text:
Bitva u Sokolova proběhla 8. a 9. března 1943 poblíž vesnice Sokolovo (rusky: Соколово, Sokolovo; ukrajinsky: Соколове, Sokolove).

Koncem února 1943 po mohutných ofenzívách Rudé armády ve Velké vlastenecké válce došlo k zastavení jejího postupu. V prostoru ukrajinského Charkova neměli Sověti souvisle pokrytou frontu, čehož využili Němci a vrhli se do protiútoku (viz Třetí bitva o Charkov). A právě zde se ve vesnici Sokolovo poblíž Zmijeva odehrála bitva 1. čs. samostatného praporu s jednotkami wehrmachtu.

Situace před bitvou
Vojáci 1. čs. samostatného praporu byli přepraveni z výcvikového tábora Buzuluk do železniční stanice Valujki, odkud vyrazili na 350kilometrový pochod do Charkova, protože dále již byly železnice zcela zničené. Pochodovalo se v noci, jelikož přes den hrozily nálety letadel Luftwaffe. Do právě osvobozeného Charkova se prapor dostal 1. března 1943. Zde si vojáci odpočinuli a 2. března po půlnoci vyrazili k dalšímu pochodu do prostoru Sokolova. Tam dostali svůj první bojový úkol – udržet postavení na linii nově budované obrany na řece Mža. Přístupy k Sokolovu bránil v první linii v osadě Taranovka sovětský 78. gardový střelecký pluk, který bojoval s obrovskou přesilou Němců. A tak se mohli čs. vojáci dobře připravit na blížící se útok a provádět opevňovací práce. Problémem bylo, že řeka Mža byla zamrzlá, a proto nebylo těžké, aby se přes ni dostaly německé tanky. Velitel praporu Ludvík Svoboda tedy rozhodl, že se jedna rota přesune před řeku Mžu, kde zaujme ve vesnici Sokolovo vysunuté obranné postavení. K tomuto úkolu se přihlásil velitel první roty, nadporučík Otakar Jaroš. Vesnice byla dobře opevněna, k posílení obrany byly Jarošovi přiděleny dva sovětské protitankové kanóny. Dalšími podpůrnými prostředky bylo těžké dělostřelectvo a raketomety, umístěné za řekou Mža, a deset sovětských tanků T-34, které sloužily jako záloha k protiútoku. Od 6. března čs. průzkumné oddíly několikrát narazily na Němce a při přestřelkách jich několik zastřelily. Byla to předzvěst rozhodujícího útoku.

Vlastní bitva

Dne 8. března 1943 v 11.00 hod. německého času, tedy asi ve 13.00 hod času moskevského zahájily jednotky 1. praporu pluku tankových granátníků 4 a motocyklový oddíl 6 postup na Sokolovo. Silná obranná palba 1. čs. praporu ze Sokolova a severního břehu Mži však donutila útočníky zastavit útok a stáhnout se zpět. Intenzita obranné palby totiž předčila německé očekávání. Zde je rozpor v čase útoku, který české prameny uvádějí v 13.30 hod. a tvrzení, že se jednalo o průzkum bojem, při kterém měly tři tanky zůstat na bojišti jako léčka a pomocí dýmovnic předstírat zničení a zaměřit se na čs. protitankové zbraně. Na základě svědectví lze rozhodně vyloučit, že se jednalo pouze o průzkum bojem.

O dvě hodiny později začal druhý útok. Němci již měli sokolovskou obranu rozkrytou a po přeskupení vojsk zaútočili z jiného směru, čímž se jim podařilo Čechoslováky zaskočit. 1. čs. samostatný polní prapor ztratil jedno ze dvou protitankových děl a těžký kulomet. Poté se rozhořel krutý boj, při kterém se však čs. vojáci nezalekli postupujících nepřátelských jednotek a snažili se je ničit protitankovými puškami a protitankovými granáty. Jelikož protitankové pušky neměly účinnost probít čelní pancíře německých obrněnců, stříleli do pásů nebo z boku a do prostoru motoru. Čs. vojáci odrazili několik útoků pěchoty, ale německá přesila byla veliká. Kolem páté hodiny odpolední vojáci zaujali kruhovou obranu kolem sokolovského kostela. Ludvík Svoboda se rozhodl, že vyšle do protiútoku sovětské tanky. Pod prvním z nich se při přejezdu přes řeku probořil led, takže v podpoře první roty nebylo možné pokračovat. Tato událost však byla dobrou zprávou pro bránící se československá a sovětská vojska – bylo jasné, že německá tanková vojska již nemohou z chodu překročit řeku, protože led rychle taje. Svoboda tedy kolem sedmé hodiny nařídil, aby se vojáci bojující v Sokolovu stáhli za řeku. V důsledku minometného ostřelování bylo přerušeno telefonní vedení, byla zničena i radiostanice. Rozkaz k ústupu se tak do Sokolova nedostal. Stejně tak se tam nepodařilo proniknout spojkám, které byly německými vojáky zlikvidovány. A tak u sokolovského kostela pokračoval hrdinný boj, ve kterém čs. vojáci dokazovali své kvality i svoji statečnost. Padl nadporučík Otakar Jaroš, který dostal zásah v okamžiku, kdy se chystal hodit na německý obrněnec protitankový granát, nebo zástupce velitele obrany Sokolova nadporučík Jaroslav Lohrer-Lom. Další teorie o Jarošově smrti hovoří o tom, že byl zraněný a přejel ho německý transportér.

Po setmění prudké boje ustaly, ústup čs. vojáků ze Sokolova probíhal celou noc. Čechoslováci tak splnili svůj bojový úkol, který zněl: nepustit Němce přes řeku Mžu. Němci však v bojových rozkazech měli za cíl pouze dobýt Sokolovo, další postup neměli v plánu, dokud nebyla dobyta jižněji položená Taranovka.

Skončení bojů

Boje ještě pokračovaly 9. března, kdy dvě čs. roty podnikly protiútok na Sokolovo, při němž Němci utrpěli další ztráty. Dne 11. března zachytili čs. radisté německou zprávu, díky které byl odhalen německý protiútok. Sovětské dělostřelectvo zahájilo do místa soustředění Němců palbu a útočící jednotky rozprášilo. Po prolomení obranných pozic jižně pod Charkovem hrozilo 1. čs. samostatnému praporu obklíčení, a tak se vydal na taktický ústup. Tragicky skončil osud čs. zraněných a zajatých vojáků. Čeští vojáci totiž věděli, že jako občané protektorátu mohou být za údajnou "vlastizradu" popraveni, a tak se do zajetí dostávali v drtivé většině jen z důvodu zranění či bezvědomí. Těžce ranění Čechoslováci, kteří byli hospitalizováni v nemocnici v Charkově, byli po obsazení města Němci 14. března 1943 nemilosrdně postříleni. Z dvaceti zajatých jich pět Němci odvezli do protektorátu k propagandistickým účelům, poté byli patrně totálně nasazeni v Říši, jeden z nich byl po válce internován v sovětském pracovním táboře, gulagu.

Počáteční personál československé armády byl silně složen z židovských uprchlíků, ale po osvobození Ukrajiny bylo odvedeno do armády i mnoho volyňských Čechů, což vedlo k nárůstu antisemitismu. Svoboda se tyto nálady pokusil "zklidnit" vykonstruovaným procesem s (židem) Maxmilianem Holzerem, který byl obviňován z porážky u Sokolova, kde byl Svoboda hlavním svědkem. Holzer byl odsouzen k trestu smrti, ale "dobrovolně" nastoupil do trestní jednotky, kam byl údajně poslán s poznámkou, že se živý nevrátí. (25. 11. 1944 byl zastřelen.) Na tiskové konferenci v roce 1963 Svoboda tvrdil, že k tomuto incidentu došlo kvůli nedorozumění.

Odraz bitvy v politice a kultuře

V komunistickém Československu byla bitva využívána jako propagandistický nástroj. Probíhaly její velkolepé oslavy, přičemž se jednalo o komunistickou propagandu "věčného" a nerozborného přátelství Československa se Sovětským svazem; na konkrétní hrdiny však bylo zapomínáno. Pouze jeden z nich, Otakar Jaroš, který byl in memoriam povýšen na kapitána a jako první cizinec posmrtně vyznamenán titulem "Hrdina Sovětského svazu", byl naopak zcela neoprávněně označován "mladý komunista", i když tento prvorepublikový důstojník neměl s komunisty nic společného.

Názory účastníků bitvy, které by narušily propagandistický obraz o bitvě, mohly být v Česku publikovány až po pádu komunismu. Artur Alter se vyjádřil takto: "V průběhu tří dnů padlo a bylo zraněno na 500 vojáků, většinou židovských. Plukovník Svoboda nás tehdy použil jako strategických pokusných králíků v boji proti Němcům." Ještě tvrději se vyjádřil Karel Hahn: "Považuji bitvu za velký debakl. Bylo to velmi neodpovědné, poslat lidi s obyčejnými puškami proti německým tankům a motorizovaným vojskům. Ruská podpora pozůstávala jen z několika děl, ale Rusové byli první, kteří z boje utekli. Morálku a celistvost naší jednotky udržoval více kapitán Lomský než Svoboda. To, co se o tom všem potom oficiálně psalo, to už byly vykonstruované legendy, kterých bylo třeba z propagačních důvodů."

Navzdory zpochybňování některých událostí či bagatelizování této historické bitvy se historikové na základě historických dokumentů ztotožňují s jejím oficiálním výkladem a Armáda České republiky se k odkazu této bitvy hrdě hlásí.

Na památku těchto událostí se "Po vzoru sokolovských hrdinů za další budovatelské úspěchy, za světový mír" konaly pravidelné místní, okresní, krajské a celostátní Sokolovské závody branné zdatnosti – SZBZ. Tyto sportovně výchovné závody vedené v "Tradici našich hrdinů od Sokolova" zpočátku organizovaly sokolské obce až do jejich rozpuštění v roce 1956. Od tohoto roku byly organizovány národním sportovním svazem tzv. Svazarmem – (svazem pro spolupráci s armádou) – konkrétně ústředním výborem v Praze. Tyto závody jednotlivců a tříčlenných hlídek od 15 let probíhaly často ve sněhu první víkend v březnu a celostátních přeborů se zúčastňovala i zahraniční družstva.

Pojmenování ulic a dalších míst

Po válce, a zejména v letech výročí bitvy, byly na řadě míst v Československu pojmenovány ulice na památku bitvy u Sokolova. Některé z nich sice byly po listopadu 1989 z politických důvodů přejmenovány, přesto se ulice Sokolovská stále vyskytuje ve zhruba třech desítkách českých a desítce slovenských měst.

Již v roce 1948 bylo u příležitosti 5. výročí bitvy přejmenováno město Falknov na Sokolov. Tento název je používán dodnes. (Což může být zdrojem nedorozumění, kde se vlastně bitva odehrála.)

Nová stanice pražského metra, dokončená v roce 1974 mezi ulicí Sokolovská a autobusovým nádražím na Florenci, byla pojmenována Sokolovská a vyzdobena mozaikou zobrazující bitvu u Sokolova (stanice byla přejmenována v roce 1990).

Sokolovo ve filmu a beletrii
V roce 1974 režisér Otakar Vávra natočil dvojdílný film Sokolovo, který je také silně poplatný době svého vzniku.

Pro děti téma bitvy u Sokolova zpracoval z retrospektivy Miroslav Ivanov v příběhu Kluci od Uralu (kniha Všude čeká dobrodružství, Albatros : Praha, 1975).

Rekonstrukce bitvy
V letech 2008 a 2013 se při příležitosti 65. a 70. výročí uskutečnila rekonstrukce bitvy u Sokolova. Osobně se jí zúčastnili i veteráni, kteří zde osobně bojovali, například plukovnice v.v. Marie Ljalková či generál Alexander Beer.

Odkazy

Reference

Literatura

 KLŮC, Jiří. Sokolovo – ve stínu propagandy. Cheb: Svět křídel, 2016. 255 s.

Související články
 Bitvy českých dějin
 Muzeum válečného bratrství (Sokolovo)

Externí odkazy

 Bitva dvakrát znásilněná (formát PDF)
 Českoslovenští zajatci od Sokolova v protektorátní propagandě
 65. výročí bitvy u Sokolova – video z cyklu České televize Historický magazín
 Sokolovo (historie i současnost) – stránky sdružení Background "Na pozadí historie"
 TÉMA SOKOLOVO: prohlédněte si fotogalerii zachycující cestu z Buzuluku až na ukrajinská bojiště
 70. výročí boje o Sokolovo – vzpomínka na příslušníky polního praporu v místě bitvy (2013)

Bitvy a operace východní fronty druhé světové války
Bitvy svedené na Ukrajině
Bitvy roku 1943
Bitvy Československa během druhé světové války
Bitvy Sovětského svazu během druhé světové války
Bitvy Německa během druhé světové války


text:
Das Feline Coronavirus (FCoV, Spezies Alphacoronavirus 1) ist ein Katzen (Felis spp.) befallendes Alphacoronavirus (Coronaviridae).

