text:
Quetelet rings are a type of optical interference pattern occurring at an illuminated reflective surface covered by fine particles, such as a dusty mirror. It is named after the astronomer Adolphe Quetelet, who observed the phenomenon and explained its formation. A slight variation of the setup is sometimes referred to as Newton's dusty mirror experiment, since Isaac Newton had already discovered the phenomenon by the end of 17th century, but did not interpret or explain it.

Quetelet rings arise from interference of the light that is first scattered by a particle and then reflected by the surface, with the light that first gets reflected and then scattered by the particle. Contributions of these two paths to the scattering differ by a phase factor that depends on the wavelength and the angles of light incidence and scattering. Depending on the phase difference, these contributions may interfere constructively (contributing to a bright band) or destructively (contributing to a black band). In the case of illumination by white light the patterns produced by different wavelengths are slightly misaligned with each other and that results in a coloring of the rings. The pattern is most noticeable around the reflection image of the light source. The closer the images of the light source and the observer are on the mirror and the closer the particles are to the reflective surface, the broader are the interference fringes.

Gallery

Photographs of Quetelet rings on a mirror covered with talcum powder. The camera and the light source are placed in five meters from the mirror; the distance between the camera and the light source increases up to 50 cm. The camera is focused at infinity.

A video demonstrating Quetelet rings as seen on a mirror covered in flour while the flashlight moves around the observer.

References

External links

 Wilfried Suhr and Joachim Schlichting: Coloured rings produced on transparent plates (PDF; 990 kB), Institut für Didaktik der Physik - Universität Münster
 Dietrich Zawischa: Quetelet rings, Institut für Theoretische Physik, Universität Hannover

Interference


text:
Ceratina malindiae är en biart som först beskrevs av Daly 1988.  Ceratina malindiae ingår i släktet märgbin, och familjen långtungebin. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Märgbin
malindiae

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
The Lost Forest Research Natural Area is a designated forest created by the Bureau of Land Management to protect an ancient stand of ponderosa pine in the remote high desert county of northern Lake County, in the south central area of the U.S. state of Oregon.  Lost Forest is an isolated area of pine trees separated from the nearest contiguous forest land by forty miles of arid desert.  There are no springs or surface water in Lost Forest, and much of the southwest portion of the natural area is covered by large shifting sand dunes that are slowly encroaching on the forest.

Geology

Lost Forest is located at the northeastern corner of the Christmas Lake Basin in south central Oregon.  The bedrock beneath the area was created by basalt flows laid down during the Pliocene and Pleistocene epochs. After a period of intense faulting during the middle Pleistocene, a large basin area was created by erosion and sedimentation. This basin filled with water during the wet climatic periods of the Pleistocene and post-Pleistocene.  Over the past 3,200 years, the surface water in the Christmas Lake Basin has completely dried up, leaving an arid high desert environment.

Today, the Lost Forest area is generally flat with gentle swales.  The base elevation is  above sea level.  However, there are a number of basalt outcroppings that rise  above the surrounding terrain.  There are also large moving sand dunes in the southwest corner of the natural area.  These dunes are made up of lacustrine sediments, Aeolian deposits, and alluvial materials with large amounts of volcanic pumice and ash mixed into fine sand.  Most of the dunes occurred west and south of the Lost Forest; however, there has been some shifting of sand from the dry lakebed of Fossil Lake through portions of the pine and juniper stands in the southwest section of the natural area.  Some trees have been killed and others partially covered and then uncovered later as the sand moved through the area.  While the dunes kill some trees, they do not appear to threaten the forest in general.

Environment

Lost Forest covers approximately .  It is a self-sustaining stand of ponderosa pines growing in the arid high desert,  from the nearest contiguous pine forest.  The Bureau of Land Management considers  to be prime forest land with large old-growth trees dominating the stands.  Lost Forest is a remnant of an ancient ponderosa pine forest that covered much of central Oregon thousands of years ago, when the climate was cooler and wetter.  Today, the Lost Forest pines survive on half the annual precipitation normally required for their species.  This is possible because of the unique soil and hydrologic properties of the Lost Forest area.

The natural area's deep sandy soil has helped the Lost Forest ponderosa pines survive in the arid high desert environment. The Lost Forest soil was formed from lake sediments and alluvial materials. Pumice sands from Mount Mazama and Newberry Crater appear in the surface soils throughout the Lost Forest area.  The post-Pleistocene lake environment formed the ash sediments from Mount Mazama into porous ground soil.  The soils are underlain by hard calcium carbonate caliche layer several inches thick.  This subsurface layer is impervious to water drainage and is seldom penetrated by roots.  As a result, ground water is held near the surface.  The local ponderosa pines make use the moisture held in the porous soil above the caliche barrier.  In addition, scientists have found that the pine seeds from the Lost Forest trees germinated more quickly than other ponderosa pine seeds, suggesting a local adaptation to the arid environment is now a common characteristic of the Lost Forest ponderosa pine community.

In addition to its ponderosa pines, the Lost Forest also supports a plant community that includes big sagebrush, antelope bitterbrush, and other shrubs as well as a number of desert grasses and flowering plants.  Western juniper are also common in many parts of the natural area.

Ponderosa pines dominate the Lost Forest Research Natural Area, typically growing in open stands rooted in sandy soils.  In some parts of the natural area, western junipers are sparse, covering less than one percent of the land.  However, much of Lost Forest is characterized by co-dominance of ponderosa pine and western juniper.  Some of the older junipers are very large.  One specimen is the largest known western juniper in Oregon, reaching a height of . Bark beetle attacks and drought in the 1920s and the 1930s resulted in high juniper mortality from which the population has not fully recovered.

Understory shrubs are dense in some areas, sparse in other areas, and entirely absent in areas where sand dunes have encroached on the forest.  The most abundant large shrub species are large sagebrush (Artemisia tridentata), antelope bitterbrush (Purshia tridentata), and yellow rabbitbrush (Chrysothamnus viscidiflorus).  Among the smaller shrubs little sagebrush (Artemisia arbuscula), spreading phlox (Phlox diffusa), granite prickly phlox (Linanthus pungens), and littleleaf horsebrush (Tetradymia glabrata) are common.  Curl-leaf mountain mahogany (Cercocarpu ledifolius) is found on some of the basalt outcroppings.  There are a number of perennial grasses common throughout the Lost Forest.  These include Idaho fescue (Festuca idahoensis), Sandberg bluegrass (Poa secunda), Thurber's needlegrass (Achnatherum thurberianum), needle and thread grass (Hesperostipa comata), Indian ricegrass (Oryzopsis hymenoides), bottlebrush squirreltail (Elymus elymoides), and crested wheatgrass (Agropyron cristatum).  Perennial flowering plants found in the natural area include lupin (Lupinus), cushion buckwheat (Eriogonum ovalifolium), lemon scurf-pea (Psoralea lanceolata), common wooly sunflower (Eriophyllum lanatum), and Townsend daisy (Townsendia florifer).

Wildlife

The animal population is limited by the size and isolation of the Lost Forest area.  However, there is still a wide range of native animals present in the natural area.  The larger mammals include mule deer, pronghorn, badger, gray fox, red fox, coyotes, bobcat, and cougar.  Among the smaller animals, black-tailed jackrabbit, pygmy rabbit, mountain cottontail, long-tailed weasel, and porcupines are all found in Lost Forest.  Rodents include yellow-pine chipmunks, least chipmunks, Townsend's ground squirrels, Ord's kangaroo rats, bushy-tailed woodrats, Great Basin pocket mice, deer mice, western harvest mice, northern grasshopper mice, and northern pocket gophers.  There also thirteen bat species that live in or near Lost Forest.

Lost Forest is home to a number of bird species as well.  They include pinyon jay, black-billed magpie, red-shafted flicker, Brewer's blackbird, American robin, mountain bluebird, western tanager, sage sparrow, loggerhead shrike, and sapsucker.  There are also birds of prey such as prairie falcon, red-tailed hawks, and golden eagles.

Human use

The first settlers arrived in the Christmas Lake Valley around 1865.  However, it was not until around 1906 that large numbers of settlers began to homestead in the area.  The settlers cleared the land of sagebrush for farming, and used the pine and juniper in Lost Forest to construct houses, corrals, and farm buildings.  Wood from the forest was also used for heating and cooking. The Lost Forest area was also used for grazing sheep, cattle, and horses. Due to the harsh high desert conditions, most of the settlers had abandoned their homesteads by the early 1920s. A prolonged drought in the 1920s and 1930s put an end to dry farming in the region.

Some irrigated farming continued in Christmas Lake Valley, usually as part of a larger cattle ranching operation.  Lost Forest is part of the View Point Ranch grazing allotment; however, lack of water kept grazing on that unit to a minimum.  Nevertheless, grazing did have a long-term impact on the vegetation.  For example, bluebunch wheatgrass which is good for grazing is now extremely rare in Lost Forest while it is a very common plant in ungrazed areas of central Oregon.  No grazing has occurred in Lost Forest since about 1968.

During World War II, the Christmas Lake Valley including Lost Forest was used for military training exercises.  Military units from Camp Abbot bivouacked and conducted battle maneuvers throughout the area.  This activity was particularly intense in 1943 during the Oregon Maneuver, involving over 100,000 army troops.

The Bureau of Land Management authorized timber sales in 1949 and 1955 to remove trees that were vulnerable to insects and disease. A total of  were cut in 1949, and another  were removed in 1955.  The site of a portable milling operation is in the area.  After the logging was done, slash was piled and burned.  The mill site and logged areas were seeded with crested wheatgrass.

In 1972, the Lost Forest Research Natural Area was established by the Bureau of Land Management in order to preserve the unique ponderosa pine environment and associated vegetation and wildlife.  In 1983, the Bureau of Land Management joined Lost Forest, the neighboring Christmas Valley Sand Dunes, and Fossil Lake into a single Area of Critical Environmental Concern.  In 1989, the Lost Forest was designated as an Instant Wilderness Study Area, which increased the area's protection.  Nevertheless, off-road vehicle use in the area around Lost Forest remains a concern.  The Bureau of Land Management is assessing the impact on the natural areas and considering how off-road activities can be effectively controlled.

