his work. His contributions were recognized after Lithuania regained independence in 1990. A memorial stone was installed near his birth home in Svaronys in 1994; Lietuvos paštas issued a stamp on his 100th birth anniversary. Since 1996, Vilnius University organizes international conferences on archaeological topics named after Puzinas.

References

External links
 Bibliography

1905 births
1978 deaths
Lithuanian archaeologists
Lithuanian encyclopedists
Lithuanian curators
Lithuanian male writers
Directors of museums in Lithuania
Vytautas Magnus University alumni
Heidelberg University alumni
Academic staff of Vytautas Magnus University
Academic staff of Vilnius University
Lithuanian emigrants to the United States
Recipients of the Order of Vytautas the Great
20th-century archaeologists


text:
Іван Савелійович Калабухов ( 1903, Нова Збур'ївка  —  ?) —  організатор виробництва, раціоналізатор, начальник механічних майстерень Херсонського морського порту.

Біографія
Народився у 1903 році в селі Новій Збур'ївці Дніпровського повіту Таврійської губернії (тепер Голопристанський район Херсонської області, Україна) у селянській сім'ї. У 1917—1922 роках наймитував у куркуля в рідному селі. З 1922 по 1927 рік плавав на різних кораблях Євпаторійського та Херсонського портів. З 1927 по 1929 рік працював слюсарем «Епрона», а потім мотористом в Азовському держрибтресті. З 1930 по 1941 рік служив у Військово-Морському флоті СРСР. З 1941 року брав участь в боях німецько-радянської війни. Демобілізувався у жовтні 1944 року у зв'язку з пораненням. Працював в Херсонському порту майстром, а потім начальником механічних майстерень. З 1946 по 1948 рік працював директором заводу № 4, створеним на базі механічних майстерень. Після реорганізації заводу, з 1948 року по 1968 рік виконував обов'язки начальника механічних майстерень морського порту. У 1968 році вийшов на пенсію.

За час роботи в порту вніс багато раціоналізаторських пропозицій, які принесли порту значний економічний ефект. Брав активну участь у громадському житті міста. У п'яти скликаннях обирався депутатом Херсонської міської ради народних депутатів, очолював побутову комісію ради.

Відзнаки
 Нагороджений орденом «Знак Пошани» та шістьма медалями, зокрема медаллю «За бойові заслуги» (5 листопада 1942).
 «Почесний громадянин міста Херсона» (присвоєно рішенням IV сесії Херсонської міської ради депутатів трудящих XI скликання № 51 31 жовтня 1967 року за активну участь у боротьбі проти німецько-фашистських загарбників у роки Великої Вітчизняної війни, багаторічну самовіддану працю по відновленню і розвитку Херсона, активну громадську діяльність).

Примітки

Уродженці Таврійської губернії
Уродженці Голопристанського району
Учасники Другої світової війни з СРСР
Почесні громадяни Херсона
Депутати Херсонської міської ради


text:
Kårspexet är en studentspexförening vid Kungliga Tekniska högskolan med anor från 1867 då ett gammalt Uppsalaspex sattes upp av studenter vid Teknologiska institutet. Föreningen är det största av de Stockholmsbaserade spexen, sett till omsättningsbudget, och har både vunnit spexiaden (1992, med spexet Johan Albrecht) och Spex-SM (2017, med spexet Karl XII). Kårspexet har ingen hemmateater, utan har spelat på bland annat Circus, Oscarsteatern, Vasateatern, Södra teatern, Maximteatern, Wallmans Intiman och Tibble Teater.

Historia
Under 1800-talet och stora delar av 1900-talet växlade Kårspexet mellan aktivitet och träda, ibland med uppsättningar varje år (som under perioden 1907-1921), ibland med luckor på över tio år mellan uppsättningarna.

Det första Kårspexet som riktade sig till allmänheten var en nyuppsättning av det gamla uppsalaspexet "Rudolf" eller "Blodbadet på Sicilien" som återuppsattes på La Croix Salong vid Brunkebergstorg. Vid tiden kring sekelskiftet sattes normalt två spex upp varje år. Ett på våren och ett vid den traditionella Gåsfesten, samtidigt som "Blandaren" kom ut. 1902 bildades Tekniska Högskolans Studentkår (THS) och då bytte organisationen namn från Teknologspexen till Kårspexet. Namnen förekommer parallellt i många år.

Under 1910- och 1920-talet upplevdes en guldålder när spexen (enligt recensionerna) höll en omåttligt hög standard. Föreställningarna uppfördes ofta på Kungliga Dramatiska Teatern och gick med rejäl vinst som donerades till något välgörande ändamål, exempelvis till krigsdrabbade studenter nere i Europa i samband med första världskriget och till en fond för byggandet av ett nytt kårhus, Nymble, som invigdes 1932.

Alltsedan Tekniska Högskolans Studentkårs 75-årsjubileum 1977, när Kårspexet återuppstod efter en längre dvala för att sätta upp föreställningen Osquar, har Kårspexet satt upp en ordinarie föreställning varje år utom 1978 samt ett tiotal extraordinarie föreställningar såsom jubileer och bidrag till spexiader och Spex-SM.

Kårspexet hade länge enbart manliga skådespelare. Under 1990-talet luckrades detta upp och kvinnor tilläts i småroller. Kårspexet beslöt i stormöte våren 1999 att överge denna princip och tillsätta roller endast baserat på kompetens och lämplighet. Det första spexet med en kvinnlig skådespelare i huvudroll var Gauss år 2000, och sedan dess har skådespelartruppen varit blandad.

De första 20 åren efter omstarten 1977 karaktäriserades av en hög föreställningsfrekvens; vanligt var att spelåret omfattade uppemot 30 föreställningar av varje uppsättning. Detta ledde till att ett antal spexare drog på sig ett stort antal spelade föreställningar. En av de första att passera gränsen 100 spelade föreställningar grundade organisationen Hundraklubben till vilken spexare som spelat 100 föreställningar kan söka. På senare år med föreställningsfrekvens omkring 15 föreställningar per år tar medlemskap längre tid att uppnå.

Omvänt kronologisk lista över kårspex genom tiderna
(Från Kårspexets hemsida)

2021 Bernadotte eller en midsommarnattsmardröm
2019 Cecilia Vasa eller Alla dina damer? Finns i sjön!
2018 Agatha Christie eller Fint folk omkommer sent
2017 Vlad Spetsaren eller Blod, Spett och Pålar
2017 Kårspexets jubileum eller äventyr i tid och otid (jubileumsföreställning)
2016 Karl XII eller Sofia med Knuff, Spex-SM bidrag
2016 Karl XII eller Knappast karl för sin krona
2015 Bonnie & Clyde eller Fångade i kuppén
2014 Hadrianus mur eller Skottsäker arkitektur
2013 Vive la France eller En till ställning i världsklass!
2012 På gränsen eller Vikten av att pricksäkert signalera sin mening
2011 Freud, Spex-SM bidrag
2011 Freud eller Problemlösning på horisontell nivå
2010 Gustav III eller Svårigheten att komma till skott
2009 Shangri La eller När lösningen till problemet är källan
2008 Pius III eller Fyra påvar och en begravning
2007 Guinness eller Dagens Irlandsproblem
2007 Tidernas omstart (Jubileumsföreställning)
2006 Kristian Tyrann, Spex-SM bidrag
2006 Kristian Tyrann eller En röd dag i den svenska adelskalendern
2005 Ponnyexpressen eller Utan en tråd på prärien
2004 Till Hafs eller Att driva med tiden
2003 Jack the Ripper eller En knivig mordgåta av klassiskt engelskt snitt
2002 Al Capone eller Don kallar oss mobs
2002 John Ericsson eller På fädrens spår (Jubileumsföreställning)
2001 1492 eller Expedition: Inkvisition
2000 Gauss eller Att sätta eliminering av obekanta i system
1999 Alaska eller Där går gränsen
1998 Sokrates eller Att ena Atenare utan toga
1997 Maria Stuart eller Bara kiltar på scen
1997 130/20-årsjubileum (Jubileumsföreställning)
1996 Rockefeller eller?
1995 Einstein eller Vådan av att kröka på rummet
1994 Tsaren eller Den som tsare han vare
1993 Beethoven eller En annan femma
1992 Johan Albrecht eller Bryggare bliv vid din jäst (segrande bidrag i Spexiaden 1992)
1992 Augustus eller Det blir bättre förr
1991 Edison eller Har' u Alva inne?
1990 Kafka eller Gör processen kort
1989 Hiawatha eller Där rök en indian
1988 Leijonhierta eller Mitt i plåten
1987 Sven Hedin eller En enkel tur och retur
1986 Farao eller Bevare mig väl
1985 Karl Marx eller En dag i vilda vänstern
1984 Samurajen eller En riktig Nipponsoppa
1983 Munken eller Ur klostret i klistret
1982 Pancho Villa eller Krig, kvinnor och glass
1981 Columbus eller Å andra sidan
1980 Fursten eller Det tar vi gift på
1979 Archimedes eller Hälften kunde vara nog
1977 Osquar eller En teknolog vid Kung Arthurs hov
1969 Franska revolutionen
1968 Marilyn eller Det tredje korståget
1966 Chou-Han utan land eller Mao fair lady eller Kejsaren av Kina tycker inte om T
1964 Filip II eller Damen på kungen
1962 Ane hin gamle
1952 Isabella
1948 Bibbel Babbel eller Förbistrade tider
1948 Blaha, Blaha
1936 Leve tekniken eller Den som gapar över mycket...
1931 Revolutionen
1926 Iox
1921 Chaos eller Spanska öden och äventyr
1920 Atlantica
1919 Salta biten eller Lothshustrun från thet landeth Gåhsen
1918 Musica Domestica eller Prinsessan av Integralien
1917 Gudarnas dilemma eller Sprickan i Bifrost (succé)
1917 Djäflar och fotogen
1916 Drottningen av Saba
1915 Här ska' reformeras
1914 På kåren nuförtiden och på Lustgården dåförtiden
1913 Mårten
1912 Deux ex machina
1911 Urteknologen eller Tornet i Babel än en gång
1910 En utsvävning i rymden eller Marsrevolutionen i november eller Pontus, rymdernas behärskare (dunderfiasko)
1909 Den förlorade sonen eller Fan hvad jag är törstig
1908 Sen på teknologerna, de så inte, och samla intet in i lador
1907 Teknologernas förstfödde, och hans sorgliga slut
1905 Utsch eller Konsten att klara skivan
1899 Jagten efter storkofvan (gåsspex, helafton)
1899 Varieté (kort gåsspex)
1898 Resa till Orienten
1898 Karin Månsdotter och Erik XIV (vår)
1897 Three sisters Duigs (gås)
1897 Kärlek och död eller Mohrens sista suck (vår)
1887 Afrikanskan (gås)
1887 Ayapanas dom (Opera Seria, vår)
1887 Erik XIV (vår)
1867 Rudolf eller Blodbadet på Sicilien