Ursprünglich ging man davon aus, dass zwei verschiedene Corona-Viren bei Katzen auftreten:
 Die stark virulente Form verursacht die feline infektiöse Peritonitis und wurde seit seiner Entdeckung 1968 als Felines Infektiöses Peritonitis-Virus (FIPV) bezeichnet. Dessen Zuordnung zu den Coronaviren ist seit Ende der 1970er Jahre anerkannt.
 Ein dem FIPV ähnelndes, aber nur subklinische oder milde Darminfektionen hervorrufendes Virus, wurde 1981 beschrieben. Es wurde zunächst Felines Enterales Coronavirus (FECV) genannt. FECV-Infektionen sind häufig und kommen weltweit vor. Am empfänglichsten sind Katzenwelpen im Alter von sechs bis zwölf Wochen. Eine FECV-Infektion führt meist zu Durchfällen und Erbrechen mit nachfolgender Austrocknung. Die Behandlung richtet sich vorwiegend auf einen Ausgleich des Flüssigkeitsmangels durch parenterale Gabe von Elektrolytlösung als Depot unter der Haut, seltener als intravenöse oder intraossäre Infusion.

1987 stellte Pedersen die Hypothese auf, dass FECV und FIPV ein Virus darstellen und sich lediglich hinsichtlich ihrer Virulenz unterscheiden. 1998 gelang seiner Arbeitsgruppe der Nachweis, dass das FIPV lediglich eine Mutation des FECV darstellt (Vennema, H. et al.). Ab 2000 setzte sich der Begriff Felines Coronavirus (FCoV) als Erregerbezeichnung durch.

Systematik
Das NCBI kennt innerhalb der Spezies Alphacoronavirus 1 u. a. folgende Mitglieder:
 Spezies: Alphacoronavirus 1
 Canines Coronavirus
 Felines Coronavirus
 Acinonyx jubatus coronavirus
 Felines coronavirus RM
 Feline enteric coronavirus (strain 79-1683)
 Feline infectious peritonitis virus
 Swine enteric coronavirus
 Transmissible gastroenteritis virus
 Porcine respiratory coronavirus

Literatur
 N. C. Pedersen, J. F. Boyle, K. Floyd, A. Fudge, J. Barker: An enteric coronavirus infection of cats and its relationship to feline infectious peritonitis. In: Am J Vet Res. Band 42, 1981, S. 368–377.
 N. C. Pedersen: Virologic and immunologic aspects of feline infectious peritonitis virus infection. In: Adv Exp Med Biol. Band 218, 1987, S. 529–550.
 H. Vennema, A. Poland, J. Foley, N. C. Pedersen: Feline infectious peritonitis viruses arise by mutation from endemic feline enteric coronaviruses. In: Virology. Band 243, Nr. 30, 1998, S. 150–157.

Einzelnachweise

Virussubtyp

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
La sua opera A Short Discourse concerning Pestilential Contagion, and the Method to be used to prevent it (1720), fu di storica importanza per comprendere le malattie contagiose.

Biografia

Undicesimo figlio di Matthew Mead (1630–1699), Richard studiò a Utrecht per tre anni con JG Graevius. Avendo deciso di seguire la professione medica, si spostò poi a Leida dove seguì le lezioni di Paul Hermann e Archibald Pitcairne. Nel 1695 si laureò in medicina all'Università di Padova, e nel 1696 tornò a Londra dove ottenne grandi risultati nella sua attività di medico.

Il suo trattato Mechanical Account of Poisons venne pubblicato nel 1702, e l'anno successivo venne ammesso alla Royal Society, alla quale contribuì alla stesura di un documento sulla natura parassitaria della scabbia. Nello stesso anno, fu eletto medico del San Thomas Hospital e nominato a leggere lezioni anatomiche alla Surgeon's Hall. Alla morte di John Radcliffe nel 1714, Mead divenne il capo riconosciuto della sua professione. Egli assistette la regina Anna sul letto di morte e nel 1727 divenne medico di Giorgio II, che in precedenza era già suo paziente quando era principe di Galles.

Mentre era al servizio del re, Mead venne coinvolto nella creazione di una nuova opera umanitaria, l'Ospedale degli Innocenti, sia come fondatore che come consulente medico. L'Ospedale degli Innocenti divenne un ricovero per bambini abbandonati, piuttosto che un ospedale, ma si dice che attraverso il coinvolgimento del dottor Mead, l'Ospizio venne dotato di un'astanteria e di una farmacia. Si suppone che abbia influenzato l'architetto, Theodore Jacobsen, nella costruzione di un ampio cortile per promuovere l'esercizio fisico dei bambini. Un ritratto a grandezza naturale del dottor Mead, donato dall'artista Allan Ramsay nel 1747, assicura che il suo contributo non sarà dimenticato. Il dipinto è esposto attualmente al Museo degli Innocenti.

Mead possedeva una casa di campagna a Old Windsor nel Berkshire, ma morì nella sua casa di Bloomsbury nel 1754. Essa, successivamente, formò la parte iniziale del Great Ormond Street Hospital.

Visione religiosa
Nel 1755 Meade pubblicò Medica Sacra; Or, A commentary on the most remarkable diseases, mentioned in the Holy Scriptures. Egli fece uso del lavoro del suo presunto parente Joseph Mede, Doctrine of Demons e delle Chronology del suo paziente Isaac Newton per sostenere che le idee pagane relative ai demoni erano entrate Cristianesimo. Come Arthur Ashley Sykes e altri, Mead capì che quando si parla coloro che sono colpiti dai demoni nel Nuovo Testamento, ci si riferisce semplicemente a coloro che soffrono di una qualche malattia:

Che i Daemoniacs, daimonizomenoi, citati nei Vangeli, siano affetti da una malattia molto naturale, anche se di tipo ostinato e difficile, mi sembra molto probabile da quanto leggo.

Opere
Dopo Mechanical Account of Poisons (2nd ed, 1708), Mead pubblicò:
 il trattato De Imperio Solis ac Lunae in Corpora humana, & Morbis inde oriundis (On the Influence of the Sun and Moon upon Human Bodies and the Diseases Arising Therefrom) (1704)
A Short Discourse concerning Pestilential Contagion, and the Method to be used to prevent it (1720)
De variolis et morbillis dissertatio (1747)
Medica sacra, sive de morbis insignioribus qui in bibliis memorantur commentarius (1748)
On the Scurvy (1749)
Monita, & Praecepta Medica (1751)
A Life of Mead di Dr Matthew Maty pubblicato nel 1755.

Note

Bibliografia

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Richard Brook was a scholar and academic who was Bishop of St Edmundsbury and Ipswich from 1940 to 1953. Brook was born in Bradford in 1880 and was educated at Bradford Grammar School and Lincoln College, Oxford, where he was awarded 1st Class Honours in Modern History and Theology. He was a Fellow of Merton College, Oxford, 1907–19, and he contributed an essay in 'Foundations' in 1912, an influential publication expressing 'Christian belief in terms of modern thought'.

When the Great War broke out, Brook joined the YMCA, serving in France, writing to diocesan bishops in 1915 seeking volunteers from the clergy to staff 'huts' for soldiers in need of recreation and refreshments. His letter is referred to in many monthly diocesan gazettes. In 1916, Brook applied for a commission as a Temporary Chaplain to the Forces (TCF). His interview card described him as 'Tall. Suitable' and noted the names of his influential referees including the Archbishop of Canterbury and the Vice-Chancellor of Oxford University. Brook was appointed and seems to have spent the bulk of his time at the Officers School at Brockton in Staffordshire. He was twice Mentioned in Despatches.

The War led to a career change. In 1919, he was appointed Headmaster of Liverpool College where he remained for nine years. He then moved to parochial work as Vicar of Doncaster and Canon of Sheffield Cathedral and, in 1935, was appointed Archdeacon of Coventry.

By 1940, although 60, Brook began to be seriously considered for a diocesan bishopric in England. The key figure in the appointment of bishops was the Prime Minister whose 'patronage secretary' compiled evidence from many quarters particularly from the Archbishops of Canterbury and York. In 1940, the choice for the vacancy at Leicester rested between Brook and Vernon Smith,  bishop of Woolwich and, on Archbishop Lang's recommendation, Prime Minister Chamberlain nominated Smith who was appointed. Lang had described Brook as a scholar with parochial experience and had noted 'Mrs Brook I am told is quite admirable'. Smith was a bachelor but was already a Suffragan Bishop and this seemed to be his final opportunity for preferment. Brook was more successful for St Edmundsbury in the summer of 1940. By then there was a new Prime Minister, Winston Churchill, who preferred 'warriors' to 'gownsmen'. Unsurprisingly, the choice rested between two 1st World War TCFs, Richard Brook and Russell Barry DSO. Lang preferred Brook since Barry had no rural experience and was 'deaf'. Brook was appointed.
Brook's early years in the diocese were hampered by wartime petrol rationing and the influx of temporary wartime personnel linked to the RAF and army bases. But Brook's style brought criticism. He was regarded as an astute financier and administrator who 'would have made a most successful captain of industry'. He was not the most approachable of bishops, allegedly having a notice in his study to the effect that if his callers did not waste his time, he would not waste theirs. He must have realised this deficiency because years after his retirement he would credit his secretary for easing the path to his study for nervous visitors conscious of his off-putting poster. He did have one considerable success with his post-War One Million Shilling Fund which raised over £60,000 for the diocese to be spent on buildings, clergy stipends etc. However, it was Brook's unpopular style which was evident in the note prepared by the Prime Minister's 'patronage secretary' as the contextual background for the appointment of Brook's successor in 1953.  ' ... during the last 13 years Suffolk has had a Bishop who was largely academic and, without meaning to, failed to understand his people. There have been widespread requests from the diocese for a purely pastoral bishop, and indeed neighbouring bishops have gone out of their way to make the same point,'

Brook's successor, Arthur Morris, was among the most popular and pastoral of bishops.

Brook was in his 90th year when he died in 1969. His wife survived him. She was the friendly face of the diocesan household 'who brought so much grace and charm both to his private household and his public duties'.

Notes

1880 births
People educated at Bradford Grammar School
Alumni of Lincoln College, Oxford
Fellows of Merton College, Oxford
Archdeacons of Coventry
Honorary Chaplains to the King
Bishops of St Edmundsbury and Ipswich
1969 deaths


text:
Георгије, Герасим от Бечкеречки (Велики Бечкерек, 1775—1827, Гргетег) калуђер, филозоф и књижевник из Великог Бечкерека.

Биографија
Рођен је у Великом Бечкереку 1775. године као Георгије, у учитељској породици.

Када се касније замонашио (пре 1819.) у манастиру Гргетегу, постао је православни калуђер, јеромонах Герасим, по Шафарику. Подвизао се наводно по фрушкогорским манастирима, понајвише у Гргетегу. Потписивао се са предикатом "от Бечкереки" (von Becskereki). Бавио се превођењем са немачког језика и књижевношћу. Сарађивао је са новосадским издавачем Дамјаном Стефановићем Каулицијем. Потписивао се само иницијалима: Г. от Б.

Објавио је 1804. године у Будиму превод на српски језик, немачке књиге о здрављу човека. Аутор књиге Хуфеланд, Кристоф Вилхелм био је професор "лекарске струке" у немачком граду Јени. Радило се о наслову: Художество къ продолженію живота человěческаго / отъ Хрістофора Вілхелмъ Хуфеландъ... ; Съ Нěмецкаго же на Славено-Сербскїй Дїалектъ сокращено и просто преведено чрезъ Г. отъ Б. 1804 Лěта.

Две године касније, 1809. објавио је у Будиму једно филозофско дело, такође преведено са немачког језика: Філософіческа наука / преведенна съ Нěмецкогъ Езыка Георгіемъ отъ Бечкерекій.

Приписује му се као аутору и Каулицијев "вечити календар": Рожданик или чудноватиј витао среће..., Будим издања 1822 и 1824.

Референце

Рођени 1775.
Умрли 1827.
Зрењанинци


text:
Moonwind is a 1986 science fiction novel by English author Louise Lawrence about two teenagers winning a trip to the Moon. One of them, Gareth, a rebellious Welsh child, falls in love with an alien, Bethkahn, after the two meet on a couple of brief encounters. In the final pages of the book Gareth walks out onto the Moon to his death, just before shouting "I am here, Bethkahn".