Research history

Lost Forest offers the opportunity to study isolated plant and animal populations in a unique environment.  As a result, researchers have been looking at various aspects of the Lost Forest for well over one hundred years.  Early settlement patterns, geology, and natural resources of Lost Forest and Christmas Lake Valley were initially documented in 1884, 1889, and 1908.  In 1937, analysis of tree rings highlighted long-term climatic changes that have occurred in the region.  Additional tree ring studied were conducted in 1938 and 1964 expanded that knowledge.  The sedimentary geology of nearby Fossil Lake was studied in 1942, 1945, and 1954.  The area's fossil birds were described in a 1946 study.  Two studies in the mid-1940s, found some evidence of prehistoric man in areas around Lost Forest.  In 1963, the Bureau of Land Management conducted a comprehensive study of Lost Forest vegetation.  That study also included soil descriptions and noted unique aspects of ponderosa pine reproductive physiology.  Another vegetation study was conducted in 1973, and a health assessment of ponderosa pine stands in the Lost Forest was completed in 2007.  Today, a number of studies in the Lost Forest Research Natural Area are on-going.

Location

The Lost Forest Research Natural Area is located in a very remote area of northern Lake County, Oregon.  It is  approximately 65 miles southeast of Bend and 80 miles north of Lakeview in straight-line distance.  The small unincorporated community of Christmas Valley is 26 miles from the natural area on rough desert roads.  From Christmas Valley, visitors travel east on the Christmas Valley-Wagontire Road for 8 miles to the second cattle guard.  Turn north and follow the rough dirt road 8 miles to a T-intersection.  At the intersection, turns east.  The entrance to Lost Forest is approximately 10 miles from the intersection.

Inside the natural area vehicles must stay on existing roads, in order to prevent damage to tree roots and to avoid soil disturbance.  Within the natural area, camping is permitted in designated sites only.  Camp sites are very primitive and there is no water available in Lost Forest.

References

External links
Official Lost Forest RNA Information Site
Bureau of Land Management, Lakeview District
Lost Forest Research Natural Area

Protected areas of Lake County, Oregon
Forests of Oregon
Protected areas of Oregon
Bureau of Land Management areas in Oregon
1972 establishments in Oregon
Protected areas established in 1972


text:
Aminah bint Wahb (arabiska: آمنة بنت وهب) var mor till den islamiske profeten Muhammed. Hon gick bort år 577 e.Kr. Hon gifte sig med Abdullah ibn 'Abd al-Muttalib när hon var 25 eller 30 år gammal. Ett år efter sitt giftermål födde hon Muhammed i Mecka under elefantåret. Det har återberättats att hon under sin graviditet drömde att ett ljus strålade från henne mot himlarna och att det sades till henne att hennes barn skulle bli folkets profet. Hon anses likt profetens förfäder ha varit monoteist och en ren person och som aldrig dyrkat andra gudar än Gud.

Referenser

Personer i Muhammeds liv
Kvinnor
Avlidna 570-talet
Personer från Mecka
Muhammeds familj


text:
Monasterolo Casotto ist eine italienische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Cuneo (CN), Region Piemont.

Die Nachbargemeinden sind Lisio, Mombasiglio, Pamparato, San Michele Mondovì, Scagnello, Torre Mondovì und Viola.

Das Gemeindegebiet umfasst eine Fläche von 7 km².

Einzelnachweise

Ort im Piemont


text:
Гаджинский — фамилия.

Известные носители
 Гаджинский, Джамо-бек Сулейман оглы (1888—1942) — азербайджанский государственный и общественный деятель.
 Гаджинский, Иса-бек Абдулсалам-бек оглы (1861—1919) — бакинский нефтепромышленник, купец первой гильдии.
 Гаджинский, Мамед-Гасан Джафаркули оглы (1875—1931) — азербайджанский государственный и политический деятель в правительстве Азербайджанской Демократической Республики.
 Гаджинский, Мехти-бек Сулейман оглы (1879—1941) — азербайджанский актёр и публицист, министр государственного контроля Азербайджанской Демократической Республики (в 1918 году).


text:
Corral de comedias, literally a "theatrical courtyard", is a type of open-air theatre specific to Spain. In Spanish all secular plays were called comedias, which embraced three genres: tragedy, drama, and comedy itself.  During the Spanish Golden Age, corrals became popular sites for theatrical presentations in the early 16th century when the theatre took on a special importance in the country. The performance was held in the afternoon and lasted two to three hours, there being no intermission, and few breaks. The entertainment was continuous, including complete shows with parts sung and danced. All spectators were placed according to their sex and social status.

History

In modern times, the first buildings devoted to the theatre in Spain appeared in the 16th century.  Representations of comedias were instead held in the courtyard of houses or inns where a stage with background scenery was improvised along one of the sides. The three remaining sides served as public galleries to the wealthy, with the remaining spectators watching the play from the open courtyard.
The courtyard structure was maintained in permanent theatres built for the purpose from the end of the sixteenth century, called corrales de comedias, which used the open-air enclosed rectangular courtyard typical of a block of houses. Playwrights and dramatists such as Lope de Vega, Juan Pérez de Montalbán, Tirso de Molina, and Pedro Calderón de la Barca created works which were performed in corrales de comedias.

The first permanent theater of this type, Corral de la Cruz, was constructed in Madrid in 1579. The number of theaters increased rapidly after 1600, responding to the public's enthusiasm for this new form of entertainment. The oldest surviving corral, albeit significantly altered, is the Corral de comedias de Alcalá de Henares. This corral, formerly a courtyard theatre, has been roofed and used as a teatro romántico and a cinema, leading to major changes in the building's architecture.
The last known such courtyard theatre to be built in Spain, Corral de comedias de Almagro, in  Almagro, Castile-La Mancha,  is a purpose-built theater that dates to 1628. This only functioning courtyard theater still standing, once one among the many,  annually celebrates the Festival Internacional de Teatro Clásico (International Classical Theatre Festival);

There are recently found remains of a corral in Torralba de Calatrava, which the municipality wished to rebuild in 2006.

Corrales in the Americas
The theatre type specific to Spain, was extended to Mexico when a corral de comedias was built in Tecali de Herrera around 1540.

Parallels with the Elizabethan Theatre
The corrales present some parallels to Elizabethan theatre where productions were held in galleried inns. The George Inn, Southwark is a partially surviving example of such a structure.
As well as similarities as regards the type of buildings used, there were similarities in the subject matter of the plays: Spanish literature was translated into English in Shakespeare's time, and in 1613 his company mounted a lost play called Cardenio which appears to have been based on an episode in Don Quixote.

Although Shakespeare was not translated into Spanish until the eighteenth century, his work has since been performed in the corrales; for example in 2016, which saw the quatercentenary of the deaths of Cervantes and Shakespeare, there were Shakespearean productions in Amalgro and Alcalá de Henares.

Architecture and fittings

The stage was installed at one end of the court, against the back wall. In front of the stage was the outdoor patio at the end of which sat the so-called musketeers. The balconies and windows of the adjoining houses formed the quarters reserved for men and women of nobility. In Madrid, above the cazuela, were the quarters of the councilors and other authorities, such as the chairman of the Council of Castile.

On the upper floors were the desvanes (attics), very small quarters, among which stood the tertulia of the church and a second cazuela. The stage and lateral galleries  were protected by an overhang. An awning, hung from hooks, protected the men of the common public who sat in the patio from the sun, avoiding contrast between sunlit and shaded areas, such as was found on stage and in the courtyard. That probably also improved the acoustics of the venue, avoiding straining the voices of actors. This provision was similar to the Elizabethan theatres from the same period in England. In the earlier built corrals, there were no toilets: with the advent of "new enlightened governments" during the reign of Philip V, some corrales were closed due to hygiene issues, risk of fire or disorder. With the arrival of a bourgeois class who did not want to watch the plays in awkward spaces such as these, larger theatrical structures were constructed, which required confined spaces and specific acoustic treatment.

Performances
During the Spanish Golden Age, any theatrical event was known as comedia. The public came in masses for entertainments like this, whether comedy, drama or tragedy. The season of performances usually began on Easter Sunday, ending on Ash Wednesday. Smoking was forbidden because of the risk of fire, and from October to April the comedia began at two in the afternoon, in the spring at three and at four during summer, in order for all to finish before sunset. The performance's duration was approximately four to six hours, structured in six different rounds: the first act or loa, the opening round, then an appetizer, the second round, the masquerade or jácaras, a third round and the final act. Men and women could not sit together; men occupied the courtyard, side stands, the benches or the central stands, and the women watched the performance from their cazuelas above. The only place where they were allowed to be together was in the chamber corridors. Children were not allowed to attend. The audience paid fees at different points: at the entrance, then a tip to the "brotherhood" or beneficiary, and a third one for the privilege of a seat so they could watch the play comfortably. The theatrical company rarely received as much as 20% of the total. In university towns, it was forbidden to perform on weekdays, so the students would not be distracted. Two characters were instantly recognized in the corrales: the mozo, maintainer of order, equipped with a big garrote to calm the excited spectator, and the "spacer", that is, the one in charge of finding a suitable place for an individual in between two others. The first regulation on the operation of corrals was published by the Royal Council of Castile for the corrales of Madrid, later extended to the whole kingdom. Among its provisions, was the presence of a bailiff whose function was to ensure that no noise, tumults, or scandals ensued and that men and women were kept separated in their respective seating by the required entrances and exits.

References

Attribution
This article is based on the translation of the corresponding article of the Portuguese Wikipedia. A list of contributors can be found there in the History section.

Bibliography

Theatre in Spain
Comedy theatre
Spanish Golden Age


text:
Schuld und Sühne ist ein französischer Spielfilm aus dem Jahr 1935 nach dem gleichnamigen Roman von Fjodor Dostojewski. Unter der Regie von Pierre Chenal spielten Pierre Blanchar als Raskolnikow sowie Harry Baur und Madeleine Ozeray die Hauptrollen.