Källor

Externa länkar
Kårspexet
Kårspexets logga i Gasqueparksdammen på Google Maps

Föreningar vid Kungliga Tekniska högskolan
Spex
Studentkultur vid Kungliga Tekniska högskolan


text:
Le Lemmet est un ruisseau français du Cantal, affluent de la Santoire et sous-affluent de la Rhue.

Il prend sa source à plus de  m d'altitude sur le plateau du Limon, dans le parc naturel régional des Volcans d'Auvergne, sur la commune de Dienne.

Il arrose Saint-Saturnin et, un kilomètre plus loin au nord-est, rejoint la Santoire en rive gauche.

Nature et patrimoine
Trois monuments historiques à Saint-Saturnin :
 Le château de Combes,
 Le château de Peyrelade,
 L'église.

Annexes

Articles connexes
 La liste des cours d'eau du Cantal

Liens externes
 le Lemmet sur le site du Sandre

Cours d'eau dans le Cantal
Système hydrologique de la Rhue


text:
O International Prize for Biology (Prêmio Internacional de Biologia) é um galardão anual que é dado a cientistas que tenham desenvolvido contribuições significativas na área da Biologia. O prémio foi criado em 1985, como reconhecimento pelo longo interesse do Imperador Hirohito do Japão em suporte das ciências biológicas. A seleção e o prêmio é gerido pela Sociedade para a Promoção da Ciência do Japão (Japan Society for the Promotion of Science). O cientista galardoado recebe a quantia de dez milhões de yen e um simpósio internacional na área dos cientistas é levado a cabo.

Galardoados
1985 - Edred John Henry Corner - Taxonomia ou Sistemática
1986 - Peter H. Raven - Sistemática e Taxonomia
1987 - John Gurdon - Biologia do Desenvolvimento
1988 - Motoo Kimura - Biologia Populacional
1989 - Eric Denton - Biologia Marinha
1990 - Masakazu Konishi - Biologia do Comportamento
1991 - Marshall Hatch - Botânica Funcinal
1992 - Knut Schmidt-Nielsen - Fisiologia Comparada e Bioquímica
1993 - Edward Osborne Wilson - Ecologia
1994 - Ernst Mayr - Sistemática e Biologia
1995 - Ian Read Gibbons - Biologia Celular
1996 - Ryuzo Yanagimachi - Biologia da Reprodução
1997 - Elliot Martin Meyerowitz - Botânica
1998 - Otto Thomas Solbrig - Biodiversidade
1999 - Setsuro Ebashi - Fisiologia Animal
2000 - Seymour Benzer - Biologia do Desenvolvimento
2001 - Harry Blackmore Whittington - Paleontologia
2002 - Masatoshi Nei - Biologia Evolutiva
2003 - Shinya Inoué - Biologia Celular
2004 - Thomas Cavalier-Smith - Sistemática e Taxonomia
2005 - Nam-Hai Chua - Biologia Estrutural, Morfologia e Morfogénese
2006 - Serge Daan - Cronobiologia
2007 - David Swenson Hogness - Genética
2008 - George David Tilman - Ecologia
2009 - Winslow Russell Briggs - Biologia
2010 - Nancy Ann Moran - Biologia e Simbiose
2011 - Eric Harris Davidson - Biologia do Desenvolvimento
2012 - Joseph Altman - Neurobiologia
2013 - Joseph Felsenstein - Biologia evolutiva
2014 - Peter Crane - Biologia da Biodiversidade
2015 - Yoshinori Ohsumi - Biologia Celular
2016 - Stephen P. Hubbell - Biologia da Biodiversidade

Ligações externas
International Prize for Biology

Prémios de biologia
Hirohito


text:
Thomas Waller (politicus), een Surinaams politicus
 Thomas Waller (kapitein), een Britse kapitein van de HMS Emerald


text:
Shane Thomas Van Dyke (ur. 28 sierpnia 1979 w Los Angeles) – amerykański aktor filmowy i telewizyjny, syn aktora Barry'ego Van Dyke'a i wnuk Dicka Van Dyke'a.

Wybrana filmografia
 1997: Diagnoza morderstwo (Diagnosis Murder) jako Shane Marshall / Jake Hallman
 1999: Diagnoza morderstwo (Diagnosis Murder) jako Tommy Anders
 1999-2001: Diagnoza morderstwo (Diagnosis Murder) jako Alex Smith
 2003: Moda na sukces (The Bold and the Beautiful) jako fan
 2010: Titanic II jako Hayden Walsh
 2011: The Mapmaker jako Isabel
 2012: True Love jako Mama Holly
 2012: Z pamiętnika położnej jako Siostra Julienne
 2012: Avengers jako Członkini Światowej Rady Bezpieczeństwa
 2014: Kapitan Ameryka: Zimowy Żołnierz jako Captain America: The Winter Soldier
 2015: Królowa pustyni jako Florance Bell
 2018: Czasem, zawsze, nigdy jako Margaret

Przypisy

Linki zewnętrzne

Amerykanie pochodzenia holenderskiego
Amerykanie pochodzenia irlandzkiego
Amerykanie pochodzenia szkockiego
Amerykańscy aktorzy filmowi
Amerykańscy aktorzy telewizyjni
Amerykańscy producenci filmowi
Amerykańscy reżyserzy filmowi
Amerykańscy scenarzyści XXI wieku
Ludzie urodzeni w Los Angeles
Urodzeni w 1979


text:
The Aberdare Urban District Council was established in 1894 and covered the parish of Aberdare. Its responsibilities included public health, sanitation, roads and public works generally.

There were five wards, namely Aberaman (also known as No. 5 Ward), Blaengwawr (also known as No. 4 Ward), Gadlys (also known as No. 2 Ward), Llwydcoed (also known as No. 1 Ward), and the Town Ward (also known as No. 3 Ward).  Originally, one member was elected from each ward on an annual basis, but from 1904 an additional member was granted to each ward, resulting in the election of ten members, out of a total of twenty, every three years. At the intervening election, one member continued to be elected.

An election was held in March 1907. It was preceded by the 1906 election and followed by the 1908 election. The term of office of members elected at the 1904 election came to an end and those elected were to serve until 1910.

(*) denotes sitting member

Results

Aberaman Ward (two seats)

Blaengwawr Ward (two seats)

Gadlys Ward

Llwydcoed Ward (two seats)

Town Ward (two seats)

References

Bibliography

1907
1907 Welsh local elections


text:
Мінітмен () — міжконтинентальна балістична ракета військово-повітряних сил США (МБР) що перебуває на експлуатації у складі ВПС Air Force Global Strike Command. Станом на 2021 рік, версія LGM-30G Minuteman III [a], була єдиною наземною МБР на службі у Сполучених Штатах.