References

1986 British novels
English science fiction novels
Novels set on the Moon
1986 in England
Harper & Row books


text:
Precortistatin is a protein that in humans is encoded by the CORT gene. The 105 amino acid residue human precortistatin in turn is cleaved into cortistatin-17 and cortistatin-29. Cortistatin-17 is the only active peptide derived from the precursor. Cortistatin (or more specifically cortistatin-17) is a neuropeptide that is expressed in inhibitory neurons of the cerebral cortex, and which has a strong structural similarity to somatostatin. Unlike somatostatin, when infused into the brain, it enhances slow-wave sleep. It binds to sites in the cortex, hippocampus and the amygdala.

Function

Cortistatin is a neuropeptide with strong structural similarity to somatostatin (both peptides belong to the same family). It binds to all known somatostatin receptors, and shares many pharmacological and functional properties with somatostatin, including the depression of neuronal activity. However, it also has many properties distinct from somatostatin, such as induction of slow-wave sleep, apparently by antagonism of the excitatory effects of acetylcholine on the cortex, reduction of locomotor activity, and activation of cation selective currents not responsive to somatostatin.

References

Further reading

Neuropeptides


text:
Keyser Soze bzw. Keyser Söze bezeichnet:

 Keyser Soze, das Intro des Albums Back to the Heavyweight Jam von Scooter
 Keyser Söze, eine Figur aus dem Thriller Die üblichen Verdächtigen


text:
Валерий Агафангелович Шутов (27 марта 1929, Ижевск — 9 мая 2013, там же) — советский и российский организатор производства, генеральный директор Ижевского радиозавода в 1978—1992 годах. Заслуженный машиностроитель Российской Федерации, Почетный гражданин Удмуртской Республики.

Биография
Трудовую деятельность начал в 1942 году на Ижевском машиностроительном заводе.

После окончания в 1952 году Ленинградского института авиационного приборостроения был направлен на Ижевский мотозавод, где прошел школу технолога, конструктора, мастера, начальника ОТК, председателя заводского комитета профсоюза.

В 1962 году он был назначен главным инженером Ижевского радиозавода, а с 1978 по 1992 год возглавлял это предприятие.

Смог преобразовать завод в современное приборостроительное предприятие и обеспечить наравне с выпуском товаров народного потребления освоение новых прогрессивных и наукоемких технологий для изготовления радиоаппаратуры.

Внедрение производства микроэлектроники явилось событием, предопределившим дальнейшую судьбу предприятия и направление его развития.

Под руководством В. А. Шутова впервые в отрасли было освоено производство высокотехнологичных интегральных схем, микросборок на полиимидной пленке, полупроводниковых микросхем на основе поликремния и арсенида галлия, изготовление полупроводниковых электронных узлов на кремнии, а доля изделий в микроэлектронном исполнении составила 60 % от всего объёма выпускаемых изделий, Валерий Агафангелович организовал переход к разработке, производству и освоению телеметрической аппаратуры, нашедшей применение в навигационной аппаратуре, в аппаратуре для космических исследований и космической связи, медицинской технике, изделиях технического назначения.

В годы его руководства завод на 70 % обновил номенклатуру выпускаемой продукции, освоил производство 40 новых изделий.

Организатор и участник развертывания на Ижевском радиозаводе серийного производства изделий и аппаратуры в области радиоэлектронного приборостроения для ракетно-космической техники.

Награды
Награждён орденом Октябрьской Революции, орденом Трудового Красного Знамени, двумя медалями «За трудовую доблесть», наградой Федерального космического агентства — «Знак Циолковского», ему присвоено звание «Почетный гражданин Удмуртской Республики».

Память
В 2005 году учреждена стипендия В. А. Шутова, которая присуждается лучшим студентам приборостроительного факультета ИжГТУ им. М. Т. Калашникова, совмещающим учёбу в вузе и работу на Ижевском радиозаводе. С 2013 года имя В. А. Шутова носит радиомеханический техникум. В марте 2015 года в ИжГТУ открыта лаборатория космической навигации имени В. А. Шутова для изучения основ радиоэлектроники и радиотехники, спутниковой навигации, проектирования и моделирования радиоэлектронных устройств и комплексов.
10 мая 2015 года на территории Ижевского радиозавода открыт памятник В. А. Шутову.

Ссылки
 90 лет со дня рождения легендарного руководителя Ижевского радиозавода Валерия Агафангеловича Шутова (27.03.1929—09.05.2013 гг.)
 В Ижевске- юбилей

Родившиеся в Ижевске
Кавалеры ордена Трудового Красного Знамени
Кавалеры ордена Октябрьской Революции
Награждённые медалью «За трудовую доблесть»
Почётные граждане Удмуртской Республики
Выпускники Санкт-Петербургского университета аэрокосмического приборостроения
Директора промышленных предприятий


text:
Анна Александровна Родионова (род. 21 ноября 1996 года, Йошкар-Ола, Россия) — российская гимнастка; бронзовый призёр чемпионата Европы 2014 года в командном первенстве. Мастер спорта России. Член сборной команды РФ (основной состав).

Победительница этапа Кубка мира-2012 в командном первенстве (Штутгарт, Германия).

В 2013 году выступала на чемпионате мира по спортивной гимнастике в Антверпене в составе женской сборной России, где заняла 16 место в финале многоборья и 8 — в соревнованиях на бревне.

О её выступлении 9-кратная чемпионка Лариса Латынина заметила: «Аня Родионова меня просто потрясла. Она удивительная! … Не ожидала увидеть Аню в Антверпене в многоборье, но то, как она справилась с задачей, которую, как понимаю, ей никто не планировал, заслуживает всяческого уважения».

Следующий шаг спортсменки — попасть в олимпийскую команду на летние Олимпийские игры 2016 года в Бразилии.

Примечания

Литература

Спортсмены по алфавиту
Гимнасты России


text:
Belkau gehört zur Ortschaft Schernikau und ein Ortsteil der Stadt Bismark (Altmark) im Landkreis Stendal in Sachsen-Anhalt.

Geografie
Belkau, ein Straßendorf mit Kirche, liegt 2½ Kilometer nördlich von Schernikau und 8 Kilometer nordwestlich der Kreisstadt Stendal in der Altmark.

Nachbarorte sind Darnewitz im Westen, Schinne im Nordwesten, Neuendorf am Speck im Nordosten, Peulingen im Osten und Schernikau im Süden.

Geschichte

Mittelalter bis Neuzeit
Das Dorf wurde erstmals 1283 als villa Belkowe erwähnt, als Nikolaus von Gardelegen, Bürger zu Stendal, Einnahmen aus dem Dorf für einen Altar der Marienkirche in Stendal stiftete. 1287 wurden Schenkungen aus Belkowe an das Domstift Stendal von den Markgrafen Otto IV. und Konrad bestätigt. 1360 hieß das Dorf villa Belkou. Im Landbuch der Mark Brandenburg von 1375 hieß das Dorf Belkow und umfasste 34 Hufen. 1600 hatte die Kirche in Belkow einen silbernen vergoldeten Kelch, der zu klein war.
Weitere Nennungen sind 1687 Belckow und 1804 Belckau, Belckow, Dorf mit Schmiede und Windmühle.

Von 1921 bis 1951 war das Dorf an die Bahnstrecke Peulingen–Bismark angeschlossen. Die Höchstgeschwindigkeit auf der Strecke betrug 10 km/h.

Bei der Bodenreform wurden 1945 ermittelt: 14 Besitzungen unter 100 Hektar hatten zusammen 629 Hektar, eine Kirchenbesitzung umfasste 2 Hektar Land, genau wie eine Gemeindebesitzung.

Im Jahr 1953 entstand die erste Landwirtschaftliche Produktionsgenossenschaft, die LPG Typ III "Aufbau".

Herkunft des Ortsnamens
Heinrich Sültmann führt die Ortsnamen 1287 belkowe, 1375 belkow, 1409 belkou zurück auf den slawischen Eigennamen "Bel" für "der Weiße" und die Endung "-kowe" für "Behausung". Übersetzt heißt der Ort also "Haus des Weißen". Aleksander Brückner leitet den Namen vom altslawischen Wort "bêlь" für "weiß" ab.

Archäologie
Etwa zwei Kilometer südöstlich des Dorfes verläuft am Burggraben "Der Mittelwall", der Rest einer Landwehr, die als Bodendenkmal unter Schutz steht.

Im Jahre 2007 entdeckte ein ehrenamtlicher Bodendenkmalpfleger nahe bei Belkau ein rätselhaftes Menschenfigürchen, eine Miniaturfigur aus Bronze, die er dem Landesmuseum für Vorgeschichte in Halle (Saale) übergab. Eine Untersuchung ordnete den Fund dem Frühmittelalter zu. Er könnte in die Zeit zwischen 5. und 7. oder zwischen 8. bis 11. Jahrhundert fallen.

Eingemeindungen
Ursprünglich gehörte das Dorf zum Stendalischen Kreis der Mark Brandenburg in der Altmark. Zwischen 1807 und 1813 lag der Ort im Landkanton Stendal im Distrikt Stendal auf dem Territorium des napoleonischen Königreichs Westphalen. Ab 1816 gehörte die Gemeinde zum Landkreis Stendal.

Bei der Gebietsreform vom 25. Juli 1952 kam Belkau in den neu entstandenen Kreis Stendal im Bezirk Magdeburg. Am 1. Juli 1973 wurde die Gemeinde Belkau aus dem Kreis Stendal in die Gemeinde Schernikau eingemeindet.

Seit der Eingemeindung von Schernikau in Bismark (Altmark) am 1. Januar 2010 gehört der Ortsteil Belkau zur neu entstandenen Ortschaft Schernikau und zur Stadt Bismark (Altmark).

Einwohnerentwicklung

Quelle, wenn nicht angegeben bis 1971:

Religion

Die evangelische Kirchengemeinde Belkau, die früher zur Pfarrei Schinne gehörte, wird heute betreut vom Pfarrbereich Möringen-Uenglingen im Kirchenkreis Stendal im Propstsprengel Stendal-Magdeburg der Evangelischen Kirche in Mitteldeutschland.

Kultur und Sehenswürdigkeiten

 Die evangelische Dorfkirche Belkau, kleiner romanischer Feldsteinsaal, wurde Ende des 12. Jahrhunderts errichtet. 1922 wurde eine Orgel eingebaut. Eine Bronzeglocke von 1490, Durchmesser 1,12 Meter, stammt vom niederländischen Glockengießer Gerhard van Wou.
 Die Kirche steht auf dem Ortsfriedhof, der mit einer Feldsteinmauer umgeben ist, die teilweise durch eine Backsteinmauer ersetzt ist.
 Ein Bauernhof im Dorf steht unter Denkmalschutz.

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Geographie (Bismark (Altmark))
Ort im Landkreis Stendal
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Stendal)
Ersterwähnung 1283
Gemeindeauflösung 1973


text:
Najlepsze hiciory – album Nagłego Ataku Spawacza wydany w 2004 roku.

Lista utworów

Przypisy

Albumy zespołu Nagły Atak Spawacza
Albumy muzyczne wydane w roku 2002
Albumy muzyczne wydane w roku 2004


text:
Archiacanthocephala is een klasse binnen de haakwormen (Acanthocephala).

Taxonomie
De ordes, families en geslachten van de Archiacanthocephala zijn:

 Orde Apororhynchida
 Familie Apororhynchidae
 Geslacht Apororhynchus
 Orde Gigantorhynchida
 Familie Giganthorhynchidae
 Geslacht Gigantorhynchus
 Geslacht Mediorhynchus
 Orde Moniliformida
 Familie Moniliformidae
 Geslacht Echinorhynchus
 Geslacht Moniliformis
 Geslacht Promoniliformis
 Orde Oligacanthorhynchida
 Familie Oligacanthorhynchidae
 Geslacht Echinorhynchus
 Geslacht Macracanthorhynchus
 Geslacht Neoncicola
 Geslacht Nephridiorhynchus
 Geslacht Oligacanthorhynchus
 Geslacht Oncicola
 Geslacht Pachysentis
 Geslacht Prosthenorchis
 Geslacht Tchadorhynchus


text:
Herbert Boeckl, né le  à Klagenfurt et mort le  à Vienne, est un peintre autrichien qui est considéré comme un autodidacte et un représentant important du modernisme autrichien.

Biographie

Premières années
Herbert Arthur Boeckl naît le  à Klagenfurt. Il est le fils de Leopold Böckel, professeur d'école de commerce et ingénieur en mécanique, et de son épouse Paula. Dès son enfance, il développe un grand intérêt pour la peinture.