Handlung
Radion Raskolnikow ist ein junger Jurastudent von 23 Jahren, der seine Studien unterbrechen musste, weil ihm die Finanzen ausgegangen sind. Die Pfandleiherin Aljona Iwanowna, von der er sich immer wieder Geld leihen muss, ist eine Wucherin und schnürt Rodion, wie er meint, die Luft zum atmen zu. So fasst Raskolnikow den Plan, die Alte zu ermorden. Mit einer Axt erschlägt er Aljona. Um seiner Bluttat einen philosophischen Unterbau zu geben, versucht der Intellektuelle Raskolnikow den Mord als einen Akt der Befreiung von humanitärer Gefühlsduselei zu definieren, zumal er die Alte als Blutsaugerin empfand. Als dann auch noch die Halbschwester der Toten, Katharina Iwanowna, hinzukommt, spaltet er mit derselben Axt den Schädel der unliebsamen Zeugin.

Raskolnikow muss jedoch erkennen, dass zwischen der Theorie des Mordens, das er durch seine persönliche Ideologie qua definitionem gerechtfertigt sieht, und dem Schuldgefühl, das er seit der begangenen Tat in sich trägt, ein riesiger Unterschied besteht. Er ist nicht der Mensch ohne Gewissen, der er zu sein glaubte; nach dem Doppelmord fällt er in einen mehrtägigen fiebrigen Dämmerzustand. Mittlerweile hat der Untersuchungsrichter Porfirij seine Arbeit aufgenommen und sucht nach dem Täter. Die Intuition des erfahrenen Juristen lässt ihn bald auf Raskolnikow als Schuldigen kommen, und doch kann er dem jungen Rodion nichts nachweisen. Die junge Sonja, in die sich Raskolnikow verliebt hat und die sich aus bitterster Armut heraus prostituiert, um ihre Familie unterstützen zu können, rät Rodion, sich zu stellen, da er auf lange Sicht mit dieser Schuld nicht werde leben können. Raskolnikow hört auf ihren Rat und stellt sich der Sühne für die begangene Tat. Er muss für acht Jahre in ein Straflager nach Sibirien.

Produktionsnotizen
Chenals Schuld und Sühne entstand nahezu zeitgleich mit der gleichnamigen Hollywood-Fassung von Starregisseur Josef von Sternberg. Der französische Film lief am 15. Mai 1935 an. Auch in den Niederlanden und den USA konnte man den Film noch im selben Jahr sehen. Während Schuld und Sühne in Deutschland nie gelaufen ist, konnte man den Streifen in Österreich am 31. Januar 1947 erstmals begutachten.

Die Filmbauten entwarf Aimé Bazin. Catherine Hessling, zeitweilig die Ehefrau von Jean Renoir, gab hier mit der kleinen Rolle der Elisabeth ihre Abschiedsvorstellung vor der Filmkamera und zog sich anschließend ins Privatleben zurück.

Raskolnikow-Interpret Pierre Blanchar erhielt auf den Filmfestspielen von Venedig den Volpi-Pokal als bester Hauptdarsteller.

Kritik

Paimann's Filmlisten resümierte: "Psychologisch unterbaute Verbrecherstudie. Diesmal, wenn auch zuweilen auf Kosten der dramatischen Straffung, noch detailreicher und tiefschürfender entwickelt und konzessionslos realistisch mit Bühnenmitteln unter Vorherrschen des, akzeptabel untertitelten, Dialogs dargestellt. Stark rhythmisierte Musik, häufig unvermittelt eingesetzt, dem Milieu (Rußland der 70-er Jahre) gerecht werdende Aufmachung."

Einzelnachweise

Weblinks

Filmtitel 1935
Französischer Film
Filmdrama
Schwarzweißfilm
Fjodor-Michailowitsch-Dostojewski-Verfilmung


text:
El Cantó d'Aigre és un cantó francès del departament del Charente, situat al districte de Confolent. Té 15 municipis i el cap és Aigre.

Municipis
 Aigre
 Barbezières
 Bessé
 Charmé
 Ébréon
 Fouqueure
 Les Gours
 Ligné
 Lupsault
 Oradour
 Ranville-Breuillaud
 Saint-Fraigne
 Tusson
 Verdille
 Villejésus

Aigre


text:
Dorothy Hartopp Radcliffe (1887 - 1959) est une suffragette britannique, membre de la Women's Social and Political Union (WSPU), et plus tard une religieuse carmélite.

Biographie
Radcliffe est née le  à  dans le Surrey, l'un des six enfants de Francis et Helen Radcliffe. Son père est avocat, conseil de la Reine et registraire d'assises à l'Inner Temple de Londres. Radcliffe a été baptisée à l'église anglicane St Michael and All Angels, Paddington, le , son nom complet étant enregistré sous le nom de Dorothy Hartopp Yonge Radcliffe.

Radcliffe contribue par de petites sommes d'argent au fonds de  dans le numéro du  de Votes for Women, de nouveau dans le numéro du   et au fonds de  dans le numéro du  de The Suffragette. Ces contributions ne reflètent pas son adhésion active à la Women's Social and Political Union (WSPU).

Radcliffe apparaît dans plusieurs photographies détenues par le Musée de Londres. Elle est la porte-drapeau de la marche du Women's Sunday le , menant la procession qui s'est formée sur Victoria Embankment pour marcher vers Hyde Park. Une Mlle Radcliffe esit secrétaire du comité de procession basé au 400 King's Road, Chelsea, travaillant avec le maréchale en chef Florence Haig.

Une autre photo d'une semaine plus tard montre Radcliffe à l'avant d'une file de femmes avec Dora Beedham, Hilda Dallas et Charlotte Marsh faisant la promotion du Parlement des femmes le . La dernière photographie la montre avec Charlotte Marsh et , se préparant à accueillir la libération d'Emmeline et Christabel Pankhurst de prison en .

Elle est Banner Marshal pour les diplômés universitaires lors de la Marche des femmes à l'Albert Hall qui a eu lieu le . Radcliffe est bannière et capitaine de couleur à la tête de la reconstitution historique de l'Empire pour la procession du couronnement des femmes le .

Elle est introuvable dans le recensement de 1911 lorsque les suffragettes ont refusé d'être comptées.

Radcliffe a été emprisonnée pendant sa campagne pour le suffrage. Son nom apparaît sur le tableau d'honneur des suffragettes, avec son nom de famille mal orthographié comme Radclyffe. Elle a utilisé un faux nom en 1913, se faisant appeler Heather Mitchell dans la liste des noms fictifs utilisés par les suffragettes en 1913. Elle n'apparaît pas sur les dossiers d'arrestation d'origine sous le nom de Dorothy Radcliffe, mais une Hester Mitchell est enregistré et pourrait être une faute d'orthographe. À un moment donné, Radcliffe s'est convertie au catholicisme romain et est devenue religieuse. Elle est enregistrée dans le recensement de 1939 comme étant une religieuse fermée au monastère des Carmélites, Rushmere, près d'Ipswich dans le Suffolk. Les carmélites ont déménagé de là à leur couvent actuel à , Norfolk, en 1948. Radcliffe y mourut au début de 1959 à l'âge de 71 ans.

Références

Décès en 1959
Naissance en septembre 1887
Suffragette britannique
Religieuse britannique


text:
Hello Again ist eine Unterhaltungsshow, die vom Schweizer Radio und Fernsehen in Zusammenarbeit mit technology and production center switzerland produziert wird. Die als Pop-Schlager-Show angepriesene Show wird seit 2014 einmal jährlich jeweils im April produziert und enthält vor allem Musik aus dem Schlager- & Pop-Bereich.

Produktion

Die Produktionskosten einer Show belaufen sich laut Schweizer Radio und Fernsehen auf etwa 800'000 CHF. Produziert wurde die Show in der Bodenseearena in Kreuzlingen am Bodensee.
Ab 2019 wird die Show im Studio 1 von SRF in Zürich produziert. Moderiert wird die Show nach dem Weggang von Roman Kilchsperger von dessen Ehefrau Viola Tami.

Weblinks
 Website beim SRF

Fernsehsendung (Schweiz)
Musiksendung (Fernsehen)
Fernsehsendung der 2010er Jahre


text:
Paco Ignacio Taibo may refer to either the father or the son:

Paco Ignacio Taibo I (1924–2008)
Paco Ignacio Taibo II (born 1949)


text:
Мики Сугавара () бивша је јапанска фудбалерка.

Репрезентација
За репрезентацију Јапана дебитовала је 1998. године. За тај тим одиграла је 7 утакмица и постигла је 2 гола.

Статистика

Референце

Јапанске фудбалерке
Везни играчи у фудбалу


text:
O volvulo do cólon sigmoide, também conhecido como volvo de sigmóide, é um vólvulo que afeta o cólon sigmóide . É uma causa comum de obstrução intestinal e constipação . É comum na Ásia, na Índia (7% da obstrução intestinal) e especialmente no sul da Índia, devido à dieta rica em fibras . É uma causa muito comum de obstrução do intestino grosso no Peru e na Bolívia devido à alta altitude.

Sinais e sintomas

 Dor no abdômen - inicialmente do lado esquerdo, eventualmente em todo órgão
 Constipação absoluta
 Grande distensão  do abdome
 Vômito tardio e eventualmente desidratação
 Características de peritonite
 Soluço e ânsia de vômito podem ocorrer

Causa
A condição é mais comum em homens e com idade avançada. Também é comum em pessoas com constipação crônica e abuso de laxantes .

É comum em:

 Síndrome de Ogilvie
 Indivíduos com dificuldades de aprendizagem
 Doença de Chagas
 Hipotireoidismo
 Medicamentos anticolinérgicos
 Esclerose múltipla
 Esclerodermia
 Mal de Parkinson

No sigmóide, a rotação do volvo é sempre no sentido anti-horário. Requer uma rotação e meia para causar obstrução vascular e gangrena que eventualmente leva à perfuração na raiz ou no ápice da alça sigmoide.