Розробка Minuteman розпочалася у середині 1950-х років після ґрунтовних досліджень щодо твердопаливних ракетних двигунів. Така ракета з невеликим обслуговуванням могла бути у готовності протягом тривалого часу, а відтак, запускатися за командою. Задля порівняння, наявні на той час конструкції ракет США з використанням рідкого пального вимагали тривалої заправки безпосередньо перед запуском, що залишало їх відкритими для можливого раптового нападу. Ця здатність до негайного запуску (готовності) дала ракеті власну назву від ополченців (minuteman) Революційної війни. Minuteman було розроблено так, щоби вона була готовою до запуску одразу з миті повідомлення.

Вступ
Ракети стали до ладу 1962 року як зброя на котру, передусім, було покладено стримувальне завдання — загроза контратакою радянським містам у разі нападу СРСР на США. Однак, із розвитком Polaris військово-морських сил США, які мали таке ж завдання, ВПС почали удосконалювати Minuteman та перетворювати їх на зброю з набагато більшою точністю та з явним наміром забезпечити їм здатність атакувати захищені військові об'єкти, зокрема, радянські ракетні бункери. Minuteman-II почали службу 1965 року з цілою низкою поліпшень, заради підвищення їх точності і живучості щодо системи протиракетної оборони (ПРО) яку на той час, як відомо, розробляла радянська держава. Minuteman-III надійшли 1970 року та мали можливість використовувати три менші боєголовки замість однієї великої, що дуже ускладнило можливість атакування їх системою протиракетної оборони яка, щоби бути досконалою, повинна була би вразити усі три широко рознесені боєголовки. Minuteman-III було оснащено першою багатоцільовою самонавідною бойовою частиною (MIRV). Кожна така ракета може нести до трьох ядерних боєголовок які мають потужність у межах від 300 до 500 кілотонн.

З найбільшої кількості в 1000 ракет у 1970-і, нинішні ВПС США мають 450 штук Minuteman-III у ракетних бункерах навколо: AFB Malmstrom, Монтана; Minot AFB, Північна Дакота; та F.E. Warren AFB, Вайомінг. До лютого 2018 року, цю кількість передбачалося скоротити до 400 озброєних ракет з 50-ма неозброєними ракетами у запасі та чотирма нерозгорнутими випробувальними пусковими установками відповідно до нового договору СНО. Військово-повітряні сили розраховують тримати ракету у дії, принаймні, до 2030 року. Це одна зі складових ядерної тріади США — дві інші частини тріади це балістичні ракети Trident, які запускаються з підводних човнів (БРПЧ) та ядерна зброя носіями якої, є далекі стратегічні бомбардувальники.

Історія

Едвард Голл і тверде пальне

Minuteman зобов'язані своїм існуванням, головним чином, зусиллям тодішнього полковника ВПС США Едварда Голла. 1956 року, Голла було призначено відповідальним за підрозділ твердого ракетного пального у дивізіоні генерала Шрівера, який спочатку було створено для керування розробкою МБР Атлас і Титан. Тверде пальне вже широко використовувалося у ракетах, але лише для застосування на коротких відстанях. Начальство Голла, цікавилося ракетами середньої та малої дальності з твердим пальним, особливо задля використання у Європі, де швидка відповідь, була би перевагою для системи на яку могли напасти радянські літаки. Але Голл був переконаний, що ця технологія, може бути використана для справжньої МБР з дальністю 10 200 кілометрів (5 500 морських миль, 6 300 миль).

Щоби досягти потрібної енергії, Голл почав фінансувати дослідження на Boeing і Thiokol, щодо використання пального на основі перхлорату амонію. Він пристосував концепцію, розроблену у Великій Британії, де тверде пальне являло собою великі циліндри із зіркоподібним отвором, що йшов уздовж внутрішньої осі. Це сприяло пальному горіти, усією довжиною циліндра, а не просто з кінця, як у більш ранніх конструкціях. Збільшення швидкості горіння, означало збільшення тяги. Це також, дозволило теплу поширюватися на весь двигун, а не лише на край (завдяки горінню зсередини, воно не доходило до стінок фюзеляжу ракети поки пальне не закінчувало горіти). Як порівняння, більш давні системи твердого пального згоряли, насамперед, від одного кінця до іншого, а це означало що будь-якої миті, окремій невеликій частині корпусу, доводилося витримувати надзвичайні навантаження та температури.

Керування МБР ґрунтується не лише на напрямку руху ракети, а й на точній миті вимкнення тяги. Занадто багато тяги, і боєголовка перелітає ціль, мало розгону — зброя не долітає до мішені. Горіння твердих тіл, зазвичай, дуже важко передбачити з погляду на час та швидкий поштовх у мить спалаху, що робить їх сумнівними задля точності, потрібної для влучання у ціль. Спочатку це здавалося непереборною перешкодою, але у підсумку, було вирішено майже природним чином. Усередині сопла ракети було додано низку отворів, які відчинялися шляхом підриву сформованих зарядів, коли система наведення вимагала вимкнення двигуна. Зниження тиску було настільки різким, що полум'я викидалося назовні й залишкове пальне яке горіло, гаснуло.

Першим, хто використав ці розробки, були не ВПС, а ВМС. Їх було залучено до спільної програми з армією США щодо розроблення рідкопаливної ракети Юпітер, але вони завжди з осторогою ставилися до цієї системи оскільки відчували, що рідке пальне занадто небезпечне для використання на облавку кораблів, та надто, підводних човнів. Швидкий успіх програми розробки твердого пального у поєднанні з обіцянкою Едварда Теллера щодо легших ядерних боєголовок під час Проєкту «Нобска», змусив флот відмовитися від Юпітера та почати розробку власної твердопаливної ракети.

Система наведення ракет
У попередніх ракетах далекої дії, використовувалися рідкі види пального, які могли бути завантажені лише перед стрільбою. Процес завантаження, у типових проєктах, вимагав від 30 до 60 хвилин. Але тоді це не вважалося проблемою, оскільки треба було приблизно стільки ж часу, щоби розгорнути інерційну систему наведення, установити початкове положення та запрограмувати у цільових координатах. Minuteman, з самого початку було розроблено щоби мати можливість запускати їх за лічені хвилини. Хоча тверде пальне усувало потребу заправки ракет рідким пальним, затримки у запуску щодо вирівнювання системи керування, залишалися. Задля швидкого запуску, система наведення повинна постійно працювати і вирівнюватися, що є серйозною перешкодою для механічних приладів, особливо гіроскопів, де застосовуються вальниці.Було обрано дослідний проєкт Autonetics, з використанням повітряних (пневматичних) підшипників котрий, як стверджувалося, безперервно тривав з 1952 по 1957 рік. Autonetics дозволив побудувати власну вальницю, у вигляді кулі котра могла обертатися у двох напрямках. У звичайних рішеннях використовувався вал з підшипниками на обох краях, що давало можливість його обертання лише навколо однієї осі. Це означало, що для інерційної платформи тепер були потрібні лише два гіроскопи замість звичайних трьох.

Останній великий крок полягав у тому, щоби застосовувати цифровий комп'ютер загального призначення замість аналогових, або спеціально розроблених цифрових комп'ютерів. У попередніх проєктах, зазвичай, застосовувалися два комп'ютера для однієї мети: один керував автопілотом, який тримав запущену ракету запрограмованим курсом, а другий порівнював інформацію від інерційної платформи з цільовими координатами та посилав будь-які потрібні виправлення автопілоту. Щоби зменшити загальну кількість складових, почав використовуватися один швидший комп'ютер котрий виконував окремі процедури для цих завдань.

Оскільки комп'ютер керування був-би неактивним коли ракета знаходилася у бункері, комп'ютер загального призначення також, використовувався задля запуску програми яка контролювала різні давачі та випробувальне обладнання. У більш давніх конструкціях, це оброблялося зовнішніми системами, які вимагали кілометрів додаткової проводки та багатьох роз'ємів. Для зберігання декількох програм, комп'ютер D-17B, було побудовано у формі драм-машини, але замість барабана використовувався твердий диск.

Створення комп'ютера з потрібною продуктивністю, розміром і вагою, зажадало використання транзисторів, які на той час, були дуже дорогими і не надто надійними. Попередні спроби використовувати транзисторні комп'ютери для керування, BINAC і системи на SM-64 Navaho, зазнали невдачі і були залишені. Військово-повітряні сили і Autonetics витратили мільйони на програму для підвищення надійності транзисторів і компонентів у 100 разів, що привело до специфікації Minuteman, з високим ступенем готовності.

Методики, розроблені у ході цієї програми, були однаково корисні для поліпшення будови усіх транзисторів що значно зменшило кількість їх відмов та ліній виробництва транзисторів загалом. Це збільшило продуктивність, значно знизило собівартість продукції та мало величезні корисні, побічні впливи на електронну промисловість.