Il reçoit sa formation scolaire à Klagenfurt, où il obtient également son diplôme en 1912, puis postule à l'Académie des beaux-arts de Vienne. Après s'être vu refuser l'admission, il s'inscrit à l'école de construction de l'Université technique de Vienne. L'étude de l'architecture n'est cependant jamais aussi importante pour lui que la peinture. Néanmoins, ses études lui ouvrent de nouvelles perspectives et lui permettent d'entrer en contact étroit avec Adolf Loos, qui s'oppose avec véhémence à ce qu'il considère comme les traditions dépassées du monde de l'art.

En , il participe à l'exposition de l'Association des artistes autrichiens au Kunstsalon Pisko de Vienne. Selon les critiques d'art de l'époque, les œuvres des artistes exposants s'inspiraient fortement des œuvres de Gustav Klimt, Maurice Denis, Paul Gauguin, Paul Cézanne et Vincent van Gogh. Boeckl a été représenté avec les tableaux Blaue Karre, Bäume am Feuerbach et Herbstmorgen an der Glan.

Première Guerre mondiale
Même après le déclenchement de la guerre en 1914, Herbert Boeckl continue à étudier à l'Université technique de Vienne et travaille en même temps comme peintre. Ses peintures de cette période révèlent une plus forte influence du symbolisme et du post-impressionnisme.

À partir de , il sert dans le régiment d'artillerie de campagne n° 28, dont fait partie à la fin de l'année Bruno Grimschitz - ami proche, plus tard conservateur et directeur de la Galerie autrichienne du Belvédère de Vienne et mécène d'Herbert Boeckl. Sous sa direction, le musée acquiert un total de dix œuvres de l'artiste. Les successeurs de Grimschitz sont également très soucieux de l'élargissement de cette collection.

En 1916, Herbert Boeckl participe à l'exposition décennale de l'Association des artistes autrichiens dans l'ancienne galerie Pisko de C. J. Wawra, où il montre le portrait que Bruno Grimschitz avait peint peu de temps auparavant. La même année, lors d'un congé parental, il rencontre sa future épouse Maria Plahna. En , Herbert Boeckl participe à une exposition à Klagenfurt, où il expose un projet de monument héroïque, actuellement considéré comme perdu.

En 1918, Herbert Boeckl passe son premier examen d'État à l'Université technique de Vienne et peut participer à la 10 exposition de photos du Kunstverein für Kärnten à Klagenfurt. La même année, l'artiste conclut un contrat de commande illimitée sur paiement d'avance avec l'éditeur, libraire et graphiste à succès Gustav Nebehay. Ainsi, le marchand se voit remettre la totalité de la production du peintre pour la vente en échange d'un salaire mensuel régulier, le produit de la vente devant aller pour moitié à chacune des parties contractantes. En outre, Nebehay finance les voyages d'études de d'Herbert Boeckl, qui le conduit à Berlin, à Paris et en Sicile. Le contrat est rompu en 1931 en raison de différends concernant la vente d'un tableau.

Carrière en tant qu'artiste

Après la fin de la guerre, Boeckl abandonne ses études à l'Université technique et s'installe dans un studio à Klagenfurt en 1919. Il y entretient des contacts étroits avec le cercle des artistes de Nötsch, dont les membres lui fournissent des modèles nus. Pendant cette période, il réé, par exemple, Große Liegende Frauenakt, pour lequel il choisit sa femme comme modèle, et un grand nombre de nus au fusain et à l'aquarelle. Les représentations d'Herbert Boeckll dans les années 1920 montrent l'influence du cercle de Nötscher, qui se manifeste surtout par l'accent mis sur la couleur. Son rapport à la couleur, cependant, est de nature sensuelle, presque expressionniste ou psychologique. En outre, ces œuvres témoignent d'une personnalité artistique forte et singulière. Le Große liegende Akt, par exemple, n'a rien de commun avec les œuvres d'autres peintres autrichiens créées à la même époque. L'indépendance soudaine et la nouvelle confiance en soi artistique du jeune artiste, en fait non formé, qui venait de rentrer de la guerre, sont encore plus évidentes dans les dessins et les gouaches de cette période.

Période nazie
En 1938, l'ami d'Herbert Boeckl, Bruno Grimschitz, est nommé directeur de la galerie autrichienne du palais du Belvédère à Vienne, ce qui permet d'enrichir la collection du musée d'un grand nombre d'œuvres de l'artiste, malgré la vision particulière de l'art des nationaux-socialistes.

L'année suivante, Boeckl a démissionné de son poste de directeur de l'école de maîtrise de l'Académie de Vienne par mesure de précaution afin d'éviter le regard des national-socialistes avec ses méthodes de représentation. Au lieu de cela, il a pris en charge le cours quotidien de nudité en soirée, qui était un événement obligatoire pour tous les étudiants de l'Académie. En raison de la politique culturelle nazie, Herbert Boeckl n'a guère pu participer aux expositions, ce qui a également entraîné une vie et une production artistique plutôt isolées au cours des années suivantes.

En 1940, Boeckl travaille principalement sur la Großen Familienbild, pour laquelle tous ses enfants sont modèles. En 1941, Boeckl rejoint le NSDAP, mais ne fait aucune concession au régime NS dans son travail artistique. Dans les années qui ont suivi, il a réalisé une série de paysages inspirés de ses nombreux voyages, par exemple en Styrie et en Moravie..

Premières années d'après-guerre

Malgré les bombardements sur Vienne, Herbert Boeckl travaille toujours dans son atelier viennois en . Sa famille fuit en Carinthie. Même après l'occupation par l'Armée rouge, il reste dans la ville. Le , il est nommé recteur provisoire de l'Académie des Beaux-Arts par le Département général des académies des arts, des théâtres d'État, des musées et de l'éducation publique de Vienne, en tant que successeur d'Alexander Popp. Dans les premiers mois après la guerre, il vit dans le bâtiment de l'Académie et participe intensivement à sa reconstruction, tant en termes de matériel que de personnel. Parmi ses premiers rendez-vous, on compte le sculpteur Fritz Wotruba et le peintre Albert Paris Gütersloh. Dans de nombreuses publications, Herbert Boeckl est désormais décrit comme un peintre autrichien de premier plan.

Dernières années de la vie
En 1957, Herbert Boeckl est chargé de concevoir une tapisserie pour décorer la Stadthalle de Vienne, qu'il intitule Le monde et l'homme et sur laquelle il travaille du début de l'année jusqu'en novembre. Un an après son achèvement, l'Autriche participe avec cette œuvre à l'Exposition universelle de Bruxelles et l'a fait exposer à la 5 Biennale d'art de São Paulo en 1959.

En 1959, Herbert Boeckl se rend en Égypte, où il visite et étudie des musées, des tombes, des églises et des temples.

En 1962, de nombreux événements ont lieu : Herbert Boeckl est nommé recteur de l'Académie des Beaux-Arts, et peu de temps après, il apprend qu'il est diabétique. En juin, il fêté son 70 anniversaire, qui est précédé d'une certaine excitation concernant une possible rétrospective de Herbert Boeckl. Herbert Boeckl est chargé de concevoir la contribution autrichienne à la Biennale de Venise, qu'il conçoit comme un aperçu de sa propre œuvre. Le , il reçoit la Croix d'honneur pour l'art et la science de la République d'Autriche et quelques mois plus tard, l'anneau d'honneur de la ville de Vienne. Dans la nuit du 29 au , Herbert Boeckl est victime d'une attaque et est confiné dans son lit de malade jusqu'à sa mort. Mais du  au , une rétrospective Herbert Boeckl est présentée au Musée du XXe siècle. L'exposition présente  peintures à l'huile, deux sculptures et deux tapisseries.

En 1966, Herbert Boeckl meurt d'une attaque cérébrale, père de neuf enfants. Il est inhumé dans une tombe d'honneur au cimetière central de Vienne.

Le Herbert-Boeckl-Weg est nommé en son honneur à Vienne en 1977, et en 1994, la poste autrichienne émet un timbre spécial pour marquer le 100 anniversaire de la naissance de Herbert Boeckl.

Notes et références

Liens externes

Naissance en juin 1894
Naissance à Klagenfurt
Décès en janvier 1966
Décès à Vienne (Autriche)
Étudiant de l'université technique de Vienne
Peintre autrichien du XXe siècle
Décès à 71 ans
Naissance en Autriche-Hongrie


text:
Esta é uma página de desambiguação para a palavra Star Fox

 Star Fox - Famosa franquia de jogos eletrônicos da Nintendo
 Star Fox (jogo eletrônico) - Primeiro jogo eletrônico da franquia Star Fox, que foi lançado para o console Super Nintendo
 Star Fox (Atari 2600) - Jogo eletrônico lançado em 1983 para o console Atari 2600.
 Starfox - Jogo de 1987, lançado para os consoles ZX Spectrum, Commodore 64, e Amstrad CPC
 Starfox (Marvel Comics) - personagem do universo da Marvel Comics

Desambiguação


text:
Langmut steht für:

 Geduld (altertümlich)
 ein Gedichtband Walter Kempowskis, siehe Langmut (Kempowski)


text:
Pont de Bir-Hakeim (česky Most Bir-Hakeim) je most přes řeku Seinu v Paříži sloužící silniční dopravě a lince 6 pařížského metra. Spojuje 16. obvod na pravém břehu a 15. obvod na levém a protíná severovýchodní cíp ostrova Cygnes. Most nese od roku 1948 jméno oázy v Kyrenaice, kde v roce 1942 francouzský generál Marie Pierre Kœnig čtrnáct dnů vzdoroval přesile Rommelových sil. Most byl 10. července 1986 zanesen mezi historické památky.

Historie
První stavba na tomto místě byla kovová lávka pro pěší s názvem passerelle de Passy, která zde byla zřízena u příležitosti světové výstavy v roce 1878. V letech 1903–1905 zde byl postaven současný most pojmenovaný pont de Passy.

Architektura
Most je ocelový se zděným pilířem na ostrově Cygnes. Má šest oblouků, na každé straně řeky tři, je 237 metrů dlouhý a 24,7 metrů široký. Viadukt je široký 7,30 m a je podpírán ocelovými sloupy.

Most má více funkcí. Skládá se ze spodního patra, které slouží chodcům a silniční dopravě. Na něm stojí viadukt, po kterém vede linka metra. Pod ním se nachází cyklostezka.

Most je zdoben čtyřmi monumentálními kamennými sochami, které se nacházejí na centrálním oblouku na ostrově Cygnes. Jedná se o alegorie La Science (Věda) a Le Travail (Práce) autora Julese Coutana umístěné proti proudu a L'Électricité (Elektřina) a Le Commerce (Obchod), autor Jean-Antoine Injalbert, na straně po proudu. Další socha z roku 1930 představující renesanční Francii se nachází na straně po proudu na úrovni vozovky. Další výzdobu nesou pilíře. Jedná se o kovové sochy námořníků, kteří připevňují na most znak Paříže a kovářů montující na most štít s písmeny RF (Francouzská republika). Tyto sochy se nacházejí v kopiích na obou stranách mostu.

Most ve filmu
Most se objevil v několika filmech. Např. Strach nad městem z roku 1975, kde Jean-Paul Belmondo běží po střeše vlaku linky 6, Poslední tango v Paříži (1972) Bernarda Bertolucciho, Malý indián ve městě (1994) nebo Lovci pokladů: Kniha tajemství (2007) s Nicolasem Cagem či Zazie v metru (1960). Prozatím posledním filmem je Počátek s Leonardo DiCapriem, který byl dokončen v roce 2010.

V roce 1990 americká zpěvačka Janet Jacksonová natočila videoklip ke své písni Come Back To Me, kde se prochází ulicemi Paříže včetně mostu Bir-Hakeim.

Reference

Externí odkazy

  Most na stránkách města Paříže
  Historie mostu na Structurae
  Záznam v evidenci historických památek

Bir-Hakeim
Bir-Hakeim
Historické památky v 15. obvodu (Paříž)
Historické památky v 16. obvodu (Paříž)
Ocelové mosty
Obloukové mosty


text:
De Spyglass Hill Golf Course is een golfbaan in de Verenigde Staten. De golfbaan werd opgericht in 1966 en bevindt zich in Pebble Beach, Californië. Het is een 18 holesbaan met een par van 72 en werd ontworpen door de golfbaanarchitect Robert Trent Jones.