Diagnóstico

 Radiografia simples (diagnóstico em 70-80%): sinal do grão de café é visto
 Enema de contraste: sinal de bico de pássaro
 Tomografia computadorizada: mostra o padrão de turbilhão característico
 Sangue: hematócrito, funções renais, eletrólitos séricos

Tratamento

 Aspiração por sonda
 Fluidos intravenosos
 Cateterismo
 Antibióticos
 Por  sigmoidoscopia a rotação é feita
 Se a rotação não ocorrer, então a laparotomia através da incisão na linha média deve ser feita. É rotado manualmente. Se viável, pode ser fixado na parede lateral do abdome ou da pelve
 Se o cólon sigmóide é gangrenoso, então a operação de Hartmann ou operação de Paul Mikulicz é feita

Ligações externas

Emergências médicas
Cirurgia geral


text:
Braden Gellenthien (ur. 26 kwietnia 1986) – amerykański łucznik, sześciokrotny medalista mistrzostw świata, czterokrotny halowy mistrz świata. Startuje w konkurencji łuków bloczkowych.

Największym jego osiągnięciem jest czterokrotne drużynowe mistrzostwo świata (2003, 2005, 2007), srebrny medal w Lipsku i brązowy w Nowym Jorku indywidualnie oraz halowe mistrzostwo świata w 2007 roku w Izmirze, gdzie zdobył złoty medal indywidualnie i drużynowo.

W 2019 wywalczył srebrny medal igrzysk panamerykańskich w kategorii łuk bloczkowy indywidualnie.

Przypisy

Linki zewnętrzne
 Sylwetka i osiągnięcia na stronie FITA

Amerykańscy łucznicy
Medaliści Igrzysk Panamerykańskich 2019
Urodzeni w 1986


text:
Cry Wolf ist ein Lied der norwegischen Pop-Rock-Band a-ha aus dem Jahr 1986. Das Stück erschien als zweite Single aus ihrem zweiten Studioalbum Scoundrel Days.

Entstehung und Inhalt
Geschrieben wurde das Lied von Pål Waaktaar und Magne Furuholmen, die Produktion erfolgte durch Alan Tarney. Musikalisch bewegt sich das Lied überwiegend im Bereich des Synthiepops mit leichten Einflüssen von tanzbarem Pop-Rock, wobei Gitarren von der Band zwar live verwendet wurden, aber in der Aufnahme, in der die Keyboards dominieren, praktisch nicht zu hören sind. Das Lied beginnt mit der Textzeile "Night I left the city, I dreamt of a wolf". Der Wolf wird in der Folge als bedrohliches Wesen in einer kalten Welt geschildert – entsprechend der Fabel Der Hirtenjunge und der Wolf (englisch: The Boy Who Cried Wolf), auf die sich auch die Handlung des Musikvideos bezieht –, im Refrain heißt es: "Cry wolf, time to worry". ( für "Rufe 'Wolf', Zeit sich Sorgen zu machen.")

Veröffentlichung und Rezeption
Cry Wolf erschien zunächst auf a-has zweitem Studioalbum Scoundrel Days, aus dem es erstmals am 24. November 1986 als Single ausgekoppelt wurde. Die Single erreichte in Deutschland Rang 20 der Charts und platzierte sich zehn Wochen in den Top 100. Sie wurde zum sechsten Charthit der Band in Deutschland. Im Vereinigten Königreich erreichten a-ha ebenfalls zum sechsten Mal die Charts, zugleich ist es dort ihr sechster Top-10-Hit. Cry Wolf erreichte Rang fünf und platzierte sich neun Wochen in den Top 10 sowie sieben Wochen in den Charts. In ihrer Heimat Norwegen erreichte der Titel Platz zwei und wurde zum fünften Top-10- und Charthit.

Chartplatzierungen

Auszeichnungen für Musikverkäufe

Musikvideo
Das Musikvideo wurde erneut von Steve Barron gedreht, hauptsächlich in Couches beim Château de Couches, in Burgund, Frankreich. Neben Liveszenen der Band wird diese am genannten Schloss gezeigt. Darüber hinaus wird in der Handlung mit einem kleinen Jungen als Hauptfigur auf Äsops Fabel angespielt.

Weblinks

Einzelnachweise

Lied 1986
Popsong
A-ha-Lied
Lied von Pål Waaktaar-Savoy


text:
Philotheos of Alexandria may refer to:

Philotheos (Coptic patriarch of Alexandria), reigned 979–1003
Philotheos (Greek patriarch of Alexandria), reigned 1435–1459


text:
La Choruongka () è un fiume della Russia siberiana orientale, affluente di sinistra della Lena. Scorre nellulus Žiganskij della Repubblica autonoma della Sacha (Jacuzia).

Descrizione
Il fiume ha origine dal lago Biedili (озеро Биедили) ad un'altitudine di 169 metri sul livello del mare. Scorre nel bassopiano della Jacuzia centrale prima in direzione sud, poi est e gira infine a nord in una zona ricca di laghi raccogliendone l'acqua portata da piccoli affluenti; il fiume prende infine la direzione nord-est fino a sfociare nella Lena a 696 km dalla sua foce.

La lunghezza della Choruongka è di 377 km, l'area del suo bacino è di 8 330 km². La larghezza del fiume vicino alla foce è di 42 metri, la sua profondità è di 1 metro. Il suo principale affluente è il Samaldikan, lungo 155 km.

Note

Collegamenti esterni
 Mappa  (Edizione 1987)

Affluenti della Lena
Fiumi della Sacha (Jacuzia)


text:
The Spali () was an ancient tribe mentioned in classical geography that inhabited the south of Russia.

Pliny ( 77–79) enumerated a group of tribes through which the Don River (Tanais) crossed, in which the Spalaei are last mentioned. He mentioned the conquerors of the Napaei as the Palaei (6, 50), while in another chapter (6, 22) says that it was the three Scythian tribes of Auchetae, Athernei and Asampatae that defeated them.  It is believed that the Spalaei and Palaei are one and the same. Diodorus (2, 43) reported that the Spalaei/Palaei/Pali were descendants of Scythian king Palus, the son of Scythes. The mythical origin and chapter '6, 22' suggests that the Spalaei/Palaei/Pali was a "collective designation of the eastern branch of Royal Scythians". By examinating Pliny and Diodorus, the Auchetae (or Euchatae) were part of the Spalaei/Palaei/Pali. Herodotus ( 440 BC) stated that the Scythians or Scoloti consisted of the Auchatae (descending from Lipoxais), Catiaroi and Traspies (from Arpoxais), and Paralatae (from Colaxais), the latter which was "the youngest of them, the royal race". Tadeusz Sulimirski believed that they were a branch of the Roxolani. Sulimirski attributed Sarmatian archaeology on the mid-Dnieper to the tribe, supported by the Sarmatians' downfall after the Gothic invasion in 200 AD. The "Royal Scythian" connection is supported by Indo-Parthian royal names Spalirisos, Spalyris, Spalahora, and the Slavic word ispolin, spolin ("giant"), assumed to date back to when Slavs were ruled by the Spalaei. Francis Dvornik (1893–1975) believed that the Sporoi mentioned by Procopius (500–560) as being the old name of the Antes and Sclaveni were probably the Spali mentioned by Jordanes ( 551) and Spalei mentioned by Pliny.

Annotations

References

Sources

Further reading
Воронятов, С.В., О территории сражения готов со спалами в «Getica» Иордана. Война и военное дело в скифо-сарматском мире: материалы Международной, p. 57.
Жих, М.И., 2014. К вопросу о соотношении Spali Иордана и Satarcheos Spalaeos Плиния Старшего. Материалы по археологии и истории античного и средневекового Крыма, (6).
Жих, М.И., 2014. Славяне и готы на Волыни и в верхнем Поднестровье. Проблема локализации земли Oium и «Племени»(gens) Spali. Русин, (2 (36)).
Gardiner-Garden, J.R., 2013. Ancient literary conceptions of eastern scythian ethnography from the 7th to the 2nd Century BC.

Sarmatian tribes
Ancient history of Ukraine
Scythian tribes
Ancient peoples of Russia
Don basin


text:
Григорий Яковлевич Скарятин ( — ) — генерал-майор русской императорской армии, погибший во время Венгерской кампании 1848—1849 годов.

Биография
Сын участника заговора против императора Павла I, орловского помещика Якова Фёдоровича Скарятина (1780—1850) от его брака с княжной Натальей Григорьевной Щербатовой (1790—1857). Родился в Москве, крещен 13 января 1808 года в церкви Бориса и Глеба на Поварской при восприемстве И. В. Скарятина и тетки М. Ф. Хозиковой.

В военную службу вступил 12 апреля 1825 года в Нарвский драгунский полк. Здесь же служил и его старший брат Фёдор. После восстания декабристов Ф. Ф. Вадковский указал, что Скарятин знал о существовании тайного общества и из Петербурга было послано требование корпусному командиру, их дяде, князю А. Г. Щербатову о присылке «юнкера Скарятина». Не зная, который из двух требуется, Щербатов выслал обоих. Скарятиных 31 декабря 1825 года поместили на гауптвахту Кавалергардского полка. Оказалось, что членами тайных обществ оба брата не были и не могли быть, поскольку юнкеров привлекать не дозволялось. По высочайшему повелению Григорий был переведён юнкером в Кавалергардский полк.

В 1828 году, 25 марта, произведён в корнеты и в 1833 году был уже штабс-ротмистром. С 6 декабря 1838 года — флигель-адъютант. В 1842 году получил чин полковника.