Використання комп'ютера загального призначення, мало довгострокові наслідки для програми Minuteman та ядерної позиції США, взагалі. З Minuteman, можна легко змінити націлювання, через завантаження нових даних про траєкторію на жорсткий диск комп'ютера, що може бути виконано за кілька годин. Раніше призначені для користувача дротові комп'ютери ICBM, могли забезпечити атаку лише однієї цілі, і точну інформацію про потрібну траєкторію було жорстко закодовано безпосередньо у логіку системи.

Minuteman-III (LGM-30G)
Програма LGM-30G Minuteman-III почалася 1966 року та передбачала кілька поліпшень, порівняно з попередніми версіями. Ракети було вперше розгорнуто 1970 року. Більшість модифікацій, пов'язано із кінцевою стадією, та подальшою системою (RS). Остаточну (третю) версію, було удосконалено за допомогою нового двигуна з упорскуванням рідини, що забезпечує більш точний контроль, ніж попередня система з чотирма соплами. Покращення з продуктивності що втілено у Minuteman-III, це, насамперед: підвищена гнучкість у розгортанні бойових частин (RV) і допоміжних засобів, поліпшення живучості після ядерної атаки, та збільшене корисне навантаження. Ракета зберігає нерухому інерційну систему наведення. Minuteman, розміщені в підземних шахтах для ракет. Бункери з'єднано з підземними командними пунктами (LCC), групами по десять одиниць. Ними цілодобово опікуються два офіцери, яким доводиться виконувати вхідну команду на вогонь, одночасним поворотом двох ключів запуску. Окрім того, команда «вогонь» повинна також, подаватися із сусідньої командної зони. Minuteman-III постійно утримується у стані T-30sec — це означає, що вони можуть покинути бункер за 30 секунд після підтвердженої команди пуску. Окремі бункери мають найменшу відстань близько 10 км один від одного. Існує також можливість запускати ці ракети екіпажем, з облавка літака Boeing E-4 (National Airborne Operations Center) — повітряного командного пункту. Цю систему призначено для забезпечення того, щоби ракети також, можна було запускати, якщо шахтна установка втратила зв'язок із керівним бункером. Вчергове, це було випробувано 2012 року, на авіабазі Vandenberg.

Випробування, 16 червня 2010 року, було 200-м польотом Minuteman III, з часу першого запуску 1968 року. Випробувальний політ цієї ракети, 27 липня 2011 року з інертною головною частиною з авіабази Vandenberg, був невдалим. Ракету було підірвано повітряно-десантним управлінням по тому, як стався збій. Причина помилки поки не розголошується. Один з останніх відомих випробувальних польотів Minuteman III, відбувся увечері 25 лютого 2016 року. Ціллю ракети, яка не мала боєголовки, був атол Кваджалейн, що розташований на відстані 8000 кілометрів у південній частині Тихого океану.

Третього травня 2017 року, ВПС США провели одне з крайніх успішних випробувань Minuteman-III. Міжконтинентальну балістичну ракету було запущено з авіабази Ванденберг (Каліфорнія). Ракета летіла з пустою бойовою частиною і подолала відстань у 6,7 тисячі кілометрів, перш ніж упасти на полігон у районі Маршаллових островів Тихого океану.

2007 року, почалася деактивація 50-и з 500-т розгорнутих ракет, на авіабазі Мальмстром. Станом на 1 вересня 2012 року, США повідомили про такі показники розгортання свого флоту Minuteman III, відповідно до нового контракту START:
  449 активних бункерів з 449 ракетами (150 AFB, 150 Minot AFB, 149 Warren AFB)
 57 неактивних пускових установок
 263 нерозміщені ракети

США передбачають подальший розвиток LGM-30H Minuteman-IV, однак цей план має бути представлений не раніше 2030 року.

Зокрема, ракети Minuteman I та II, все ще використовуються у деякій зміненій формі як повітряні мішені задля розвитку протиракетної оборони у США, або як супутникові носії.

Наявні ракети Minuteman-III було дуже вдосконалено за роки їхнього перебування на бойовому чергуванні, і лише впродовж останнього десятиліття, на осучаснення 450 ракет, було витрачено понад 7 мільярдів доларів.

Дані ракети

 Виробник: Boeing

 Вартість одиниці: 7 000 000 доларів США

Технічні характеристики

 Маса: 36 030 кг (Minuteman III)

 Довжина: 18,3 м (Minuteman III)

 Діаметр: 1,68 м

 Бойова частина MMI: W78 або W87

 Підрив (механізм): повітряний вибух або доторк (поверхня)

 Двигун (триступеневі твердопаливні ракетні двигуни):

    перший ступінь: Тіокол ТУ-122 (М-55) (792 кН)

    другий ступінь: Aerojet-General SR-19-AJ-1 (267,7 кН)

    третій ступінь: Aerojet/Thiokol SR73-AJ/TC-1 (152 кН)

    перший ступінь: 91 900 кг (Minuteman III)

 Композитне ракетне пальне з перхлорату амонію

 Оперативні межі: понад 10 000 км (Minuteman III)

 Найбільша висота польоту (стеля): 1100 км

 Найбільша швидкість: 23 Маха; 28 200 кілометрів на годину; 7,83 кілометрів на секунду (кінцева фаза)

 Система керування: інерційна НС-50

 Точність влучання MMI (кругове імовірне відхилення): 240 м

Див. також
 Міжконтинентальна балістична ракета
 Шахтна пускова установка
 Ракета-носій
 Зеніт-3SLBФ
 Дніпро ракета-носій
 Твердопаливний ракетний двигун
 Протиповітряна оборона
 Протиракетна оборона США
 Протиракетна оборона
 Atlas (сімейство ракет-носіїв)
 Титан (ракета-носій)

Примітки

Міжконтинентальні балістичні ракети


text:
Gouzangrez is een gemeente in het Franse departement Val-d'Oise (regio Île-de-France) en telt 171 inwoners (1999). De plaats maakt deel uit van het arrondissement Pontoise.

Geografie
De oppervlakte van Gouzangrez bedraagt 0,8 km², de bevolkingsdichtheid is 213,7 inwoners per km².

Demografie
Onderstaande figuur toont het verloop van het inwonertal (bron: INSEE-tellingen).

Externe links

Gemeente in Val-d'Oise


text:
El LVI Campeonato Europeo de Patinaje Artístico sobre Hielo se realizó en Moscú (URSS) del 11 al 15 de febrero de 1965. Fue organizado por la Unión Internacional de Patinaje sobre Hielo (ISU) y la Federación Soviética de Patinaje sobre Hielo.

Resultados

Masculino

Femenino

Parejas

Danza en hielo

Medallero

Enlaces externos
 Resultados oficiales en la pág. de la ISU (en inglés)

Campeonatos europeos de patinaje artístico sobre hielo
patinaje
Eventos deportivos celebrados en Moscú
Deporte en 1965
Unión Soviética en 1965
Patinaje en la Unión Soviética


text:
Donato Cannone, né le  à Terlizzi, est un coureur cycliste italien.

Biographie

Palmarès
 2004
 Giro del Pratomagno
 2005
 Gran Premio Sant'Agnello e San Vincenzo
 Trofeo Alta Valle del Tevere
  du Tour de Toscane espoirs
  du Trophée Rigoberto Lamonica
  du Tour de Toscane espoirs
 2006
  du Tour de Navarre

Classements mondiaux

Notes et références

Liens externes

Coureur cycliste italien
Naissance en février 1982
Naissance à Terlizzi
Sportif italien du XXIe siècle


text:
Douwe Hansma (1812-1891), Nederlands schrijver en kunstschilder
 Johan Hansma (1969), Nederlands voetballer
 Siebe Hansma (1949), Nederlands kunstenaar


text:
Bembidion levettei is a species of ground beetle in the family Carabidae. It is found in North America.

Subspecies
These two subspecies belong to the species Bembidion levettei:
 Bembidion levettei carrianum Casey, 1924
 Bembidion levettei levettei Casey, 1918

References

Further reading

External links

levettei
Articles created by Qbugbot
Beetles described in 1918


text:
Результаты соревнований

Мужчины

Женщины

Обозначения
 КС — классический стиль
 СС — свободный стиль

Порядок начисления очков

Зачёт кубка мира

Мужчины

Женщины

Зачёт кубка наций

Зимние виды спорта в сезоне 2014/2015
Кубок мира по лыжным гонкам


text:
Ambenob Rural LLG is a local-level government (LLG) of Madang Province, Papua New Guinea.

Wards
02. Furan / Sisiak
03. Korong / Opi
04. Kamba / Kuris
05. Siar / Wadan
06. Riwo / Nagada
07. Amron / Baitabag
08. Budad Haven
09. Gegeri Wangar
10. Ward 10
11. Bagupi / Saruga
12. Abar / Labting
13. Baiteta / Hipondik
14. Balima / Kusubar
15. Aiyap / Malac
16. Sein
17. Bahor Sahgala
18. Ward 18
19. Amele / Omuru
20. Bau / Umun
21. Bemahal / Fulumu
22. Arar/ Maneb
23. Asikan/ Utu

References

Local-level governments of Madang Province


text:
Julio Felipe Federico Pinglo Alva, Felipe Pinglo Alva (Lima, 18 de juliol de 1899 - ibídem, 13 de maig de 1936) fou un cantautor peruà de música criolla, destacat com un dels millors compositors d'aquest país.