Golftoernooien
Voor het golftoernooi bij de heren is de lengte van de golfbaan 6364 m met een par van 72. De course rating is 75,5 en de slope rating is 147.
 Bing Crosby/AT&T Pebble Beach National Pro-Am: 1967-heden

Zie ook
 Lijst van golfbanen in de Verenigde Staten

Golfbaan in de Verenigde Staten
Sportaccommodatie in Californië
Monterey County


text:
A sabiki or flasher rig is typically fished off boats, piers, jetties, or any structure over the water. Sabikis consist of any number (usually between 6 and 10) of small hooks, each one on individual dropper lines which are a few inches long. The individual dropper lines are then tied to a longer leader in series, about  apart; a weight is tied to the end of the leader. Alternatively a larger lure or plug can be used at the end.  This creates the illusion that a medium-sized fish is chasing 6 - 10 smaller fish.

The individual hooks are decorated as lures or tied like flies similar to those used in fly fishing. Often they have a simple piece of lumo-infused material or iridescent film attached to them. Traditionally, on any individual rig, all of the lures will be either identical or in an alternating sequence of colors. The type or size sabiki used depends on water conditions, species of fish sought or simply the angler's preference.

This rig is usually used when catching baitfish, though an angler can also attach a bait cage to the rig and catch fish like large Snapper, Mulloway, Flathead etc. With a bait cage on the rig, users should give a large jerk to release the bait. In Japan, they are used to catch sardines and mackerel off large piers.

Sabiki rigs with their many small, sharp hooks are easily tangled and always snag on pier faces with protrusions such as oyster shells and can be a nuisance to the angler. If they are not handled carefully, the angler can be hooked. This can be avoided by using a sabiki rod. A sabiki rod is a hollow fishing rod with a funnel-shaped tip. The line is fed from the reel through the hollow body of the rod and out of the funnel-shaped tip. When the sabiki rig is reeled in, the hooks and leaders are drawn directly into the rod where they will not tangle or injure the angler.

References

Fishing equipment


text:
Poniższe zestawienie przedstawia parki narodowe i wybrane rezerwaty przyrody położone na obszarze Afryki, według krajów.

Algieria

Angola

Benin

Botswana

Burkina Faso

Burundi

Czad

Demokratyczna Republika Konga

Egipt

Erytrea

Etiopia

Gabon

Gambia

Ghana

Gwinea

Gwinea Bissau

Kamerun

Kenia

Kongo

Lesotho

Liberia

Madagaskar

Malawi

Mali

Maroko

Mauretania

Namibia

Niger

Nigeria

Południowa Afryka

Republika Środkowoafrykańska

Rwanda

Senegal

Seszele

Sierra Leone

Somalia

Sudan

Sudan Południowy

Suazi

Tanzania

Togo

Tunezja

Uganda

Wybrzeże Kości Słoniowej

Zambia

Zimbabwe

Przypisy

Zobacz też
 Lwy z Tsavo
 Ochrona przyrody
 Międzynarodowa Unia Ochrony Przyrody
 Parki narodowe Ameryki Północnej
 Parki narodowe w Australii
 Parki narodowe Europy
 Parki narodowe w Polsce
 Parki narodowe w Nowej Zelandii

!
Afryka


text:
Rhyacophila argentipunctella is een schietmot uit de
familie Rhyacophilidae. De soort komt voor in het Oriëntaals gebied.

Schietmot uit het Oriëntaals gebied
Rhyacophilidae


text:
Robert de Vernejoul, né le  à Montcaret (Dordogne) et mort le  à Marseille (Bouches-du-Rhône), est un chirurgien français.

Biographie
Robert de Vernejoul, est né le  à Montcaret (Dordogne).

Durant ses études, il quitte Clermont-Ferrand pour suivre des études de médecine à Marseille.

En 1914, Robert est mobilisé durant son service militaire, il est mobilisé à Toulon. Il demande à être affecté aux régiments de médecine qui participent aux combats sur le front.

Durant les années de guerre, il s'illustre obtenant, la Croix de Guerre 14-18 et devenant chevalier de la Légion d'Honneur.

En 1918, après la guerre, il retourne à Marseille et décide de s'orienter vers la chirurgie. C'est à cette époque qu'il épousera Madeleine Hotz.

En 1919, il s'engage aux côtés de l'abbé Fouque pour créer l'hôpital Saint-Joseph à Marseille. Il s'occupera de l'hôpital, jusqu'à sa mort.

En 1934, il se spécialise sur les chirurgies digestives et abdominales. Il va devenir chef de service.

En 1940, il rentre dans la résistance comme membre au comité médical ou il sera directeur responsable pour la région Sud-Est. Lors de la libération, il intègre l'armée et crée la F.C.M 7 (Formation Chirurgicale Mobile). C'est à cette occasion qu'il progressera dans l'ordre de la Légion d'Honneur et qu'il obtiendra la Croix de Guerre 39-45 et la Médaille de la résistance française (Remise par le Général de Gaulle).

Distinctions
  Grand-croix de la Légion d'honneur. en 1973..
  Croix de guerre 1914-1918
  Croix de guerre 1939-1945
  Médaille de la Résistance française pour ses services dans l'Armée secrète
  Grande médaille d'or de la Société d'encouragement au progrès (1974)

Œuvres
 .

Notes et références

Annexes

Bibliographie
 .
 Guy Lazorthes, « Éloge de Monsieur Robert de Vernejoul (1890-1992) », dans Mémoires de l'Académie des sciences, inscriptions et belles-lettres de Toulouse, 1994, volume 156,  (lire en ligne)

Liens externes
 .
 .
 .

Naissance en mars 1890
Naissance en Dordogne
Décès en octobre 1992
Décès à 102 ans
Décès à Marseille
Chirurgien français
Militaire français de la Première Guerre mondiale
Militaire français de la Seconde Guerre mondiale
Résistant français
Grand-croix de la Légion d'honneur
Titulaire de la croix de guerre 1914-1918
Titulaire de la croix de guerre 1939-1945
Titulaire de la médaille de la Résistance française
Récipiendaire de la grande médaille d'or de la Société d'encouragement au progrès
Membre de l'Académie de Marseille
Centenaire français


text:
Sumberjaya is een bestuurslaag in het regentschap Bekasi van de provincie West-Java, Indonesië. Sumberjaya telt 73.396 inwoners (volkstelling 2010).

Plaats in West-Java


text:
Koogi is a village in Tartu Parish, Tartu County, Estonia. It has a population of 75 (as of 1 January 2009).

References

Villages in Tartu County


text:
Southampton (Hantonne in normanno) è una città della contea dell'Hampshire, in Inghilterra, nella regione del Sud Est del Regno Unito.

Geografia fisica
È situata sul bordo meridionale della Gran Bretagna, sul golfo del Solent di fronte all'isola di Wight. Ha una popolazione di circa 254.000 abitanti, con una densità di 4.930/km².

È la città più vicina a New Forest, situata tra Portsmouth (22 mi.) e Bournemouth nel Dorset (30 mi.). Si trova in mezzo alle foci dei fiumi Test e Itchen.

Storia
Southampton fu meta frequente d'incursioni vichinghe durante i secoli IX e X, ma divenne un porto fiorente sotto i re Normanni e Plantageneti ed ebbe un commercio attivo con la Francia, la Guascogna, l'Italia, la Spagna e le Fiandre. Fu il punto di partenza abituale di tutte le spedizioni inglesi contro la Francia e fu spesso attaccata dalle flotte francesi durante la guerra dei cent'anni. Lo statuto cittadino le fu concesso dal re Enrico I.
Inoltre Southampton è ricordata per essere la città da cui partì il Titanic per il suo primo e unico viaggio il 10 aprile 1912.
Come molte altre città inglesi è stata gravemente danneggiata durante la seconda guerra mondiale, venendo in larga parte abbattuta dai bombardamenti della Luftwaffe. Il titolo di città le fu accordato nel 1964.

Infrastrutture e trasporti

Il porto di Southampton è uno dei maggiori del Regno Unito. In passato fu il punto di partenza ed arrivo per molti dei transatlantici che collegavano Inghilterra ed America settentrionale: ancora oggi la storica compagnia marittima Cunard Line assicura un collegamento marittimo con New York proprio da Southampton, mediante la nave Queen Mary 2. Una delle tracce del disco The Final Cut dei Pink Floyd si intitola Southampton Dock, proprio in riferimento all'importanza di Southampton durante la seconda guerra mondiale.

Southampton ha una stazione ferroviaria, Southampton Centrale, che la collega con Londra, Manchester, Birmingham, Portsmouth, Brighton, Bournemouth, Newcastle upon Tyne, Bristol, Cardiff e dintorni città e periferie. Nei pressi di Southampton c'è anche la stazione di St Denys che è la stazione ferroviaria di St Denys e Portswood.

L'Aeroporto di Southampton serve la città ed è situato a nord-est rispetto ad essa. L'aeroporto serve la maggior parte del Regno Unito e le destinazioni dell'Europa occidentale e può essere facilmente raggiunto dal centro della città tramite un servizio di autobus.

Economia
A Southampton è presente uno stabilimento della casa automobilistica statunitense Ford, l'ultimo rimasto in Inghilterra. Ad oggi vi viene prodotto solamente il furgone Ford Transit, di cui Southampton è la principale sede di produzione fin dagli anni sessanta.

Cultura
La città ospita due università, l'Università di Southampton, istituita nel 1862, e la Solent University, istituita nel 2005. A Southampton si tiene ogni anno il PSP Boat Show, salone nautico internazionale giunto nel 2010 alla quarantaduesima edizione.

Amministrazione

Gemellaggi
Southampton è gemellata con:

Sport
Le due principali società sportive della città sono la squadra di calcio Southampton Football Club e la squadra di hockey dei Southampton Vikings.

Note

Voci correlate
 Titanic
 Università di Southampton
 Università di Southampton Solent

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Лісна́ Колона́ —  село в Україні, у Малинському районі Житомирської області. Населення становить 169 осіб.

Село засноване в 1920 роки німцями.

Примітки

Посилання
 Погода в селі Лісна Колона

Села Житомирської області


text:
Пікапо́ль () — біле каталонське вино.

У Франції цей сорт винограду під назвою пікпуль або фоль бланш ( або folle blanche) використовується для виробництва коньяків та арманьяків.

Зараз вирощується у кумарці Бажас (Каталонія, каталанські країни), а саме у місцевості, яка називається «Рівнина Бажасу» ().

Вину сорту пікаполь у 1995 р. присвоєно найменування, що підтверджує його оригінальність (, відповідає  або AOC) — «Denominació d'Origen Pla de Bages».

Див. також
 Каталонська кухня

Іспанські вина
Каталонські вина
Каталонська кухня
Каталонія


text:
Biografia
Formatosi presso la scuola di Francisco Tomachello, venne assunto nel 1756 da Carlo VII di Napoli, che divenne tre anni più tardi Carlo III di Spagna, come pittore per la Real Fabbrica di Capodimonte. Quando il re tornò a Madrid per ricevere la corona dell'impero spagnolo, Boltri decise di trasferirsi anch'egli nella città spagnola; qui, realizzò diversi ritratti in miniatura della famiglia reale, nonché di cavalieri e di nobili di corte. Alcune delle sue opere sono esposte al Museo del Prado e al Museo Lázaro Galdiano, a Madrid; a Boltri è stata inoltre dedicata una via di Roma.

Note

Bibliografia

Altri progetti


text:
Apristurus ampliceps är en hajart som beskrevs av Sasahara, Sato och Nakaya 2008. Apristurus ampliceps ingår i släktet Apristurus och familjen rödhajar. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Rödhajar
ampliceps


text:
Eta Phoenicis (η Phe) es una estrella en la constelación de Fénix.
De magnitud aparente +4,37, es el octavo astro más brillante en su constelación.
Se encuentra a 246 años luz del Sistema Solar.

Características
Eta Phoenicis está catalogada como una subgigante blanca de tipo espectral A0IV, aunque un reciente estudio señala que aún un le queda un 13% de su vida como estrella de la secuencia principal.
Su luminosidad es 121 veces superior a la luminosidad solar y tiene una temperatura efectiva entre 9261 y 9772 K.
Su radio, evaluado a partir de la medida indirecta de su diámetro aparente, es unas 3,5 veces más grande que el del Sol y su velocidad de rotación sobrepasa los 133 km/s.
Completa un giro sobre sí misma cada 33,6 horas.
Posee una masa de 2,9 masas solares y una edad aproximada de 325 millones de años.
Es una estrella luminosa en rayos X, siendo su luminosidad en esta región del espectro de 270 × 1020 W, comparable a la de 34 Virginis o a la de KW Hydrae.

Eta Phoenicis se mueve por el espacio con una órbita galáctica sorprendentemente parecida a la del Sistema Solar. De hecho, su velocidad relativa respecto al Sol es de sólo 8,9 km/s.