В конце 1848 года командовавший австрийскими войсками в Трансильвании генерал Пухнер, не имевший надежды получить поддержку из Вены против восставших венгров, обратился за помощью к командиру русского корпуса, занимавшего Дунайские княжества, генералу Лидерсу. С разрешения императора Николая I в январе 1849 года два небольших отряда генерал-майора Энгельгардта (3 батальона, 2 сотни и 8 орудий) и полковника Скарятина (4 батальона, 5 сотен и 8 орудий) вступили в Трансильванию и заняли Кронштадт и Германштадт. Появление отряда Скарятина у Германштадта 23 января заставило Бема прекратить преследование теснимых им австрийцев и отступить к реке Марош. В феврале Бем сосредоточил свои силы у города Медиаша, где и был атакован Пухнером. Отойдя от Медиаша, Бем искусным манёвром обошёл австрийцев и 27 февраля обрушился на отряд Скарятина недалеко от Германштадта. Предоставленный собственным силам, Скарятин вынужден был отойти к границе Валахии. За этот поход он 30 марта 1849 года был произведён в генерал-майоры.

После вступления в Трансильванию всего 5-го пехотного корпуса генерала Лидерса, Скарятин вошёл к нему в подчинение и участвовал в ряде сражений. В сражении при Шесбурге  года Скарятин был убит.

По словам Д. Фикельмон, у Скарятина было лицо красивое, а во взгляде некая кротость и меланхолия, характер же его был совершенным, все, что есть на свете самого честного, благородного, наилучшего, сосредоточено было в нем. О его смерти она писала сестре:

Награды
Среди прочих наград Скарятин имел ордена:
 Орден Святой Анны 3-й степени (1835 год)
 Орден Святого Владимира 4-й степени (1839 год)
 Прусский орден Красного орла 3-й степени (1839 год)
 прусский орден Святого Иоанна Иерусалимского (1840 год)
 Датский орден Данеброга (командорский крест) (1843 год)

Примечания

Литература

 Волков С. В. Генералитет Российской империи. Энциклопедический словарь генералов и адмиралов от Петра I до Николая II. Т. II: Л—Я. — , 2009.

Генерал-майоры (Российская империя)
Погибшие в войнах и вооружённых конфликтах
Участники Венгерской войны
Привлечённые к следствию по делу декабристов
Григорий Яковлевич
Кавалеры ордена Святой Анны 3-й степени
Кавалеры ордена Святого Владимира 4-й степени
Командоры ордена Данеброг
Кавалеры ордена Святого Иоанна Иерусалимского (Бранденбургский бальяж)
Кавалеры ордена Красного орла 3 степени


text:
Шантом () — фамилия и топоним.
 Шантом, Клеман (род. 1987) — французский футболист, полузащитник «Бордо».


text:
Neidschütz is een plaats in de Duitse gemeente Naumburg (Saale), deelstaat Saksen-Anhalt, en telt 274 inwoners (2003).

Plaats in Saksen-Anhalt
Naumburg (Saale)


text:
Оксана Анатоліївна Ігнащенко (псевдонім — Оксана Гнат; 5 вересня 1960, Київ) — радянська і українська художниця, ілюстратор дитячих книг. Член Спілки художників України; учасниця міжнародних виставок.

Біографія
Художниця-ілюстратор Оксана Ігнащенко народилася 5 вересня 1960 року в Києві в сім'ї архітектора Анатолія Федоровича Ігнащенко.

Закінчила Київську республіканську художню школу імені Т. Г. Шевченка, після чого — Київський художній інститут в 1984 році, навчалася на факультеті графіки в майстерні професора Т. А. Лящука.

З 1984 по 1986 роки працювала викладачем малюнку, живопису та композиції у Київській республіканській художній школі.

З 1985 року на творчій роботі.

У 1988 році прийнята до спілки художників України.

Співпрацювала з київськими видавництвами «Веселка» (з 1984 року) і «А-ба-ба-га-ла-ма-га» (з 1993 року).

Найбільш відомі живописні роботи: «Зима на Андріївському узвозі», «Сліди на піску» (1996), «Механічний птах» (1997), «Вітер», «Стара фортеця» (1998), «Тіні старого замку» (1999), «Білий кінь» (2000), «Степл-чез» (2001), «Сліди на піску» (2006), «Білі троянди» (2007).

Ілюстрації до книг:

 Видавництво «Веселка»: «Муха-Цокотуха» (1988), «Кресало» (1989), «Лускунчик і Мишачий король» (1991), «Троє цуценят покидають Париж» (1991);
 Видавництво «А-ба-ба-га-ла-ма-га»: «Білосніжка і сім гномів» (1997), «Бременські музиканти» (1993), «Будиночок, в якому ніхто не спить» (1993), «Робін-Бобін» (2001).

Частина робіт зберігається у Державному музеї книги і друкарства України (Київ) та в Будинку-музеї А. С. Пушкіна (Москва).

Участь у виставках
Брала участь у міжнародних виставках у 1990-х роках.

Серед персональних виставок:

 Київський національний музей Російського мистецтва, 1998;
 Національний заповідник «Софія Київська», 2005;
 Український дім, 2007, 2008;
 Галерея «Мистецький арсенал», 2009 (спільно з чоловіком Миколою Єсипенком).

Нагороди та премії

 1-ша премія Національного конкурсу «Мистецтво книги» за книгу «Білосніжка та семеро гномів»
 1-ша премія Національного конкурсу «Мистецтво книги» за книгу «Улюблені вірші» (у співавторстві з іншими художниками)
 1-ша премія Національного конкурсу «Мистецтво книги» за книгу «Улюблені вірші—2» (у співавторстві з іншими художниками)
 2-а премія в номінації «Дитяче свято» національного конкурсу «Книга року» за книгу «Білосніжка та семеро гномів»
 2-а премія Національного конкурсу «Мистецтво книги» за книжку «Кресало»
 3-а премія Національного конкурсу «Мистецтво книги» за книгу «Лускунчик та Мишачий Король»
 «Краще видання 1996 року» за книгу «Улюблені вірші» (у співавторстві з іншими художниками), премія Національної спілки письменників України
 премія Міжнародного книжкового фестивалю «Світ Книги»
 премія Державного комітету Ради Міністрів СРСР у справах видавництв, поліграфії і книжкової торгівлі СРСР за книжку «Кресало»
 премія Державного комітету Ради Міністрів СРСР у справах видавництв, поліграфії і книжкової торгівлі СРСР за книгу «Лускунчик та Мишачий Король»

Примітки

Українські художниці
Вікіпедія:Статті з іншим значенням на Вікіданих
Сторінки з неперевіреними перекладами


text:
KZLX-LP (106.7 FM) is a radio station broadcasting a Top 40/Urban Contemporary format.  The station is located in Maryville, Missouri, and serves the Maryville area.  The station is run by students of Northwest Missouri State University.

It started as KDLX in 1960 as a carrier current station and broadcast only in Northwest buildings.   During the period when John Jasinski was faculty advisor, the station received a Marconi Award for nation's most outstanding college radio station in 1992. On June 19, 2002, it became a low power station broadcasting with 42 watts effective radiated power and antenna 45.7 meters height above average terrain.

References

External links
KZLX official website

ZLX
Northwest Missouri State University
ZLX-LP
ZLX-LP
Radio stations established in 2002
2002 establishments in Missouri


text:
Гуго I (; между 960 и 968 — ) — сеньор Абвиля, первый граф Понтье (с 988 года). Адвокат аббатств Сен-Рикье и Форе-Мутье.

Происхождение не известно. Не позднее 987 года женился на  (969 — ок. 1000), дочери Гуго Капета.

Тот, став королём Франции, вывел из подчинения аббатства Сен-Рикье города Абвиль, Анкр и Домар и отдал их в лен зятю. Эти владения легли в основу будущего графства Понтье. Также он был назначен защитником (адвокатом) аббатств Сен-Рикье и Форе-Мутье.

Известны двое сыновей Гуго I и Жизели Французской:
 Ангерран I, граф Понтье
 Ги, аббат Сен-Рикье.

Примечания

Литература
 Pierre Bauduin. La Première Normandie (Xe-XIe siècles), Caen, Presses Universitaires de Caen, 2004, 474 p. (ISBN 2-84133-145-8)

Ссылки
 Sur l'origine des comtes de Ponthieu du XIe siècle et la diffusion du prénom Enguerrand
 Foundation for Medieval Genealogy : Comtes de Ponthieu
 Sur l'origine des comtes de Ponthieu et la diffusion du prénom Enguerrand

Родившиеся в 960-е годы
Графы де Понтье
Правители Европы X века


text:
Daniel Séraphin René Marie Tyteca ( 1950 - ) es un explorador, y botánico belga.

Algunas publicaciones
 . 1993. On the morphological variability of Dactylorhiza praetermissa (Druce) Soó (Orchidaceae). Belg. Journ. Bot. 126 : 81-99

 . 1984. Guide des orchidées d'Europe dans leur milieu naturel. Ed. Duculot. 192 pp. ISBN 2801104787

 ---------------, ----------------. Observations sur les orchidées des Préalpes de Grasse, de l'Esterel et des Maures.

Referencias

 . 1998. Les Orchidées de France, Belgique et Luxembourg. Parthénope collection. Ed. Société française d'orchidophilie. 416 pp. ISBN 2951037910

Enlaces externos

Botánicos de Francia del siglo XX
Orquideólogos de Francia
Botánicos de Francia del siglo XXI
Exploradores de Francia del siglo XX


text:
Лулу і Нана — китайські дівчатка-близнюки, які народилися в листопаді 2018 року. Їх справжні імена громадськості невідомі, їм дали псевдоніми Лулу і Нана. За словами дослідника, Хе Цзянькуя, ці близнюки — перші в світі діти, генетично відредаговані за клітинами зародкової лінії. Хе Цзянькуй повідомив, що дівчатка народилися здоровими. Батьки дівчаток були учасниками клінічного випробування, проведеного Хе Цзянькуєм, в якому він пропонував стандартні послуги зі штучного запліднення, але, окрім того, використовував CRISPR-Cas9 технологію, яка може модифікувати ДНК, для модифікації гена CCR5 у зародках. Це було зроблено для додавання генетичної стійкості проти ВІЛ. Експеримент проводився таємно до листопада 2018 року.