Biografia
Fill de Felipe Pinglo Meneses i de María Florinda Alva. Es va educar a la ciutat de Lima, seguint els seus estudis primaris en el Centre Escolar Fiscal de los Naranjos en Barrios Altos; els seus estudis secundaris entre 1943 i 1947 al Col·legi Nuestra Señora de Guadalupé de Barranco. Va començar a compondre i interpretar música criolla des de molt jove. Va integrar diversos grups criolls,

Trobant la fama en guanyar àmplia popularitat dues composicions, els vals:
 El Plebeyo vals.
 El Huerto de mi Amada vals.
 El Espejo de mi Vida vals.
 Bouquet vals
 Llegó el Invierno one-step, posteriorment convertida a polka.
 Melodías del Corazón - vals.
 Jacobo el Leñador - vals.
 Amor Traidor - polka
 Amelia - vals. Esta va ser la primera composició de Pinglo als 17 anys.
 De Vuelta al Barrio - vals
 Tu Nombre y El Mío - vals
 Silente - vals
 Jesús - vals
 Ven Acá, Limeña one-step, posteriorment convertida a polka.
 Locos Suspiros - polka
 Bello Hawaii - vals
 Sueños de Opio - vals
 Amor Iluso - vals
 El Cabaret - one-step
 Celos - vals
 La Canción del Porvenir - one-step, posteriorment convertida a polka.
 Morir Quisiera one-step, posteriorment convertida a polka.
 Amor que Mata - polka
 La Oración del Labriego - vals
 Bohemia de Luto - vals
 Terroncito de Azúcar - one step
 Semblanza - vals
 Ramito de Flores - vals
 Dolores - polka
 Las Limeñas - polka
 Pasión y Odio - vals
 Angélica - vals.
 Crepúsculo de Amor Vals
 Aldeana - vals
 Querubín - polka
 Astro Rey - vals
 Los Limoneros - polka

Enllaços externs
 http://es.youtube.com/watch?v=F8OO5w2wOws&feature=related
 http://www.mambo-inn.com/especiales-felipe-pin.htm
 http://es.youtube.com/watch?v=b1dhn-UVnsk
 http://www.boletindenewyork.com/felipepingloobra.htm
 http://www.criollosperuanos.com/FelipePinglo/canciones.htm

Compositors peruans
Cantautors peruans
Persones de Lima
Morts a Lima


text:
Andrusov is a surname. Notable people with the surname include:

Dimitrij Andrusov (1897–1976), Slovak geologist
Nicolai Ivanovich Andrusov (1861–1924), Russian geologist, stratigrapher, and paleontologist
Dorsa Andrusov, a wrinkle ridge system on the Moon


text:
Нова-Гранада ()  —  муниципалитет в Бразилии, входит в штат Сан-Паулу. Составная часть мезорегиона Сан-Жозе-ду-Риу-Прету. Входит в экономико-статистический  микрорегион Сан-Жозе-ду-Риу-Прету. Население составляет 18 591 человек на 2006 год. Занимает площадь 531,855 км². Плотность населения — 35,0 чел./км².

Праздник города — 19 марта.

История
Город основан в 1911 году.

Статистика
 Валовой внутренний продукт на 2003 составляет 244.616.834,00 реалов (данные: Бразильский институт географии и статистики).
 Валовой внутренний продукт на душу населения на 2003 составляет 13.688,69 реалов (данные: Бразильский институт географии и статистики).
 Индекс развития человеческого потенциала на 2000 составляет 0,790 (данные: Программа развития ООН).

География
Климат местности: тропический. В соответствии с классификацией Кёппена, климат относится к категории Cfa.

Муниципалитеты штата Сан-Паулу


text:
Martha Lorena Fierro Baquero (born September 6, 1977) is an American-born Ecuadorian chess player holding the titles of International Master and Woman Grandmaster, and FIDE International Organizer. She won the American Continental Women's Chess Championship in 2009.

Born in Kingston, Rhode Island, USA, Fierro has been Ecuador's strongest female chess player for many years, and has represented Ecuador in ten biennial Chess Olympiads from 1994 to 2012. In 1998 she played in the open section (with both male and female players), while in the other editions she took part in the women's tournament. Her best results were when she scored 9.5/13 in the 1996 Women's Chess Olympiad in Yerevan, and 7.5/8 in the 2008 Women's Chess Olympiad in Dresden, to win the silver medal on board 1 on both occasions.

Fierro won twice the Pan American Under-18 Girls Championship (in 1994 and 1995) and three times the Pan American Under-20 Girls Championship (in 1995, 1996 and 1997). She took part in the first FIDE Women's Grand Prix series from 2009 to 2011.

Fierro is a vice president of FIDE and a chairperson for the FIDE Commission for Women's Chess (WOM).

On 8th February, 2021, she left the italian city of Genoa, where she lived with her daughter, and went to Ecuador. She is currently been accused of kidnapping the daughter by the father of the 7th years old children, and a trial was planned to start on june 2023.

References

External links

1977 births
Living people
People with acquired Ecuadorian citizenship
Ecuadorian female chess players
Chess International Masters
Chess woman grandmasters
Chess officials
People from South Kingstown, Rhode Island
21st-century Ecuadorian women
American people of Ecuadorian descent
Sportspeople of Ecuadorian descent


text:
La Universidad de Mendoza es una institución de educación superior de gestión privada, que  funciona desde 1960. Su sede central está ubicada en la Provincia de Mendoza, Argentina, en la ciudad de Mendoza. También cuenta con una Sede en la ciudad de San Rafael, situada en el sur de la provincia y otra en la ciudad de Río Cuarto. Además cuenta con una extensión áulica en Cipolletti, provincia de Río Negro.

Reseña histórica
La Universidad de Mendoza se fundó 22 de diciembre de 1959, por medio de una asamblea que le dio los primeros estatutos. Las actividades docentes comenzaron el 13 de mayo de 1960, con la Facultad de Ciencias Jurídicas y Sociales. En agosto de 1962 tomó su forma definitiva de constitución legal y el Superior Gobierno de la Nación, a través del decreto n.º 14.179, de ese mismo año, la registró como Universidad Privada, otorgándole las obligaciones y derechos que emergen de la Ley. Por su parte, el Gobierno de la Provincia de Mendoza, por decreto n.º 3.043/62, la registró como Asociación Civil con Fines de Lucro y la Secretaría de Promoción Social de la Nación le concedió el reconocimiento de Entidad de Bien Privado mediante Resolución n.º 44/87.

Investigación

La Dirección de Investigaciones de la Universidad de Mendoza (DIUM) fue creada mediante Resolución HCS Nº51/2015, en el marco un programa de jerarquización institucional. Su estructura responde a los actuales requisitos para el sector científico y tecnológico, y está integrado por profesionales especializados en la generación y transferencia de conocimientos.

La misión de la DIUM es desarrollar investigación científica de excelencia y transferir sus resultados exitosos al medio, priorizando todo hecho innovador.

La visión aportada desde la DIUM es la de constituir a la Universidad de Mendoza como un referente en ciencia y tecnología (CyT) a nivel regional, nacional e internacional, contribuyendo de esta forma a una mayor inserción social.

Objetivos:
Aumentar cuantitativa y cualitativamente las actividades de Investigación, Desarrollo e Innovación (I+D+i) en la Universidad de Mendoza.
Integrar la CyT con la educación de nivel superior conforme estándares internacionales de calidad.
Vincularse con los distintos actores de la sociedad a fin de responder adecuadamente a las demandas que hoy existen para el sistema educativo, científico y tecnológico.
Formar recursos humanos altamente capacitados en la generación y gestión del conocimiento.

Sede Río Cuarto
En 2016 la Universidad de Mendoza afianza su radicación en la ciudad de Río Cuarto.

Sedes y Extensiones Áulicas

Provincia de Mendoza

 Sede San Rafael.

Provincia de Córdoba

 Sede Río Cuarto.

Provincia de Río Negro.

 Extensión Áulica Cipolletti.

Facultades y Carreras

Facultad de Arquitectura, Urbanismo y Diseño

Arquitectura y Urbanismo.
Licenciatura en Diseño.
Diseño de Interiores.
Diseño Gráfico.
Diseño de Indumentaria y Textil.
Corredor Inmobiliario.
Licenciatura en Emprendimientos Inmobiliarios.

Facultad de Ciencias Económicas

 Contador Público.
 Licenciatura en Administración de Negocios.
Licenciatura en gestión hotelera.
Tecnicatura en gestión hotelera.

Facultad de Ciencias Jurídicas y Sociales

 Abogacía.
 Escribanía.
 Procuración.