Sistema binario
Eta Phoenicis es una estrella binaria, estando su compañera estelar visualmente separada de ella 19,8 segundos de arco. De magnitud aparente +11,5, se piensa que es una enana naranja de tipo K2-5V.
Asimismo, Eta Phoenicis se halla rodeada por un disco circunestelar de polvo, detectado en la región infrarroja del espectro a 70 μm.

Referencias

Subgigantes
Estrellas binarias
Constelación de Fénix


text:
In sociolinguistics, SPEAKING or the SPEAKING model, is a model socio-linguistic study (represented as a mnemonic) developed by Dell Hymes. Hymes developed this model as part of a new methodology referred to as the ethnography of speaking. This model is a tool to assist the identification and labeling of components of interactional linguistics that was driven by his view that, in order to speak a language correctly, one needs not only to learn its vocabulary and grammar, but also the context in which words are used. In essence, learning the components of the SPEAKING model is essential for linguistic competence.

To facilitate the application of his representation, Hymes constructed the mnemonic, S-P-E-A-K-I-N-G (for setting and scene, participants, ends, acts sequence, key, instrumentalities, norms, & genre) under which he grouped the sixteen components within eight divisions.

The model has sixteen components that can be applied to many sorts of discourse: message form; message content; setting; scene; speaker/sender; addressor; hearer/receiver/audience; addressee; purposes (outcomes); purposes (goals); key; channels; forms of speech; norms of interaction; norms of interpretation; and genres.

The SPEAKING model is used by linguistic anthropologists to analyze speech events (one or more speech acts involving one or more participants) as part of an ethnographies. This approach can be used to understand relationships and power dynamics within a given speech community and provide insight on cultural values.

Divisions

Setting and Scene
"Setting refers to the time and place of a speech act and, in general, to the physical circumstances". The living room in the grandparents' home might be a setting for a family story. Scene is the "psychological setting" or "cultural definition" of a scene, including characteristics such as range of formality and sense of play or seriousness. The family story may be told at a reunion celebrating the grandparents' anniversary. At times, the family would be festive and playful; at other times, serious and commemorative.

Setting and scene also refer to the implicit rules and expectations surrounding the speech event. The setting of the speech event determines who should speak and who should not, what type of speech is appropriate (see also code-switching), and when interrupting is acceptable. For example, speech events in the classroom have particular implicit rules for the speaking teachers and listening students, certain words are not viewed as appropriate in the classroom, and interrupting is often met with consequences. Conversely, different implicit rules and expectations apply at social gatherings and work settings.

The setting of the speech event also refers to the location of participants and any physical barriers that may be present. For instance, whether participants are facing one another, what body language they are exhibiting, and whether or not they are separated by a table, chairs, or space in the room. Documentation of the physical setting is especially useful for completing an ethnography of a given community.

Participants
Participants include the speaker and the audience. Linguistic anthropologists will make distinctions within these categories. The audience may include those to whom the speech act is directed, and those who are not addressed but overhear. For example, at the family reunion, an aunt might tell a story to the young female relatives, but males, although not addressed, might also hear the narrative.

When considering the participants in a speech event, one should consider the implicit and explicit rules about who is, can, and should be involved; what expectations are established for the participants; who is speaking and who is being addressed. Certain ideologies are at play regarding participants in speech events. For example, cultural norms about how children should speak to adults, how ladies should speak around men, or how employees should speak to their boss. Each participant in a speech event is operating with specific rules and expectations, which are important for linguistic competence.

Ends
The ends of a speech event are its purposes, goals, and outcomes. The aunt may tell a story about the grandmother to entertain the audience, teach the young women, and honor the grandmother. Additionally, the ends of a speech event may differ for those participating. Harriet Joseph Ottenheimer provides an example of a tourist seeking directions and a New Yorker providing vague answers, "your goal may be to get information and get to your destination, but their goal is to appear knowledgeable." Differences in the ends of speech events can happen often, especially in classrooms and workplaces. Similarities and differences in the ends of speech events are important for successful communication and acceptance of an individual into a culture or a speech community.

Act Sequence
Act sequence refers to the sequence of speech acts that make up a speech event. The order of speech acts greatly influences the speech event. The initial speech acts set the tone for the conversation. Beginning a lecture by saying, "Ladies and gentlemen...", sets a different tone than by saying, "Hello! How is everyone today?"

The act sequence of an event also orients the participants to social cues. Important aspects of an act sequence include turn-taking and interrupting. For example, an aunt's story might begin as a response to a toast to the grandmother; the story's plot and development would have a sequence structured by the aunt. Possibly, there might be a collaborative interruption during the telling. Finally, the group might applaud the tale and move onto another subject or activity.

Key
"Key" refers to the clues that establish the "tone, manner, or spirit" of the speech act. The aunt might imitate the grandmother's voice and gestures in a playful way, or she might address the group in a serious voice, emphasizing the sincerity and respect of the praise the story expresses. Generally, different keys are used in different situations. For instance, different tones are used at birthday parties and funerals. Intonation in sentences can provide additional meaning; lighter tones communicate humor and friendship, while monotone speech acts communicate seriousness or a lack of emotion. Similarly, keys can be formal or informal, and can be influenced by word choice. Informal keys include the use of contractions (can't, as opposed to cannot), use of slang or profanity, condensed or loose pronunciations (gonna), missing infinitives ("the kids need bathed" versus "the kids need to be bathed"), and prepositional endings ("What did you do that for?"). Overall, the key of the speech act adds a human element to communication and provides valuable information for informing social norms and expectations for the speech event. Proper application of the appropriate key in a speech event is vital for linguistic competence.

Instrumentalities
Instrumentalities are the channels used to complete the speech act. These include the method of communication (writing, speaking, signing or signaling), the language, dialect (a mutually intelligible subset of a language) and register (a variety of a language that is used in specific settings).  Hymes described these instrumentalities generally as the Forms and styles of speech. For example, the instrumentality of the spoken word is different from the written word; the language spoken is unique to the speech act, as is the dialect. Similarly, the register that is used influences the speech event. For example, an aunt might speak in a casual register with many dialect features, but if her niece continues the conversation in a more formal register with standard grammatical forms, the conversation may seem awkward.

Norms
Norms are the social rules governing the speech event and the participants' actions and reactions. In a playful story by the aunt, the norms may allow many audience interruptions and collaboration; and, possibly, those interruptions may be limited to participation by older females. A serious, formal story by the aunt might call for attention to her and no interruptions as norms.

Norms will vary for each speech community. Examples of questions regarding established norms include:
 When is it okay to speak?
 Who should listen?
 When is silence preferred?
 How loud is too loud?
 What speed should be used in the conversation?
 What topics are acceptable?

Genre
Genre is the kind of speech act or event; for the example used here, the kind of story. The aunt might tell a character anecdote about the grandmother for entertainment, or an exemplum as moral instruction. Different disciplines develop terms for kinds of speech acts, and speech communities sometimes have their own terms for types. Other examples of speech genres include gossip, jokes, and conversations.

Rich Points
Rich points are instances where there is a disconnect between two speakers in a speech event resulting from differences in perceived implicit rules and expectations. These instances represent a conflict in the SPEAKING model between two people. This difference and the negotiation to reestablish the conversation is referred to as MAR (Mistake, Awareness, Repair).

Mistake
Mistakes in conversation occur when participants in the conversation are operating with different implicit rules and expectations for the SPEAKING model. Mistakes often result from disagreements about inclusion of participants, mismatched ends, unexpected act sequences, keys or instrumentalities.  In general mistakes and conflicts arise when there is a deviation in the conversation from the norm. In some genres, such as gossip, rapid turn-taking and interrupting is not only accepted, but expected. If one participant is not active in this type of speech, they may come across as ambivalent to the conversation—this would be an example of a mistake.

Awareness
Awareness occurs when one or more of the participants recognizes the differences in expectations for the conversation. In some cases, this may mean that one speaker recognizes that the other is speaking faster or slower, using act sequences that rely heavily on fast turn-taking or accepted interrupting, speaking in a more formal or informal register, etc. In the instance of gossip, it would be important to recognize if one is not matching the speech pattern.

Repair
Repair of the conversation occurs when one or more participants in the speech event change one or more of the SPEAKING components in order to ameliorate the mistake. For example, this may mean that the speaker increases the speed of their speech or participates in rapid turn-taking and interrupting. When repair does not occur the speech event can seem awkward. However, when one learns to repair speech events, the individual can more readily connect with participants in the speech event and establish rapport. Speaking through by maintaining grammatical rules for correct understanding.

Applications

Standard (Linguistic)

The SPEAKING model has been applied to understand a variety of communities and situations. Speech events are key to the foundation of culture and have been the subject of much analysis. Many people have applied the SPEAKING model to understand conversations in unique populations and settings, to better understand the interplay between culture and language, and to analyze status, power and inequality.

Non-standard
In the rise of a variety of Enterprise Resource Planning (ERP) and other software (such as Microsoft Dynamics 365 Business Central (D365BC)), the SPEAKING model has been relied upon to build a framework for the analysis of computer programs to help companies and individuals choose the best option that suits their needs.

References

Sociolinguistics
Mnemonics

es:Factores constituyentes del evento comunicativo#SPEAKING


text:
En informática, una pizza box es un tipo de caja para ordenadores o conmutadores de red. Tiende a ser muy delgada, normalmente una o dos unidades de rack (1U o 2U) de altura, lo que la hace amplia y plana, siendo muy semejante a las cajas en las que se reparten las pizzas.

Características
Los primeros ordenadores cuya caja es llamada generalmente pizza box fueron ordenadores de gama alta, como las estaciones de trabajo de Sun Microsystems vendidos en los años 1980, en particular las SPARCstation 1 y SPARCstation 5. Otros casos famosos son el SGI Indy, la NeXTstation, los Macintosh LC, y el Commodore Amiga 1000: todos fueron considerados entre los equipos de mayor rendimiento de sus generaciones.

El diseño original de la SPARCstation 1 incluye la tecnología de expansión SBus, expresamente diseñado para este factor de forma; las tarjetas de expansión son pequeñas, especialmente en comparación con otras tarjetas de expansión en el uso en el momento como VMEbus, y se montan horizontalmente en lugar de verticalmente. Los ordenadores compatible IBM PC utilizan con este tipo de caja las tarjetas para bus PCI limitadas a una o dos montadas en horizontal mediante una riser card o mediante tarjetas de perfil bajo.

La densidad de potencia de cálculo y posibilidad de apilamiento de los sistemas de caja pizza box también hacen atractivo para su uso en centros de procesamiento de datos. Equipos originalmente diseñados para uso en sobremesa son colocados en las estanterías de los racks, requiriendo a veces cortar parte de la caja para que pueda encajar. Los servidores con ese factor de forma están ahora diseñados para montaje en rack. Del mismo modo, muchas empresas empezaron a desarrollar los conmutadores Ethernet de gama alta en este factor de forma para su montaje en la parte superior de los bastidores.

El uso de cajas pizza box ha disminuido principalmente por el incremento en la computadora de escritorio de las necesidades de ventilación y ampliación, lo que trajo el establecimiento de las torres y minitorres como estándar de facto. Sigue ocupando un nicho de mercado en los ordenadores de marca orientados a empresas (equipos de Dell o Hewlett Packard), aunque los nuevos equipos small form factor (de la mitad de ancho que la pizza box') y más reducidos (equipos del tamaño de un cliente ligero que pueden incluso fijarse en la trasera de los monitores con montaje VESA) le van comiendo el mercado. Sigue siendo el formato más usado en servidores y en conmutadores y enrutadores para montaje en rack.

Referencias

Véase también
 Reparto de pizza

Cajas de computadora
Pizza


text:
Ширазкият погром е антиеврейски погром в иранския град Шираз, избухнал на 30 октомври 1910 г., и предизвикан от слуховете, че евреите са извършили ритуално убийство на мюсюлманско момиче.

По време на погрома 12 евреи са убити, а 50 ранени , а 6000 евреи от Шираз са били ограбени по еврейски сведения.  Събитието е документирано от представител на Алианса в Шираз.

Историята на евреите в Иран датира от повече от 2500 години. От всички държави в света въобще Персия е може би най-тясно свързана с възникването на юдаизма като религия и с историята на евреите въобще. По тази причина местните еврейски общности са най-тясно интегрирани в обществото спрямо останалите в други страни. В Иран традиционно има значителен брой евреи, без да са отбелязани случаи на погроми спрямо еврейското население на страната. Действително, евреите са ограничавани в различна степен през отделните исторически периоди в развитието на страната, но първите погроми явно са повлияни от запада и се случват под западно влияние в края на XIX век, но в крайна сметка са стопирани под европейски натиск. Последният такъв случай е именно този през 1910 г. в Шираз.