Реакцією на дії Хе Цзянькуя стала широка хвиля критики і заклопотаності щодо благополуччя дівчаток. Ближче до кінця листопада китайська влада призупинила всю дослідницьку діяльність Хе Цзянькуя. Станом на 28 грудня 2018 року він перебував в університетській квартирі під наглядом, йому загрожують і більш серйозні наслідки.

Оприлюднення експерименту
Хе Цзянькуй оголосив про свій проект за участю Лулу і Нани в інтерв'ю інформаційному агентству Ассошіейтед прес 19 листопада 2018 року, напередодні другого Міжнародного саміту з редагування генома людини в Гонконзькому університеті. Проект не отримав незалежного підтвердження, не пройшов рецензування і не був опублікований в науковому виданні.

Після оприлюднення інформації про досліди Хе Цзянькуя Південний науково-технологічний університет (SUSTech), співробітником якого він є, поспішив дистанціюватися від його діяльності, поширивши заяву, що Хе Цзянькуй проводив свої випробування за межами їх кампусу в неробочий час, і вони нічого не знали про проект і його характер. Національна комісія з охорони здоров'я Китаю також дала розпорядження провінційним чиновникам охорони здоров'я розслідувати діяльність Хе Цзянькуя.

Походження
Ембріони, що згодом стали Лулу і Наною, були створені під час клінічного випробування, проведеного Хе Цзянькуем з Південного науково-технологічного університету в Шеньчжені. Хе Цзянькуй під час своєї відпустки в університеті працював в міській лікарні для жінок і дітей. Там він відбирав пари, які хотіли мати дітей; чоловік повинен був бути ВІЛ-позитивним, а жінка — незараженою. Пари були набрані через групу із захисту від СНІДу під назвою Baihualin, що базується в Пекіні. Він тримав у секреті клінічне випробування від наукової спільноти, і станом на 28 листопада 2018 залишалося незрозумілим, чи дали учасники свою інформовану згоду.

Хе Цзянькуй взяв сперму і яйцеклітини у пар, провів з ними штучне запліднення, а потім відредагував геноми отриманих ембріонів за допомогою CRISPR / Cas9 . Редагуванню було піддано ген CCR5 , що кодує білок, який ВІЛ використовує для проникнення в клітини. Хе Цзянькуй намагався штучно створити специфічну мутацію в гені (CCR5 Δ32), що зустрічається у небагатьох людей — яка, можливо, надає вроджену стійкість до ВІЛ, як це було у випадку з Берлінським пацієнтом. Він сказав, що дівчатка все ще несуть функціональні копії CCR5 разом з відключеною CCR5, враховуючи генетичний мозаїцизм і сучасний рівень технології редагування зародкової лінії. Також слід зазначити, що існують форми ВІЛ, які використовують інший рецептор замість CCR5, і маніпуляції, проведені Хе Цзянькуем, не змогли б захистити Лулу і Нану від цих форм захворювання.

Хе Цзянькуй вдався до передімплантаційної генетичної діагностики ембріонів, які були відредаговані, коли три-п'ять окремих клітин були видалені і повністю секвеновані для виявлення хімеризму і нецільових помилок. Він повідомив, що під час вагітності позаклітинна ембріональна ДНК була повністю секвенована для перевірки на нецільові помилки, і матері запропонували амніоцентез для перевірки проблем із вагітністю, але вона відмовилася. Діти народилися наприкінці жовтня або початку листопада. За словами Хе Цзянькуя, народилися здоровими. Після пологів було незрозуміло, чи можуть проявитися довгострокові наслідки редагування генів. Хе Цзянькуя запитували про плани зі спостереження за дітьми і оплаті їх догляду в разі виникнення проблем, про те, як може бути забезпечена їхня конфіденційність і конфіденційність їхніх батьків.

25 листопада 2018 року журнал MIT Technology Review опублікував розповідь про експеримент Хе Цзянькуя, заснований на документах, які були розміщені раніше того ж місяця в китайському реєстрі клінічних випробувань. Після того, як ця історія була опублікована, Хе Цзянькуй випустив рекламне відео на YouTube, а наступного дня Ассошіейтед прес опублікувало з ним інтерв'ю. Хе Цзянькуй також залучив фірму зі зв'язків з громадськістю. Зрештою він представив роботу, яка привела до народження дівчаток, 28 листопада на Міжнародному саміті з редагування генома людини.

Реакція
Хе Цзянькуй не розкрив імена батьків, і вони не заявляли про себе, тому їхня реакція невідома. В засобах масової інформації та в науковому співтоваристві пройшла хвиля критики проведеного експерименту і його секретності, а також занепокоєння з приводу майбутнього благополуччя Лулу і Нани. Американський фахівець Майкл В. Дим, професор біоінженерії з Університету Райса і консультант Хе Цзянькуя, брав участь в дослідженні і був присутній, коли випробовувані, які брали участь в його дослідах, давали свою згоду. Дим також потрапив під слідство після того, як відомості про роботу Хе Цзянькуя були оприлюднені. Власні розслідування почали Південний науково-технологічний університет, місцева влада і уряд Китаю.

29 листопада 2018 року влада Китаю призупинила всю дослідницьку діяльність Хе Цзянькуя, заявивши, що його діяльність «надзвичайно огидна за своїм характером» і є порушенням китайського законодавства. Станом на 28 грудня 2018 року він перебував в університетській квартирі під наглядом, йому загрожували кримінальні обвинувачення.

Див. також
 Генетика
 Редагування генома

Посилання
 Офіційний сайт / Jiankui He
 Презентація Хе Цзянькуя і подальше групове обговорення  на Другому міжнародному саміті з редагування генома людини. 27 листопада 2018 року

Наука в Китаї
Народились 2018
2018 у Китаї
Генетика людини
2018 у науці


text:
Planet Earth är en naturdokumentärserie producerad av brittiska BBC från 2006. Serien är producerad av Alastair Fothergill (som även ligger bakom den uppskattade The Blue Planet som även visades som en dokumentärfilm Deep Blue). Planet Earth började sändas i Storbritannien 5 mars 2006. Berättarröst i det brittiska originalet är Sir David Attenborough, i den amerikanska versionen Sigourney Weaver och i den svenska Henrik Ekman. Serien är en samproduktion mellan BBC, Discovery Channel, NHK/Japan och kanadensiska CBC, och beskrevs av skaparna som "the definitive look at the diversity of our planet" ("den ultimata porträtteringen av vår planets mångfald").

Serien är i sin helhet filmad med high definition-teknik, vilket borgar för hög bildkvalitet. 40 kamerateam har filmat material under fem års tid.

En uppföljare till serien släpptes 2016 vid namn Planet Earth 2.

Referenser

Noter

Externa länkar

 Planet Earth på BBC Earth
 Discovery Channel website
 Planet Earth på Eden webbsida

Dokumentärer på TV


text:
Kai Breder Fjell (né le  à Skoger – mort le  à Lysaker) est un peintre, scénographe et illustrateur norvégien.

Biographie
Fjell a été étudiant à l'École nationale des Arts et du Design en 1927 et à l'Académie d'art national en 1928-29. En 1929-1931, il a travaillé comme illustrateur commercial. Il a fait ses débuts avec succès lors d'une exposition collective à la Société d'art à Oslo en 1932. Le succès est venu avec sa première exposition personnelle en 1937 à la Maison des artistes d'Oslo.

Fjell travaillait surtout à la peinture à l'huile. Il a illustré des livres et a dessiné des décors de scène pour le Nationaltheatret.

Distinctions
 .
Il a été nommé commandeur de l'Ordre de Saint-Olaf en 1976.

Œuvres

Liens externes

Peintre norvégien du XXe siècle
Peintre symboliste
Scénographe norvégien
Commandeur de l'ordre de Saint-Olaf
Naissance en mars 1907
Naissance dans l'Østlandet
Décès en janvier 1989
Décès dans l'Østlandet
Décès à 81 ans


text:
Николай Егорович Сергиенко (1924, Сухая Балка — 17 апреля 1945, Вена) — гвардии красноармеец Рабоче-крестьянской Красной армии, участник Великой Отечественной войны. Герой Советского Союза (1944).

Биография
Родился в 1924 году в посёлке Сухая Балка Криворожского городского совета (ныне в черте Кривого Рога) в крестьянской семье.

После окончания семи классов школы работал в колхозе. В сентябре 1942 года Сергиенко был призван на службу в Рабоче-крестьянскую Красную армию Колыванским районным военкоматом Новосибирской области. С марта 1943 года — на фронтах Великой Отечественной войны.

17 апреля 1944 года во время наступления на правом берегу реки Реут в районе города Оргеев гвардии сержант Сергиенко первым выдвинулся со своим отделением и вёл огонь по противнику. Во время боя заменил погибшего командира взвода и уничтожил до 15 солдат противника. За данный подвиг приказом частям 41-й гвардейской стрелковой Корсуньской дивизии № 043/н от 24 мая 1944 года награждён орденом Славы 3-й степени.

К февралю 1945 года гвардии красноармеец Николай Сергиенко был автоматчиком отдельного учебного стрелкового батальона 41-й гвардейской стрелковой дивизии 4-й гвардейской армии 2-го Украинского фронта. Отличился во время освобождения Черкасской области Украинской ССР. 17 февраля 1944 года во время боя в районе села Почапинцы Лысянского района Сергиенко, заменив собой командира отделения, организовал отражение немецкой контратаки, не дав противнику прорваться из окружения, уничтожив более 100 солдат и офицеров противника, ещё 43 сдались в плен.

Указом Президиума Верховного Совета СССР от 13 сентября 1944 года за «образцовое выполнение боевых заданий командования на фронте борьбы с немецкими захватчиками и проявленные при этом мужество и героизм» гвардии красноармеец Николай Сергиенко был удостоен высокого звания Героя Советского Союза. Орден Ленина и медаль «Золотая Звезда» он получить не успел, так как 17 апреля 1945 года в уже освобождённой Вене был убит. Похоронен в братской могиле в Вене.