Facultad de Ciencias de la Salud

 Licenciatura en Kinesiología.
 Licenciatura en Psicología.
 Licenciatura en Nutrición.
 Odontología.

Facultad de Ciencias Médicas

 Medicina.

Facultad de Ingeniería

 Ingeniería Electrónica.
 Ingeniería en Computación.
 Ingeniería en Informática.
 Bioingeniería.
 Ingeniería Industrial.
 Ingeniería Eléctrica.
 Tecnicatura en Desarrollo de Aplicaciones Web.
 Tecnicatura en Desarrollo de Videojuegos.
 Tecnicatura Universitaria en Sonido y Acústica.
 Tecnicatura Universitaria en Mantenimiento Agroindustrial.
 Profesorado en Ciencias de la Computación.
 Profesorado en Tecnología.
 Profesorado para Profesionales con Título de Grado.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio Web Oficial de la Universidad de Mendoza

Mendoza, Universidad de
Educación en la provincia de Mendoza (Argentina)
Instituciones educativas establecidas en 1960
Argentina en 1960


text:
Der Distrikt Badaun (, ), oder Budaun, ist ein Distrikt im nordindischen Bundesstaat Uttar Pradesh. Verwaltungssitz ist die Stadt Badaun.

Geschichte
Das Gebiet Badauns wurde 1801 zusammen mit der ganzen Region Rohilkhand durch den Nawab von Avadh (Oudh) an die Britische Ostindien-Kompanie abgetreten. Im Jahr 1824 wurde der Verwaltungsdistrikt Sahaswan geschaffen, der in den folgenden Jahren einige Änderungen der Verwaltungsgrenzen erfuhr. Seit 1844 blieben die Distriktgrenzen unverändert. 1856 wurde die Distriktverwaltung vom Ort Sahaswan nach Badaun verlegt. Der Distrikt bestand im unabhängigen Indien (ab 1947) fort und kam zum Bundesstaat Uttar Pradesh.

Am 28. September 2011 wurde die Bildung eines neuen Distrikts Bhimnagar (2012 umbenannt in Sambhal) aus Teilen Badauns durch die damalige Chief Ministerin von Uttar Pradesh Mayawati bekanntgegeben.

Bevölkerung
Die Volkszählung 2011 fand noch auf Basis der alten Distriktgrenzen statt (vor der Bildung des Distrikts Sambhal). Die Ergebnisse der Volkszählung 2021 sind noch nicht veröffentlicht. Zuverlässige Daten zur Bevölkerung sind daher nicht verfügbar.

Weblinks
 Karte des Distrikts bei mapsofindia

Einzelnachweise

Distrikt in Uttar Pradesh


text:
Nils Otto Fredrik Söderberg, född 26 april 1897 i Enköping, död 15 december 1988, var en svensk pilot och generalmajor i Flygvapnet. Söderberg var en av pionjärerna inom det svenska flygvapnet.

Biografi

Nils Söderberg föddes i Enköping som son till rådmannen Gunnar Söderberg och friherrinnan Lily Kruuse af Verchou. År 1917 blev han fänrik vid fortifikationen, 1921 fältflygare, och 1926 löjtnant vid Flygvapnet. Söderberg utsågs 1929 till chef över Flygvapnets flygskola, och upphöjdes året därpå till kapten. År 1935 utnämndes han till chef för Flygvapnets Försökscentral (Fc) och blev i samband med detta major. År 1938 blev han i stället chef över Flygförvaltningens materielavdelning, ett uppdrag varunder han i rask takt befordrades till överstelöjtnant och överste. Under andra världskriget blev han souschef där 1944, och erhöll generalmajors grad 1945. Från 1950 var han flygmotorteknikchef vid Svenska Flygmotor AB, SFA.

Som avdelningschef vid Flygförvaltningen var Söderberg ansvarig för all anskaffning av militära flygplan strax innan och under andra världskriget. Han blev efter pensionering en drivande kraft bakom Frivilliga Flygkåren (FFK) och skogsbrandflyget. Han var den förste som räddades till livet med hjälp av en fallskärm i Sverige och blev därmed förste svenske medlemmen i Caterpillarklubben.

Från 1954 till 1964 var Söderberg generalsekreterare vid Kungliga svenska aeroklubben (KSAK). Han invaldes i Kungliga Krigsvetenskapsakademien 1943 och i Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien 1949. 1952 tilldelades han Thulinmedaljen i guld. Han valdes 1971 till ordförande i Svensk Flyghistorisk Förening. Som hedersordförande i föreningen från 1974 var han aktivt verksam fram till sin död genom en rad publikationer.

Familj
Söderberg gifte sig 1924 med Anna Greta Strokirk (1901–1981). Söderberg är begravd på Djursholms begravningsplats.

Referenser
Anno 88, s. 183
Vem är det 1961
Vem är det 1977

Svenska militärer under 1900-talet
Generalmajorer i svenska flygvapnet
Ledamöter av Kungliga Krigsvetenskapsakademien
Ledamöter av Kungliga Ingenjörsvetenskapsakademien
Män
Födda 1897
Avlidna 1988
Personer från Enköping
Svenska flygare


text:
Az 1985-ös Tour de France volt a 72. francia körverseny. 1985. június 28-a és július 21-e között rendezték.

Végeredmény

Szakasz eredmények

A * jelölt szakaszok egyéni időfutamok voltak.
A ** jelölt szakaszok csapatidőfutamok voltak.

További információk
 A verseny hivatalos végeredménye
 A verseny végeredménye

Tour
1985


text:
Georg Hüller ist der Name folgender Personen:

* Georg Jakob Daniel Hüller (auch Georg Jakob Daniel Hiller; 1794–1867), deutscher Schneider und Mundartschriftsteller
 Georg Thomas Hüller, deutscher Papiermacher, siehe Georg Thomas Hiller


text:
What-A-Burger is the trading name used by a small group of restaurants which were established by entrepreneur brothers Jack Branch and Paul E. Branch Jr. and members of the Branch family beginning in 1957 though the first What-A-Burger was opened in 1950. With the first location at a busy traffic circle near Newport News, Virginia, in the former Warwick County, they soon established additional locations in the cities of Richmond, Colonial Heights, and Petersburg, Virginia, each along busy through-traffic highway corridors. Another location was opened by a member of the Branch family in the 1950s in Greenville, South Carolina.

History

The first Virginia store opened in 1957 by entrepreneur Jack Branch near Newport News, Virginia. Branch's first location predated the first Texas Whataburger restaurant slightly.

Newport News Circle  was a busy intersection located at Jefferson Avenue and U.S. Route 258 governed by a traffic circle (aka "rotary") in the former Warwick County. (Warwick County later became politically consolidated with the City of Newport News, assuming the latter's better-known name). U.S. Route 258, later known as Mercury Boulevard in honor of the astronauts of Project Mercury at NASA's center at nearby Langley Air Force Base, led from Fort Monroe to the James River Bridge and has been a major traffic artery in the area for many years. Jefferson Avenue at the time carried Virginia Route 168, which led from Anderson's Corner on U.S. Route 60 west of Colonial Williamsburg to the harbor near Newport News Point, where traffic long crossed Hampton Roads by means of an automobile-carrying ferry (later using the Hampton Roads Bridge-Tunnel). It was a very busy location, especially in the era after World War II and before the U.S. Interstate Highway System was created.

Branch's original location on the traffic circle was operated by his brother, Paul E. Branch, Jr., and was moved some years later to another location slightly west of the former traffic circle after a highway modernization project took place. That store is continuing business as of April 2015.

Founder Branch later was involved in establishing additional stores in the independent cities of Richmond, Colonial Heights and Petersburg, Virginia, as well as one in South Carolina. The other Virginia stores were located along U.S. Route 1 (Virginia), a major through traffic corridor in the years before Interstate 95 was built. In addition to the U.S. Route 1 locations another Richmond location was added on State Route 161 in Richmond. (Route 161 was touted as a western bypass of Richmond's Lee Bridge in its early pre-Interstate Highway years, using the privately owned Boulevard Bridge to cross the James River.

Locations

As noted above, the first What-a-Burger is still in operation at 6117 Jefferson Ave. in Newport News, Virginia, just west of its original location.

Other locations in the Richmond-Petersburg area have closed. The store located at 1018 Boulevard in Colonial Heights, Virginia, closed in 2015. A more modern location was opened off Puddledock Rd. just beyond the city limits of Colonial Heights in Prince George, Virginia, in 2013 and likely contributed to the closing of the older restaurant. One of the oldest locations, at 909 Jefferson Davis Hwy. in Richmond, VA, which in recent years operated under the names "BJ's Big Burger" and "BJ's What-a-Burger," is also closed; however, the locations at 9901 Jefferson Davis Hwy. in Chesterfield County, Virginia, and at 2350 W Washington St. in Petersburg, Virginia, remain open.