Източници

Вижте също
 Персийска конституционна революция
 Големият Сатана

Антиеврейски погроми
История на Иран
1910 година
погром
Иранско право


text:
Розкозачення — політика, що проводилася більшовиками в ході Громадянської війни та в перші десятиліття після неї, спрямована на позбавлення козацтва самостійних політичних і військових прав, ліквідацію козацтва як соціальної, культурної спільності, стану Російської імперії.

Політика розкозачення вилилася в підсумку в масовий червоний терор і репресії проти козаків, що виражалися в масових розстрілах, взятті заручників, спаленні станиць, нацьковуванні іногородців на козаків. В процесі розкозачення також проводилися реквізиції худоби та сільськогосподарської продукції, переселення бідняків з числа іногородців на землі, що раніше належали козакам.

Мета
У часи так званої «українізації» 1920–1930-х рр. ставлення радянського уряду до козацтва як такого було вкрай негативним. Цьому сприяв виступ донського, кубанського та інших козацтв на боці «білих» у боротьбі з «червоними» під час Громадянської війни. Це було потенційою загрозою для молодого радянського режиму, який не хотів мати осередків потенційних ворогів на своїх територіях.

Вжиті методи
23 січня 1918 року головнокомандувач Червоної армії Муравйов зайшов в українську столицю. І того ж дня видав наказ, в якому закликав «безпощадно знищувати у Києві усіх офіцерів і юнкерів, гайдамаків, монархістів і всіх ворогів революції». Підставою для розстрілу могли бути «буржуазний вигляд» (брак мозолів на руках) чи козацькі «націоналістичні» вуса. За три дні терору (26-28 січня) більшовики вбили, за різними оцінками, від тисячі трьохсот до п'яти тисяч осіб.

Пізніше київські ексцеси більшовики засудили. Однак від революційного насильства не відмовилися. «Невже, – питав Ленін, – ви думаєте, що ми взяли владу для того, щоб панькатися зі своїми ворогами?».

"Циркулярним листом ЦК про ставлення до козацтва»від 24 січня 1919 р. ЦК ВКП(б) запровадив політику «розкозачення», яку було закріплено низкою директив і постанов. У цей час виходить директива Реввійськради № 1522 від 17 березня 1919 р. про повне знищення козацтва.

На початку цієї секретної директиви було дано обґрунтування репресій, що було пов'язано з участю козаків у Громадянській війні на боці так званих білих. Вважалося також, що застосування превентивних заходів забезпечить від їх можливих антирадянських виступів у майбутньому. Багато козаків були заарештовані, розстріляні на місці, запроторені в концентраційні табори або депортовані, а їх майно підлягало конфіскації (Коваль Р., 2004. С. 433).

В. Ленін прирівнював ці процеси до подій у Вандеї часів Великої Французької революції (Courtois S., 1999. C. 29–30).

Радянська влада ставилася до козаків як до ворожого елементу і намагалася викорінити зовнішні ознаки їхньої самобутності. У квітні 1924 р. з'їзд командирів Червоної Армії (ЧА) прийняв постанову про недоцільність комплектації червоної кавалерії із соціально неблагонадійних козацьких елементів. Проте ця постанова суперечила виступу члена ЦК РКП  (б)  А.Мікояна, який заявив про необхідність залучення козаків до суспільно-корисної праці. Він також підкреслив більш високий, ніж в пересічного селянства, рівень розвитку козаків і тому  вважав, що пропаганду серед них повинен проводити ретельно підібраний і політично підготовлений елемент. На його переконання, козаки, що заслуговують на довіру, можуть стати членами більшовицької партії. Важливим було також висловлювання А.Мікояна щодо необхідності збереження козацького самоврядування (Коваль Р., 2004. С. 227–228).

Згідно інформації Відділу ІІ Генерального штабу Війська польського, ця остання теза із виступу А.Мікояна була частково реалізована.

Масштаби винищення козаків

Історик Л. Решетніков заявляв про те, що «за время так называемого расказачивания было уничтожено свыше миллиона казаков».

У свою чергу, Служинська Іванна Миколаївна, членкиня НАНУ, пише про те, що відповідно до Директиви оргбюро ЦК РКП(б) "Про розкозачення" (24 січня 1919) здійснювалися масові репресії, унаслідок яких загинуло близько півтора мільйона лише донців.

Див. також
 Депортація народів у СРСР
 Розкуркулення

Джерела
 Куртуа Стефан, Верт Николя, Панне Жан-Луи, Пачковский Анджей, Бартошек Карел, Марголен Жан-Луи. Черная книга коммунизма: Преступления, террор, репрессии / Пер. с франц.- М.: «Три века истории», 2001.— 691 с.
 Александр Сопов, «Расказачивание: факты и смыслы,» Вопросы казачьей истории и культуры 9 (2013): 239–248.
 Служинська І.М. ОБЛАСТЬ ВІЙСЬКА ДОНСЬКОГО [Електронний ресурс] // Енциклопедія історії України: Т. 7: Мі-О / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2010. - 728 с.: іл.. – Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=Oblast_Vijska
 Кінащук О. Д., "УКРАЇНСЬКА ІСТОРІОГРАФІЯ МІЖВОЄННОГО ПЕРІОДУ ПРО ВЗАЄМИНИ ВІЙСЬКА ЗАПОРОЗЬКОГО НИЗОВОГО ТА РОСІЇ У 1654–1775 рр.", 2020

РРФСР
Громадянська війна в Росії
Репресії в СРСР
Козацька доба Росії
Злочини комуністичного режиму


text:
Azarmiducte (; , Āzarmīdokht) foi a rainha (bambishn) do Império Sassânida de 630 a 631. Era filha do xá   e foi a segunda rainha sassânida, sendo a primeira sua irmã Borana, que governou antes e depois dela. Chegou ao poder depois que seu primo  foi deposto pela facção parsigue (persa) liderada por Perozes Cosroes, que lhe ajudou a subir ao trono. Porém, foi morta em 631 por Rustã Farruquezade em retaliação por ter matado o pai dele.

Nome

Azarmiducte (Āzarmīdokht) é a variante persa nova de seu nome, que foi registrado em persa médio como Āzarmīgdukht. Ele significa "filha do respeitado", referindo-se a seu pai  .

Vida

Antecedentes e primeiros anos

Azarmiducte era filha do último xá proeminente do Irã, Cosroes II, que foi deposto e executado em 628 por seu próprio filho , que executou todos os seus irmãos e meio-irmãos, incluindo o herdeiro Merdasas. Isso foi um duro golpe para o império, do qual jamais se recuperaria. Azarmiducte e sua irmã Borana teriam criticado e repreendido Cavades II por suas ações bárbaras, o que o fez sentir remorso.

A queda de Cosroes culminou numa guerra civil que durou quatro anos, com os membros mais poderosos da nobreza ganhando total autonomia e criando seu próprio governo. As hostilidades entre as famílias nobres persas (parsigues) e partas (pálaves) reiniciaram, o que dividiu a riqueza do país. Poucos meses depois, uma praga devastadora varreu as províncias ocidentais, matando metade de sua população, até Cavades. Foi sucedido por seu filho de oito anos , que foi morto em 630 pelo distinto general iraniano Sarbaro, que por sua vez foi assassinado quarenta dias depois em um golpe pelo líder dos pálaves, Farruque Hormisda, que ajudou Borana a subir ao trono. No ano seguinte, foi deposta e substituída por seu primo  (que também era filho de Sarbaro). Seu governo provou ser ainda mais breve do que o de seu antecessor - sendo deposto depois de menos de um ano pela facção parsigue liderada por Perozes Cosroes, que ajudou Azarmiducte a subir ao trono.

Reinado

Quando foi eleita rainha, afirmou que a gestão do país seria igual a de seu pai. Farruque Hormisda, a fim de fortalecer sua autoridade e criar um modus vivendi entre pálaves e parsigues, pediu lhe em casamento, mas ela declinou. Após a recusa, ele "não se esquivou mais do trono", declarando "Hoje sou o líder do povo e pilar do país do Irã". Ele começou a cunhar moedas à moda dos xás, sobretudo em Estacar em Pérsis e Niavande na Média. Para lidar com ele, a rainha supostamente se aliou ao mirrânida Seoses, que era o neto de Barã Chobim, o famoso general (aspabedes) e brevemente xá do Irã. Com a ajuda dele, matou Farruque Hormisda.

O filho de Farruque Hormisda, Rustã Farruquezade, que à época estava estacionado na região nordeste do Coração, o sucedeu como o líder pálave. A fim de vingar seu pai, liderou tropas para Ctesifonte, a capital do Império Sassânida, "derrotando todos os exércitos de Azarmiducte que encontrou". Então derrotou as forças de Seoses em Ctesifonte e capturou a cidade. Azarmiducte foi cegada e morta por Rustã, que restaurou Borana ao trono. Após este incidente, o centro de poder do império possivelmente mudou para o nordeste, que era a terra natal dos pálaves, e era a área para onde , o último xá, finalmente fugiu em busca de ajuda contra a invasão árabe do Irã.

Cunhagem e ideologia imperial

Durante seu breve reinado, teve moedas cunhadas com a imagem de seu pai no anverso, com a inscrição khwarrah abzūd ("Aumento na ") e a coroa alada representando , o nome do deus da vitória. No reverso, há o altar do fogo regular sassânida tardio com dois zeladores. A razão para colocar seu pai não foi devido ao seu gênero, já que não era tão significativo em comparação com a relação do governante com a família real sassânida, e mais essencialmente com Cosroes, que foi considerado o último xá adequado e legítimo do Irã. O motivo para cunhar moedas com a efígie dele foi, assim, restaurar sua imagem e a de sua casa, uma tentativa que foi feita pela primeira vez por sua irmã Borana, que no entanto não usou uma imagem de seu pai, mas em vez disso, recorreu para homenageá-lo referindo-se a ele em suas inscrições. No entanto, na época em que Azarmiducte subiu ao trono, uma inscrição pode não ter sido suficiente, resultando na colocação da imagem de Cosroes no anverso.

Personalidade, aparência e realizações

Fontes islâmicas descrevem-na como uma mulher inteligente e muito cativante. De acordo com o historiador do  Hâmeza de Ispaã, o agora perdido livro de Ketāb ṣowar molūk Banī Sāsān ("O livro de gravuras sassânidas") a retratou como "sentada, vestindo um vestido vermelho bordado e calças com tachas azul-celeste, segurando um machado de batalha em sua mão direita e apoiada numa espada segura em sua mão esquerda." A construção de um castelo em  é atribuído a ela. Seu título era "a Justa".

Bibliografia

Rainhas do Império Sassânida
Personagens da Épica dos Reis
Filhos de Cosroes II


text:
Dr. Giggles  () é um filme de terror americano de 1992, co-escrito por Manny Coto e Graeme Whifler e dirigido  por Manny Coto.

Sinopse
Um psicopata (Larry Drake) filho de um médico assassino escapa do Hospício e volta para sua cidade natal, de onde fugira quando era garoto, com a intenção de investigar e ir se vingar na cidade onde seu pai foi pego e morto pelos moradores. Para isso, vai de casa em casa fazendo visitas e se passando por médico, espalhando o terror por onde passa.

Elenco

Larry Drake  ...  Doutor Evan Rendell
Holly Marie Combs  ...  Jennifer Campbell
Cliff De Young  ...  Tom Campbell
Glenn Quinn  ...  Max Anderson
Keith Diamond  ...  Officer Joe Reitz
Richard Bradford  ...  Officer Hank Magruder
Michelle Johnson  ...  Tamara
John Vickery  ...  Dr. Chamberlain
Nancy Fish  ...  Elaine Henderson
Sara Melson  ...  Coreen
Zoe Trilling  ...  Normi
Darin Heames  ...  Stu
Deborah Tucker  ...  Dianne
Doug E. Doug  ...  Trotter
Denise Barnes  ...  Leigh

Referências

Ligações externas

Filmes em língua inglesa
Filmes dos Estados Unidos de 1992
Filmes de terror dos Estados Unidos
Filmes sobre vingança
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes da Universal Pictures
Filmes de terror da década de 1990
Filmes com trilha sonora de Brian May
Filmes sobre psicopatas


text:
è un videogioco di ruolo del 1991 sviluppato da Koei. Pubblicato per diversi home computer, il videogioco ha ricevuto una conversione per Super Nintendo Entertainment System, distribuita in Giappone come .

Trama
Ambientato nel periodo Sengoku, il protagonista è un ninja appartenente ad un clan spazzato via dagli uomini di Oda Nobunaga.