Память
 Имя на Стеле Героев в Кривом Роге.
 Установлены памятники в селе Почапинцы и в деревне Середино Колыванского района Новосибирской области.

Примечания

Источники

 Андреев Г. И., Вакуров И. Д. Герои — сибиряки. Новосибирск, 1967.

Ссылки

 Военно-биографический словарь: Сергиенко Николай Егорович.
 Сергиенко Николай Егорович на сайте «Книга памяти».

Пехотинцы Великой Отечественной войны
Погибшие в боях Великой Отечественной войны
Похороненные в Вене
Похороненные в братской могиле


text:
José Luis Torres (San Miguel de Tucumán, 1901-1965) était un historien, journaliste et écrivain argentin.

Œuvre

Torres est connu notamment pour avoir nommé par le terme Décennie infâme la période de l'histoire politique de son pays située entre le  et le  et mis en lumière les multiples actes de corruption et de répression qui l'ont caractérisée.

Il fut l'auteur de sept ouvrages : Algunas maneras de vender la patria (1940, litt. De quelques manières de vendre la patrie), Los perduellis (1943, le mot perduelli, dans la Rome antique, désignant l'ennemi intérieur, par opposition à l'ennemi extérieur), La Década Infame (1945), La Patria y su Destino (1947, la Patrie et son destin), Seis Años después (1949, Six années après), Nos acechan desde Bolivia (1952, On nous guette depuis la Bolivie) et La Oligarquía Maléfica (1953, l'Oligarchie maléfique).

Torres adopta des positions nationalistes et consacra une bonne part de son œuvre à explorer et mettre au jour les agissements des gouvernements et des grandes entreprises, souvent délictueux et contraires à l'intérêt général. Sa figure apparaît d'autre part comme l'une des références du combat anti-impérialiste.

Liens externes
 Buela, Alberto (2007). José Luis Torres (1901-1965): el fiscal de la Década infame, sur le site Tsunami Político.
 Buela, Alberto (2007). José Luis Torres y el imperialismo, sur le site Rebanadas de Realidad.

Écrivain argentin
Journaliste argentin
Historien argentin
Écrivain de langue espagnole
Naissance à San Miguel de Tucumán
Naissance en janvier 1901
Décès en mai 1965
Décès à 64 ans


text:
El municipio de Emmet (en inglés: Emmet Township) es un municipio ubicado en el condado de Nevada en el estado estadounidense de Arkansas. En el año 2010 tenía una población de 678 habitantes y una densidad poblacional de 12,44 personas por km².

Geografía
El municipio de Emmet se encuentra ubicado en las coordenadas . Según la Oficina del Censo de los Estados Unidos, el municipio tiene una superficie total de 54.52 km², de la cual 54,04 km² corresponden a tierra firme y (0,88 %) 0,48 km² es agua.

Demografía
Según el censo de 2010, había 678 personas residiendo en el municipio de Emmet. La densidad de población era de 12,44 hab./km². De los 678 habitantes, el municipio de Emmet estaba compuesto por el 81,12 % blancos, el 14,9 % eran afroamericanos, el 1,03 % eran amerindios, el 0,15 % eran asiáticos, el 1,47 % eran de otras razas y el 1,33 % eran de una mezcla de razas. Del total de la población el 3,54 % eran hispanos o latinos de cualquier raza.

Referencias

Enlaces externos

Municipios de Arkansas
Localidades del condado de Nevada (Arkansas)


text:
Нікозія (, ) — муніципалітет в Італії, у регіоні Сицилія,  провінція Енна.

Нікозія розташована на відстані близько 490 км на південь від Рима, 100 км на південний схід від Палермо, 24 км на північний схід від Енни.

Населення —   (2014).
Щорічний фестиваль відбувається 6 грудня / 21-23 жовтня. Покровитель — святий Миколай da Bari.

Демографія

Сусідні муніципалітети

 Калашибетта
 Кастель-ді-Лучіо
 Черамі
 Гальяно-Кастельферрато
 Ганджі
 Джерачі-Сікуло
 Леонфорте
 Містретта
 Ніссорія
 Сперлінга
 Аджира

Галерея зображень

Див. також
 Список муніципалітетів провінції Енна

Примітки

Муніципалітети провінції Енна


text:
A Miskinói járás (oroszul: Мишкинский район) Oroszország egyik járása a Baskír Köztársaságban. Székhelye Miskino falu.

Népesség
Baskírföld egyetlen járása, mely abszolút mari többségű lakossággal rendelkezik.

1970-ben 37 375 lakosa volt.
1989-ben 28 603 lakosa volt.
2002-ben 27 099 lakosa volt, melyből 19 137 mari (70,62%), 4 291 tatár (15,83%), 1 779 orosz (6,56%), 1 754 baskír (6,47%),
2010-ben 25 318 lakosa volt, melyből 18 038 mari (71,5%), 4 027 tatár (16%), 1 788 orosz (7,1%), 1 230 baskír (4,9%), 26 ukrán, 12 csuvas, 15 udmurt, 3 fehérorosz, 2 mordvin.

A járáshoz tartozó települések

A mari többségű települések megjelölése: ***

Miskino, a járás székhelye ***
Andrejevka ***
Babajevo
Bajmurzino ***
Bajturovo ***
Bas-Bajbakovo
Biksikovo ***
Birjubas ***
Bolseszuhojazovo ***
Bolsije Sadi
Buklendi
Verhnyeszorokino ***
Voszhod ***
Jelisevo ***
Izimarino ***
Ilikovo ***
Irszajevo ***
Isimovo ***
Istibajevo
Kajrakovo ***
Kalmazan
Kamejevo ***
Karaszimovo
Kargino ***
Kigazitamakovo
Kocskilgyino ***
Krasznij Kljucs ***
Krescsenszkoje ***
Kurmanajevo ***
Kizil-Jul
Levickij ***
Leninszkoje ***
Lepeskino ***
Mavljutovo
Majevka
Malonakarjakovo ***
Malije Sadi
Mitrjajevo ***
Mihajlovka
Nyizsneszorokino ***
Nyikolajevka
Novoakbulatovo ***
Novovaszkino ***
Novokaracsevo
Novokilmetovo ***
Novokljucsevo ***
Novonyikolajevka ***
Novoszafarovo
Novotroickoje
Ozerki ***
Oktyabr
Rajevka
Refandi ***
Russzkoje Bajbakovo ***
Szabajevo
Szosznovka ***
Sztaroakbulatovo ***
Sztaroarzamatovo ***
Sztaroatnagulovo
Sztarovaszkino ***
Sztarokulcsubajevo ***
Sztaronakarjakovo
Tatarbajevo
Tyerekejevo
Tyigirmenevo ***
Toktarovo ***
Tinbajevo ***
Ukozjas ***
U-Marij ***
Unur ***
Urjadi
Hudjakovka
Csebikovo ***
Csurajevo
Jubajkulevo
Janagusevo
Jandiganovo ***

Források
 Всероссийская перепись населения 2002 года. Национальный состав населения по регионам России. Демоскоп Weekly.
 A 2010-es népszámlálás eredményei: [ Итоги Всероссийской переписи населения 2010 года по Республике Башкортостан]

Baskíria járásai


text:
José Held foi um dos pioneiros do povoamento do Mato Grosso do Sul.

História

Do livro "História, Fatos e Coisas Douradenses", resume-se a história de José Held:

História de Mato Grosso do Sul


text:
Nudi nel letto è un singolo del rapper italiano Random, pubblicato il 28 agosto 2020.

Tracce

Classifiche

Note


text:
Grzmucin  is a village in the administrative district of Gmina Gózd, within Radom County, Masovian Voivodeship, in east-central Poland. It lies approximately  west of Gózd,  south-east of Radom, and  south of Warsaw.

References

Grzmucin


text:
La Asociación de Industriales del Calzado y Similares, ASOINDUCALS, fue fundada el 28 de septiembre de 1998 en la ciudad de Bucaramanga con el eje principal de agrupar a los industriales del gremio del calzado y empresarios de este renglón industrial.

Convenios
Asoinducals ha logrado establecer convenios con personas naturales y/o jurídicas públicas o privadas.

 Alcaldía de Bucaramanga
 Gobernación de Santander
 Concurso Nacional de Belleza

Servicio nacional de aprendizaje SENA

La primera etapa del programa inició en el mes de febrero de 2011, con 620 inscritos, de los cuales hubo 250 seleccionados, teniendo en cuenta la capacidad de los sitios donde se impartió la formación (Centro Industrial del Diseño y la Manufactura en Floridablanca, IPC del SENA en el Norte de Bucaramanga y Escuela de Capacitación de ASOINDUCALS), la maquinaria y el número de instructores disponibles.

En la selección se priorizó las madres cabeza de familia, se tuvo en cuenta el nivel de escolaridad y la disponibilidad horaria

La formación tuvo una duración de seis meses: tres de etapa lectiva y tres de productiva, Una vez culminado el aprendizaje, el SENA acompañó a quienes accedieron al programa para conocer las ventajas y desventajas encontradas en el mercado laboral, los aprendices debieron estar vinculados mínimo durante un año con las empresas involucradas en este proceso.

El Centro Industrial del Diseño y la Manufactura del SENA (Floridablanca) - (Santander) es el único en la región que cuenta con una Planta Piloto de formación para calzado y marroquinería. La institución ha adquirido maquinaria de última tecnología representada en equipos especializados en la aplicación de pegamentos a base de agua, máquinas de dos agujas, zigzadoras de gancho grande, remachadoras de materiales, recortadoras de extremos, calibradores de cueros y herramientas de mano para cada aprendiz.

En 2011 el Centro Industrial del Diseño y la Manufactura del Sena capacitó 743 personas a través de formación titulada, es decir técnicos laborales, tecnológicos y especializaciones técnicas y tecnológicas.