A sister restaurant, loosely affiliated with What-a-Burger and serving a similar, if not identical, menu, operates under the name Roy's Big Burger and is located at 5200 Lakeside Ave. in Richmond, Virginia. A Roy's Big Burger also formerly operated at 4108 Jefferson Davis Hwy. in Richmond, Virginia, but is now the location of a Mexican taqueria.

Other What-A-Burgers
What-A-Burger restaurants (as well with other variations of the name) were formed by other entrepreneurs than the Branch family during the post-World War II period. For example, a small chain now based in Concord, North Carolina, was founded by Eb Bost & C.W. Bost, Jr. and operates as What-A-Burger Drive-Ins, Inc. with several locations, are all still under the leadership of members of their families. It also visibly numbered their stores starting from #1 in Kannapolis, North Carolina, to #15 in Concord.

The What-A-Burger restaurants in Virginia, North Carolina and South Carolina are not to be confused with the much larger Whataburger chain based in Texas. Harmon Dobson, a different entrepreneur, established a "Whataburger" restaurant in Texas on August 8, 1950. He registered the trademark "Whataburger" in 1957, but the What-A-Burger trademark was registered in 1950. The Texas business eventually became a corporation with as many as 800 "Whataburger" locations across the southern United States. The San Antonio, Texas-based chain's sales hit the $1 billion mark for the first time in 2007. However, notwithstanding the much larger size of the Texas-based chain, the locations of the chain were limited to Texas, Alabama, Arizona, Arkansas, Florida, Georgia, Louisiana, Mississippi, New Mexico, and Oklahoma. The company does not have any locations in the Carolinas or Virginia.

Signature food
What-A-Burger locations are notable for their large burgers (in comparison with normal fast-food fare). They offer more limited menus than many larger chains. Food is generally cooked to order within sight of waiting customers.

Despite being largely bypassed by through traffic using the Interstate Highway System, the Branch family locations in the Richmond-Petersburg and Newport News areas thrived, building a local and loyal following, especially at lunch hours. Reviewers commenting online in both the Richmond and Newport News areas noted many years of their patronage. A recent review in the State (Columbia, SC) newspaper's blog, following their local "Cheeseburger crawl" stated "You can order either the regular What-a-burger or the What-a-burger with cheese; ordering it "all the way" comes with mustard, onions, pickles, lettuce and tomato, although you can also add ketchup and mayo, or request grilled onions."

Lawsuit: a larger chain, similar name

During the formative years, neither the Branch family nor Dobson and his associates were apparently aware of the existence of the other. A federal trademark infringement lawsuit between the two Virginia corporations in conflict with the Virginia-based corporations (What-A-Burger of Virginia, Inc. and What-A-Burger of Newport News, Inc.) and the chain based in Texas (Whataburger) was decided in 2004.

Based upon the evidence presented when the lawsuit was brought more than 50 years later, the founders, since deceased, apparently first became aware of each other's businesses in 1970. Representatives of the Texas chain told the courts during the federal lawsuit that the company had no plans for expansion into Virginia. (Neither the North Carolina-based What-A-Burger chain nor any of the many others with similar names was a party to this lawsuit).

At the conclusion of the 2003–2004 legal action, the court found that "no actionable damages had occurred" or were likely to for either party and that there is no reasonable public confusion: "There is no evidence — nor can we imagine any — that consumers are currently likely to be confused about whether the burgers served by Virginia W-A-B come from Texas or Virginia."

See also
 List of hamburger restaurants

References

Fast-food chains of the United States
Fast-food hamburger restaurants
Regional restaurant chains in the United States
Restaurants established in 1950
Privately held companies based in Virginia
Restaurants in Virginia
History of Virginia
American companies established in 1950
1950 establishments in Virginia


text:
Georgios Grivas (Griego:Γεώργιος Γρίβας), (5 de julio de 1898 - 27 de enero de 1974) fue un militar y general del Ejército Griego. Era originario de Chipre, también conocido en la organización nacionalista chipriota griega EOKA por el nombre de combate Digenis.

Primeros años
 Nació el 5 de julio de 1898 en Chrysaliniotissa, Nicosia, cuarto hijo de Theodoros Grivas y de Kalomira Hadjimichael. Se crio en Tricomo, distrito de Famagusta, en una familia de clase media . Después de concurrir a la escuela en su aldea, hizo el secundario en el Gimnasio de Panchipriota en Nicosia (1909-15)

 En 1916 deja Chipre para estudiar en la academia militar de Atenas.

 1919, se gradúa como subteniente, siendo inmediatamente destinado al frente de Asia Menor.

 A los pocos meses, junto con la 10.ª división, en la cual Grivas servía, avanza de Smyrna a Panormos y a Eski Sehir, atraviesa Prussa y el río Sagarios, alcanzando 70 km de Ankara. Allí aprende los primeros rudimentos de la Guerra de Guerrillas al observar como pequeños destacamentos turcos, operando detrás de las líneas griegas, causaban caos en sus líneas de comunicaciones.

 Con el retiro del ejército griego del Asia Menor en 1922, es enviado a Redestos, Thraki. Es condecorado por su valor y promovido al grado de teniente. Es seleccionado para estudiar en la Academia Militar Francesa y a su regreso a Grecia pasa a desempeñar sus servicios en varios puestos, incluyendo el de instructor en la Escuela Militar.

 1925, promovido a capitán

 1935, promovido a comandante.

 1937, se casa en Atenas con Vasiliki Deka, la hija de un farmacéutico.

Segunda Guerra Mundial

 Con el principio de la Segunda Guerra Mundial, Grivas fue transferido al comando del Ejército Griego, trabajando en los planes de defensa del norte de Grecia.
 Diciembre de 1940: tres meses después de que el ataque de Mussolini contra Grecia, Georgios Grivas, a su requerimiento, es transferido al frente albanés como jefe de personal de la 2.ª División.
 Durante la ocupación de los alemanes italianos y búlgaros en Grecia en la Segunda Guerra Mundial, funda y conduce la Organización X, una organización de menor importancia de la resistencia compuesta de oficiales del ejército griego cuya influencia fue limitada en cercanías de Atenas.
Durante los acontecimientos de diciembre de 1944, la Organización X combatió junto con las fuerzas de Británicas y las fuerzas leales Griegas, para resistir las tentativas de los combatientes de EAM/ELAS de colocar a Atenas bajo su control.
 Finalizada la Guerra Civil Griega, Grivas fundó un partido político e intentó fallidamente comenzar una carrera política.

EOKA
En marzo de 1950, con el apoyo de Makarios, Grivas regresa a Chipre, como líder de la organización clandestina EOKA cuyo objetivo era forzar a Gran Bretaña a abandonar la isla y unirla a Grecia. Digenis era el nombre de guerra que Grivas eligió utilizar como líder de EOKA. Su origen se refiere a Digenis Akritas, héroe legendario de canciones populares, miembro de la elite Akrites, protectores de la frontera del Imperio bizantino.

La causa de la enosis (unión de Chipre con Grecia) era muy popular en la isla y en la misma Grecia. La acción de la EOKA comenzó con una proclama y una serie de ataques con bombas en las cuatro mayores ciudades y en instalaciones militares al 1 de abril de 1955.

Los objetivos estratégicos de la lucha encarada por la EOKA eran los siguientes:

 Llamar la atención internacional de la opinión pública, especialmente entre los aliados de Grecia.

 A través de la acción permanente sobre los británicos en Chipre, demostrar que existe una firme determinación en el objetivo, que no se cesará en su búsqueda a pesar del sacrificio, y que se está preparado para continuar hasta que la diplomacia internacional, especialmente las Naciones Unidas y Gran Bretaña, se vean obligadas a examinar la cuestión chipriota y alcanzar una rápida solución que colme las expectativas del pueblo de la nación griega.

 No se debe esperar una victoria total de las fuerzas chipriotas en la isla a través de estos procedimientos. La victoria debe ser moral a través del desgaste, la amenaza, la confusión y la exasperación de las fuerzas británicas.

Grivas dirigió las primeras operaciones desde su escondite en Nicosia pero pronto lo abandonó y se trasladó a las montañas de Troodos para conducir los equipos de guerrilla. Escapó dos veces a la captura tras ser rodeado por las fuerzas británicas en Spilia en diciembre de 1955 y en las proximidades del Monasterio de Kikkos en mayo de 1956. Un mes después, dejó las montañas y encontró refugio en Limassol desde donde dirigió los aspectos militares y políticos de la lucha ya que Makarios, en marzo de 1956, fue exiliado por las autoridades.

En marzo de 1956 la EOKA hizo un intento de asesinato contra el gobernador colonial de la isla, el mariscal John Harding, quien poco tiempo después ofreció una recompensa de 10 000 libras por la captura de Grivas, en su condición de líder de la EOKA.

Con panfletos y operaciones de la EOKA que incluían demostraciones de fuerza, incursiones, sabotajes, bombas, ataques con ametralladora y emboscadas, levantó el espíritu de la población llevando a hombres, mujeres y niños a actuar en pos de la enosis.