Modalità di gioco
Inindo: Way of the Ninja è un videogioco di ruolo con visuale in terza persona e combattimenti a turni.

Note

Collegamenti esterni


text:
Шато Ландон () је насељено место у Француској у региону Париски регион, у департману Сена и Марна.

По подацима из 2011. године у општини је живело 3125 становника, а густина насељености је износила 106,47 становника/-{km²}-.

Демографија

Партнерски градови
  Хиршхорн

Референце

Спољашње везе

 Извор података: -{Insee}-
 Мапе и сателитски снимци:
 -{Google maps}-
 -{MSN}--ов атлас света

Департман Сена и Марна у Француској
Википројект географија/Насеља у Француској


text:
Bătălia de la Melitopol a fost un angajament militar între forțele armate ucrainene și ruse în orașul Melitopol din sudul Ucrainei, ca parte a invaziei rusești a Ucrainei din 2022, ca parte a ofensivei Herson.

Luptă
La 10:30 pe 25 februarie 2022, forțele ruse au intrat în Melitopol pe fondul unor ciocniri grele.  Potrivit guvernatorului Regiunea Zaporijjea, Oleksandr Starukh, obuzele au lovit blocuri și au avut loc lupte de stradă intense, cu imagini cu echipament militar pe strada Lomonosov și localnici care relatează ca martori oculari despre lupte. Casele particulare din zona străzii Pishchanska au fost avariate.  Mai târziu, dimineața, a avut loc un atac blindat care a rezultat într-un incendiu și a lăsat urme de vehicule, precum și mașini arse.  Potrivit unor surse neoficiale, birourile consiliului local au fost bombardate, iar o captură de ecran a imaginilor camerei a arătat tancuri care se mișcă pe strada principală a orașului.   În timpul bătăliei, forțele ruse au tras într-un spital din oraș, ucigând patru persoane și rănind alte 10.

Conducerea orașului a predat Melitopolul mai târziu, pe 25 februarie, forțele ruse ocupând complet orașul.  Forțele ucrainene au lansat ulterior un atac asupra orașului, localnicii raportând salve de bombardamente și tancuri cu steaguri naționale rusești pe străzi.  Rusia a susținut pe 26 februarie că a luat orașul,  deși James Heappey, ministrul Forțelor Armate britanice, a spus că acesta era încă sub control ucrainean.

Mai târziu, pe 26 februarie, forțele ruse au ridicat steaguri rusești pe clădirile administrative din oraș. Starukh a declarat că confruntările au continuat încă în oraș, fiind raportate lupte cu forțele locale de apărare.    El a mai declarat că luptele dintre trupele ruse și ucrainene au continuat peste noapte, cu 14 soldați ucraineni răniți. Potrivit primarului, utilitățile au fost întrerupte și o clinică locală de oncologie a fost avariată.

Pe 27 februarie, trupele ruse au bombardat zonele din oraș.  A doua zi, Serviciul de Stat de Urgență al Ucrainei din Regiunea Zaporijjea a declarat că trupele ruse au distrus clădirile unei unități de salvare de urgență.  Forțele locale au reușit să recâștige clădirea primăriei în timpul zilei, iar clădirea se afla sub protecția forțelor locale de autoapărare.

La 1 martie, forțele ruse au început să se pregătească să-și reia atacul asupra Melitopolului și a altor orașe.  Primarul Melitopolului, Ivan Fedorov, a declarat ulterior că rușii au ocupat orașul.  Un oficial al Departamentului de Apărare al Statelor Unite a confirmat, de asemenea, că Melitopolul a fost recucerit de forțele ruse.

Urmări
La 1 martie 2022, cetățenii din Melitopol au organizat un protest de stradă împotriva ocupației militare a orașului. Protestatarii au mărșăluit și și-au folosit trupurile pentru a bloca un convoi de vehicule militare rusești.

Pe 10 martie, directorul Muzeului de Istorie Locală Melitopol, Leila Ibragimova, a fost arestată la ea acasă de forțele ruse și a fost dusă într-un loc necunoscut.  O zi mai târziu, primarul Melitopolului, Ivan Fedorov, a fost răpit de trupele ruse pentru că a refuzat să coopereze cu ei și a continuat să arboreze un drapel ucrainean în biroul său.

Referințe

Invazia Rusiei asupra Ucrainei


text:
Manute Bol (* 16. Oktober 1962 in Gogrial, Sudan; † 19. Juni 2010 in Charlottesville, Virginia) war ein Basketballspieler aus dem Sudan, der bei den Washington Bullets, Golden State Warriors, Philadelphia 76ers und Miami Heat in der NBA spielte.

Der 2,31 Meter große Bol war hinter Gheorghe Mureșan der zweitgrößte Spieler der NBA-Geschichte. Im Gegensatz zu jenem war seine Größe aber nicht das Resultat einer Wachstumsstörung.

Er gehörte zur ethnischen Gruppe der Dinka.

Bol starb am 19. Juni 2010 an den Folgen des Stevens-Johnson-Syndroms, einer arzneimittelallergischen Hauterkrankung, die er sich in Afrika zugezogen hatte.

Karriere

College
Der US-Amerikaner Don Feeley, der seinerzeit als Trainer der Fairleigh Dickinson University tätig war, betreute im Sommer 1982 kurzzeitig Sudans Basketball-Nationalmannschaft und lernte dabei den 2,29 Meter großen Bol kennen, der zum Aufgebot der Auswahl gehörte. Auf Feeleys Vermittlung kam Bol 1983 an die University of Bridgeport (zweite NCAA-Division), wo mit Bruce Webster ein enger Freund Feeleys das Traineramt innehatte. Bol sprach damals kein Englisch und belegte in Bridgeport einen Sprachkurs für ausländische Studenten. Ein erwogener Wechsel an die Cleveland State University kam nicht zustande.

Trotz fehlender Englisch-Kenntnisse, Heimweh und anfänglicher Probleme mit der neuen Sportart (Bol schlug sich bei einem Dunk-Versuch mehrere Zähne aus, als er den Korb mit seinem Kiefer rammte) setzte er sich durch. Mit seiner Körpergröße und seiner Armspannweite von 2,59 Meter war er für seine Gegner ein kaum zu passierendes Hindernis.

In einer College-Saison erzielte er im Durchschnitt 11,2 Blocks und wurde 1985 im NBA-Draft von den Washington Bullets an 31. Stelle ausgewählt. Im gleichen Jahr trat Bol für die Rhode Island Gulls in der United States Basketball League an und wurde ins All-USBL First Team berufen.

NBA

Zu diesem Zeitpunkt war Bol der bislang größte NBA-Basketballspieler, galt aber aufgrund seiner dürren Statur (er wog lediglich 91 Kilogramm) zuerst eher als Kuriosität. Obwohl er sowohl offensiv und defensiv Schwierigkeiten gegen die zum Teil 50 Kilogramm schwereren gegnerischen Center hatte, blockte Bol in seiner Debütsaison 397 gegnerische Wurfversuche, was damals NBA-Rekord war. Für diese Leistung wurde er auf Anhieb ins NBA All-Defensive Second Team gewählt.

Bei den Bullets etablierte sich Bol als Center, der pro Spiel 4 Punkte, 5 Rebounds und 4 Blocks erzielte. Meist war er Ersatzmann von Moses Malone. Als die Bullets 1987 den lediglich 1,60 Meter messenden Muggsy Bogues holten, hatten sie somit den größten und den kleinsten Spieler der NBA-Geschichte im Kader. Dementsprechend oft wollten die Fotografen Bol und Bogues gemeinsam ablichten.

Bei seinen späteren Stationen in Golden State und Philadelphia spielte Bol den Ersatzmann von jeweils Rod Higgins und Armon Gilliam. Für kuriose Szenen sorgte Bol, als er zunehmend einen guten Dreipunktwurf entwickelte. Er war um so viel größer als die ihn deckenden Aufbauspieler, dass er bei seinen Fernwürfen nicht einmal zu springen brauchte.

Im Herbst seiner Karriere bekam der äußerst dürre Bol zunehmend Knieprobleme, was seine Einsatzzeiten zunehmend verkürzte. Im Alter von 32 verließ Bol die Miami Heat, spielte noch in der US-Liga CBA sowie in Italien, ehe er schließlich vom Profibasketball zurücktrat. Mit 3,3 Blocks pro Spiel ist er nach Mark Eaton der zweitbeste Shotblocker der NBA-Geschichte; seine 0,179 Blocks pro Minute sind sogar NBA-Rekord.

Privates

Er kam aus einer ländlichen Gegend Sudans und ließ sich, den Sitten seines Dinka-Stammes folgend, als Jugendlicher rituelle Kopfwunden zufügen und einen Teil der Zähne entfernen.

Kevin Mackey, damaliger Trainer an der Cleveland State University, der versuchte, Bol in seine Mannschaft zu holen und 1983 daran beteiligt war, ihn in die USA zu bringen, behauptete später, Bols Geburtstag sei damals unbekannt gewesen, auch Bol selbst habe ihn nicht gekannt. Mackey habe diesen dann auf den 16. Oktober 1962 festgelegt, sagte er im November 2017. Er gehe davon aus, dass Bol eigentlich älter gewesen sei, habe aber ein jüngeres Datum ausgesucht, um ihm den Weg an die Universität nicht zu versperren. Mackey rechnete damit, dass Bol während seiner NBA-Zeit möglicherweise schon über 40 oder sogar 50 Jahre alt gewesen sein könnte.

Bol heiratete 1991 und hatte mit seiner ersten Frau vier Kinder, ließ sich aber nach seiner Rückkehr in den Sudan im Jahr 1997 scheiden. 1998 heiratete er seine zweite Frau Ajok, aus dieser Ehe stammt ein Sohn, Bol Bol. Sein Sohn Madut spielte bis 2013 Basketball an der Southern University in den Vereinigten Staaten, der 1999 geborene Sohn Bol Bol wurde wie sein Vater Basketballprofi.

Während seiner Zeit als Profibasketballspieler in den USA investierte Bol unter anderem Teile seines Gehalts in Häuser in Kalifornien sowie Maryland, was sich ebenso wenig als gewinnbringende Anlage herausstellte wie das Geld, das er in ein Lokal in Washington, D.C., steckte.

In der Zeit seiner Karriere war Bol für seinen humanitären Einsatz bekannt. Nach seiner Rückkehr in den Sudan 1997 wurde ihm von der Regierung das Angebot unterbreitet, das Amt des Sportministers anzutreten. Bol lehnte ab, da er nach dem Willen der Machthaber zuvor vom Christentum zum Islam übertreten sollte. In seinem Heimatland setzte sich Bol unter anderem für die Belange von Kindern und den Bau von konfessionsunabhängigen Schulen ein. Nach Angaben der Zeitung Hartford Courant steckte Bol mindestens 3,5 Millionen US-Dollar in seine eigene Stiftung sowie die Sudanesische Volksbefreiungsarmee. Zudem unterstützte er Familienmitglieder finanziell und verlor einen Großteil seines Vermögens.

2001 erlebte er eine schwere persönliche Krise, als ihn die sudanesische Regierung als Landesverräter einstufte und ihm die Ausreise verweigerte, aber ihm im selben Jahr letztendlich die Flucht gelang. Er versuchte, in die USA zurückzukehren, saß aber mehrere Monate in Kairo fest. 2002 kam er letztlich in die USA zurück, lebte in einfachen Verhältnissen und erhielt finanzielle Unterstützung eines Flüchtlingshilfswerks. 2004 erlitt Bol bei einem Verkehrsunfall schwere Verletzungen. Bol trug auch zur Entwicklung des heutigen sudanesischen NBA-Profis Luol Deng bei. Als Dengs Familie sich als Bürgerkriegsflüchtlinge in Kairo aufhielt, trainierte Bol mit dessen älteren Brüdern Basketball, Luol Deng selbst begann jedoch erst später, sich für diesen Sport zu interessieren.

Weblinks

 Manute Bol Once the NBA's premier shot blocker, the Sudanese Sultan of Swat has tried to bring peace to his homeland

Einzelnachweise

Basketballspieler (Sudan)
Basketballspieler (Miami Heat)
Sudanese
Geboren 1962
Gestorben 2010
Mann


text:
Aleš Puš (born 2 August 1979) is a Slovenian retired football defender.

He has played for Olimpija, Gorica, Luka Koper and Celje.

References

1979 births
Living people
Slovenian footballers
Slovenian expatriate footballers
Ethnikos Achna FC players
NK Celje players
FC Koper players
ND Gorica players
Slovenian PrvaLiga players
Cypriot First Division players
Expatriate footballers in Cyprus
Association football defenders