Las autoridades británicas respondieron con medidas de emergencias que incluyeron toques de queda, arrestos, prisión y pena de muerte por ahorcamiento. Las tropas británicas no estaba entrenadas para este tipo de guerra. Sin embargo, estas medidas fracasaron en su objetivo de poner la situación nuevamente bajo control.

Debido a que sus acciones no solamente buscaban la independencia sino también la enosis, se ganó la oposición de la comunidad turco–chipriota (comunidad que rehusaba vivir en un país dominado por los griegos) y del gobierno turco (que no quería que Grecia obtuviese el control del Mediterráneo Oriental y se aproximase al litoral sur de Anatolia).

La dirección de AKEL, partido comunista de Chipre, acusó a la EOKA de atacar a partidarios de ese partido. Atribuyeron estas actividades al anticomunismo de Grivas y a un esfuerzo de la EOKA de limitar la influencia del partido comunista. Veteranos de la EOKA han negado estas acusaciones, afirmando que la EOKA atacó solamente a los traidores y a los colaboradores cuyas actividades comprometieron directamente a los combatientes de la EOKA o minaron la lucha armada.

La reacción turca y turco-chipriota a la EOKA y a la enosis fue expresada por la fundación de la organización clandestina TMT y la idea de la "TAKSIM" (división de la isla en dos porciones separadas: Greco-Chipriotas y Turco-Chipriotas).

Las negociaciones iniciales entre Grecia, el Reino Unido y Turquía, que posteriormente incluyeron a representantes del greco-chipriotas y turco-chipriotas, condujeron a la creación de un estado independiente en 1960, la República de Chipre.

Con la firma de los acuerdos de Zúrich y de Londres, a inicios de 1959 y la declaración de Chipre como estado independiente, Grivas rehusó el cese de las hostilidades, ya que su principal objetivo, la enosis, no fue alcanzado.

En marzo de 1959, Digenis salió de su escondite y se trasladó a Atenas en donde lo recibieron como a un héroe y fue condecorado con los honores más altos por el Parlamento Griego y la academia de Atenas.

Chipre Independiente
En diciembre de 1963, la lucha se inició nuevamente en Chipre, esta vez entre los greco-chipriotas y los turco-chipriotas. Grivas utilizó su renombre para forzar al presidente Makarios y al gobierno griego para que permitiesen su regreso y ser nombrado comandante militar en la isla. A mediados de agosto de 1964 releva al general Georgios Karayiannis como comandante de la Guardia Nacional de Chipre.

Su ataque en agosto de 1964 contra fuerzas del TMT en el enclave de Kokkina dio lugar al derrumbamiento de las negociaciones entre los EE. UU., Grecia y Turquía para solucionar el conflicto; provocó el bombardeo por la Fuerza Área Turca de la región de Tyrillias y la dimisión del comandante de la Guardia Nacional Chipriota, Georgios Karayiannis.

Grivas abandonó Chipre en 1967, después de una seria crisis cuando la Guardia Nacional Chipriota, bajo su mando, atacó fuerzas de TMT en la aldea turco-chipriota de Kofinou.

Regreso y Muerte
Grivas regresó secretamente desde Grecia a Chipre en agosto de 1971, formando la organización clandestina EOKA-B, otra vez con el objetivo de la Enosis.

Contactó secretamente con Makarios pero no alcanzaron un acuerdo de cooperación. Grivas comenzó a tratar de derrocar a Makarios con la ayuda de la "junta de los coroneles" que gobernaba Grecia por entonces.

El 27 de enero de 1974, Gregorios Grivas muere. Se encontraba oculto en una casa en la ciudad de Limassol. Aunque se suponía un escondite, dicho lugar era conocido por Makarios y grabadas sus conversaciones telefónicas. La causa alegada de su muerte es paro cardíaco, pero algunos de sus partidarios todavía sospechan que fue asesinado.

Los partidarios de Grivas insistieron para que fuese el Obispo de Pafos (favorable a Grivas), que había sido apartado después de su participación en el golpe eclesiástico contra Makarios, quien oficiase el entierro de Grivas. Debido a que Makarios no habría permitido que este Obispo oficiara el funeral en la Catedral de Limassol, el funeral y el entierro debieron realizarse en el jardín de la casa que había sido el escondite de Grivas durante la lucha de la EOKA (1955-1959). Miles de personas participaron en su funeral de Limassol.

Su tumba todavía permanece allí. Un monumento conmemorativo se ha erigido en este lugar.

Hechos Posteriores
Apenas seis meses después de la muerte de Grivas, la Junta de los Coroneles derrocó al Arzobispo Makarios. El golpe de Estado contra el Gobierno de Makarios del 15 de julio de 1974, fue ejecutado por las fuerzas de la Guardia Nacional Chipriota bajo instrucciones directas de Grecia.

Se ha dicho que la intención inicial era incluir al EOKA-B en su planeamiento, pero no hay evidencia concreta para verificar tal aseveración. En cualquier caso, por una serie de coincidencias, el 18 de junio de 1974, la policía descubrió el escondite del líder chipriota Lefteris Papadopoulos de la EOKA-B y lo arrestó junto con muchos líderes de la organización.

Éste fue el golpe final a la organización que ya había sido debilitada seriamente por un gran número de éxitos policiales, así como por el hecho de que la dirección histórica de la EOKA-B había abandonado la organización. Sin embargo, muchos de sus activos miembros participaron en el golpe militar después de que este comenzara.

El golpe fue seguido el 20 de julio por la invasión militar turca de Chipre (Operación Atila).

Lectura Complementaria
La Guerra de Guerrillas (en inglés)

Referencias

Militares de Grecia
Historia de Chipre
Conflicto de Chipre
Historia de Grecia moderna
Anticomunistas de Grecia
Biógrafos de Chipre
Militares de Chipre
Griegos del siglo XX
Chipriotas del siglo XX


text:
Мауерверк () — австрійський футбольний клуб з Відня. Був заснований влітку 2014 року бізнесменом азербайджанського походження Орханом Валієвом під назвою Карабах (Відень) ().

Поточну назву отримав у червні 2018 року після зміни власника.

Досягнення
 Чемпіон Відня (Landesliga): 2016–17
 Володар Кубка Відня: 2016–17

Посилання
 Офіційний сайт клубу

Футбольні клуби Відня
Футбольні клуби Австрії
Футбольні клуби, засновані 2014
Засновані в Європі 2014


text:
Hinnerup es una localidad danesa, capital del municipio de Favrskov y perteneciente a la región de Jutlandia Central. El 1 de enero de 2013 tiene una población de 7.244 habitantes, con lo que es la segunda mayor localidad del municipio, detrás de Hadsten. Hinnerup está a 12 km al noroeste de Aarhus y actualmente funciona como una ciudad satélite de ésta. Hinnerup está prácticamente fusionada con Søften, y el área urbana conjunta comprende cerca de 10.000 habitantes.

Hinnerup aparece en la historia en el documento de 1299 como Hindthorp. Su nombre proviene de hind: ciervo, y torp: pueblo formado por emigrantes. El pequeño pueblo tuvo una pequeña iglesia medieval, que fue derribada en el siglo XVII. El año 1862 marca el nacimiento de la moderna Hinnerup, cuando se construyó en las cercanías una estación de la línea ferroviaria de Jutlandia. La estación se estableció por iniciativa del conde de Frijsenborg, que vivía en las inmediaciones y tenía intereses comerciales. Hubo así dos localidades: la Hinnerup moderna, alrededor de la estación, y Gammel Hinnerup, el pueblo histórico. A principios del siglo XX, Hinnerup creció a expensas de las tierras donde el conde tenía una fábrica de celulosa y otras industrias, y para la década de 1950 ambas localidades se habían unido.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de la región de Jutlandia Central
Favrskov


text:
South Dennis es un lugar designado por el censo ubicado en el condado de Barnstable en el estado estadounidense de Massachusetts. En el Censo de 2010 tenía una población de 3.643 habitantes y una densidad poblacional de 296,24 personas por km².

Geografía
South Dennis se encuentra ubicado en las coordenadas . Según la Oficina del Censo de los Estados Unidos, South Dennis tiene una superficie total de 12.3 km², de la cual 11.78 km² corresponden a tierra firme y (4.19%) 0.52 km² es agua.

Demografía
Según el censo de 2010, había 3.643 personas residiendo en South Dennis. La densidad de población era de 296,24 hab./km². De los 3.643 habitantes, South Dennis estaba compuesto por el 94.02% blancos, el 1.81% eran afroamericanos, el 0.36% eran amerindios, el 0.58% eran asiáticos, el 0.08% eran isleños del Pacífico, el 1.21% eran de otras razas y el 1.95% pertenecían a dos o más razas. Del total de la población el 1.59% eran hispanos o latinos de cualquier raza.

Referencias

Enlaces externos

Lugares designados por el censo en Massachusetts
Localidades del condado de Barnstable