Eventos

 Reinado Cenicienta Colombia
 Top Model Internacional
 Leather Show
 Santander Fashión Week
 Colombiamoda
 Tunja Fashión
 Apoyo a la Feria de Bucaramanga y Otras pasarelas del país.
 Diseñadores oficiales de Hernán Zajar.

ExpoAsoinducals

Feria Internacional del Calzado, Cuero y sus Manufacturas, EXPOASOINDUCALS la cual se realiza en el Centro de convenciones NEOMUNDO de la ciudad de Bucaramanga, organizada por Asoinducals con el apoyo del Ministerio de Comercio, Industria y Turismo de Colombia, Propais, Gobernación de Santander, Proexport y la Alcaldía de Bucaramanga, la feria expone calzado y sus manufacturas, materias primas, maquinaria e insumos para el ámbito nacional e internacional.

Cuenta con la presencia del Cuadro Real del Concurso Nacional de Belleza® y una gama de Modelos de talla nacional y local en las principales pasarelas del país, quienes muestran el calzado, bolsos y otros artículos que harán parte de las nuevas colecciones de los expositores, compradores, distribuidores mayoristas e inversionistas que forman parte de este encuentro empresarial.

 El evento se realiza 2 veces al año en los meses de febrero y noviembre.

ExpoAsoinducals febrero - 2020

El evento tuvo lugar en la ciudad de Bucaramanga, los días 18, 19, 20 y 21 de febrero de 2020 y contó con la presencia de personalidades de talla nacional y local.

INVITADOS ESPECIALES
 María Fernanda Aristizábal - Srta Colombia 2020
 Paula Jiménez García - Srta Antioquia 2020 y 1a Finalista CNB
 Mariana Jaramillo Córdoba - Srta Región Caribe 2020 y 2a Finalista CNB
 Laura Juliana Claro - Srta Norte De Santander 2019 y Srta Colombia En Reina Hispanoaméricana 2019
 Paula Camila Gualdrón - Srta Santander 2020
 Luisa Fernanda Cotes - Srta Magdalena 2020.

Así mismo se realizó una selección por medio de un casting a realizarse los días previos a la feria del calzado 2020; en el cual diferentes modelos de talla nacional y local fueron inscritos oficialmente para participar en el evento.

MODELOS SELECCIONADOS

Datos Acerca De Los Modelos Inscritos

Algunos de ellos han participado, en otros desfiles de moda importantes a nivel nacional y local:

 David Arenas participó en el programa de Caracol Tv, La Agencia, Batalla De Modelos.

 Daniela Gutiérrez ha participado en el Santander Fashión Week.

 Valerie Fonseca es una reconocida Modelo en su ciudad.

 Stevan Najar es el primer Modelo Andrógino en desfilar por la pasarela en los 22 años que se ha realizado el evento.

Zapatilla Real
Este premio se le otorga a la candidata por tener un pie que encaja a la perfección con cualquier calzado que utiliza.

El calzado de Bucaramanga será el calzado oficial del Concurso Nacional de la Belleza hasta el año 2016, luego de un acuerdo entre el Presidente del Concurso Nacional de la Belleza, Raimundo Angulo Pizarro, el alcalde encargado de Bucaramanga, Néstor Castro Neira y Wilson Gamboa Meza presidente de la Asociación de Industriales del Calzado y Similares Asoinducals.

Misiones Comerciales

Brasil

La Asociación de industriales de calzado y similares Asoinducals envío una misión de empresarios para participar en la feria Courovisão durante los días 27, 28, 29 y 30 de agosto de 2012, con el fin de realizar una misión exploratoria para conocer un poco más de las bondades y/o beneficios del sistema productivo de Brasil y ampliar conocimientos en cuanto a la aplicación del Confort de los productos elaborados en cuero.

Referencias

Asociaciones de Colombia
Economía de Bucaramanga
Empresas de Bucaramanga


text:
Petrinia lignosa is een vlinder uit de familie visstaartjes (Nolidae). De wetenschappelijke naam van deze soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1869 door Walker.

De soort komt voor in tropisch Afrika.

Visstaartjes
Dier uit het Afrotropisch gebied


text:
Mount Langway ist ein  hoher Berg nahe der Ruppert-Küste des westantarktischen Marie-Byrd-Lands. Er ragt 4 km südwestlich des Mount LeMasurier in den Ickes Mountains auf.

Erste Luftaufnahmen fertigten Teilnehmer der United States Antarctic Service Expedition (1939–1941) an. Das Advisory Committee on Antarctic Names benannte ihn 1970 nach Chester Charles Langway Jr. (* 1929), Glaziologe des United States Antarctic Research Program auf der Byrd-Station von 1968 bis 1969.

Weblinks
  (englisch)
 Mount Langway auf geographic.org (englisch)

Ickes Mountains


text:
Corwen is a town and community in the county of Denbighshire in Wales. Historically, Corwen is part of the county of Merionethshire. Corwen stands on the banks of the River Dee beneath the Berwyn mountains. The town is situated  west of Llangollen and  south of Ruthin. At the 2011 Census, Corwen (community and ward) had a population of 2,325, decreasing slightly from the 2001 population of 2,398,  The community, with an area of , 	 includes Corwen and the surrounding villages of Carrog, Clawdd Poncen and Glyndyfrdwy. The Office for National Statistics identifies Corwen Built-up area with a 2011 population of and an area of .

History

Corwen is best known for its connections with Owain Glyndŵr, who was proclaimed Prince of Wales on 16 September 1400, from his nearby manor of Glyndyfrdwy, which began his fourteen-year rebellion against English rule.

A statue of Glyndŵr by the sculptor Simon van de Put was installed in The Square in Corwen in 1995, and in 2007 it was replaced with a larger equestrian statue by Colin Spofforth. It commemorates the day he was proclaimed the last true Prince of Wales in 1400.

The town grew as a centre for cattle drovers. Attractions in Corwen include the motte of a Norman castle, the thirteenth-century Church of St Mael and St Sulien and the Capel Rûg built in 1637 by William Salesbury.

Corwen Golf Club (now defunct) was founded in 1909. The club closed at the onset of World War II.

Economy
Located in the hills of north Wales, the main economy of Corwen is based in and around farming. The town's main employer is local trailer manufacturer Ifor Williams Trailers, started by a farmer looking to transport sheep to the local market.

Transport
In the 1860s Corwen was linked to the national rail network in 1864 by a line from Ruthin along the Vale of Clwyd and in 1865 with a Great Western Railway branch line along the Dee valley from Ruabon. The station was a vital development in the town's importance as the centre of the local agriculture industry. Unfortunately neither survived the Beeching Axe in the 1960s. The town is now linked to the Llangollen Railway. A temporary station, Corwen East (Welsh: Dwyrain Corwen), was opened on 22 October 2014.
The permanent way had been extended into Corwen in late spring 2014. Work is in progress to construct a new permanent Corwen railway station alongside the town's main car-park, near the town centre.

Bus services in Corwen were primarily provided by GHA Coaches with routes available to Wrexham via Llangollen on services 5 and T3, Barmouth via Bala and Dolgellau on service T3 (now operated by Lloyds Coaches), and to Ruthin on service X5 (now operated by Arriva Buses Wales), with through services continuing to Denbigh. Llew Jones operate a twice daily, weekday service to Llanrwst with one journey extended to/from Bala.

Corwen is the last sizeable settlement on the A5 road from London to Holyhead until Betws-y-Coed is reached. Because of this it still contains a number of hotels which were used in the past as coaching inns for the Mail coach and stagecoaches. Although the A5 is no longer the most important road to Holyhead, having been superseded by the coastal route of the A55, there is still significant traffic travelling through the town centre's narrow main street.

Governance
At the local level, Corwen is governed by Corwen Town Council, with 13 town councillors elected or co-opted from the Lower ward and Upper ward of the town.

Corwen had its own electoral ward to Denbighshire County Council, until the 2022 local elections. The ward elected one county councillor. Plaid Cymru councillor, Huw "Chick" Jones, died in office in 2020, leading to a by-election in March 2021 which was won by Plaid Cymru's Alan Hughes.

In 2022 the ward was merged with the neighbouring Llandrillo ward, to be named Edeirnion, electing two councillora. Hughes was one of the successful candidates at the 2022 Denbighshire County Council election.

Culture
Corwen hosted the National Eisteddfod in 1919. The Pavilion in the town, which was pulled down in 2015, played an important part in Welsh culture throughout the 20th century. It hosted several concerts and eisteddfodau. It was also the venue for the first concerts performed by Edward H. Dafis, the first Welsh-language rock band to receive significant press notice, in August 1973.

In 1938, Elena Puw Morgan, then living in Annedd Wen, Corwen, became the first woman to win the Literary Medal for her novel Y Graith (The Scar) at the National Eisteddfod in Cardiff.

Novelist John Cowper Powys (1872-1963) lived in Corwen with his common-law wife Phyllis Playter from 1935 until 1955, when they moved to Blaenau Ffestiniog. He wrote two major novels both set in this region of Wales, while living in Corwen, Owen Glendower (1940) and Porius (1951), amongst other works of both fiction and non-fiction. In 1940 he began a novel set in contemporary Corwen but gave it up, to start his "Romance of Corwen", Porius: A Romance of the Dark Ages, in January 1942, the action of which takes place in 499 AD.

Geography

Notable residents
John Cowper Powys (1872–1963) philosopher, lecturer, novelist, critic and poet; moved to Corwen in 1935, where he set two novels
Elena Puw Morgan (1900–1973, writer, in 1938 was the first woman to win the Literary Medal at the National Eisteddfod with the novel Y Graith (The Scar)
Frank Serpico (born 1936), a retired New York Police Department detective, lived in Orissor College from 1979 to 1980.
Sarah Green (born 1982), businesswoman and politician, MP for Chesham and Amersham since 2021.
Hywel Lloyd (born 1985) motor-racing driver with British Formula 3

References

External links

Towns in Denbighshire
Communities in Denbighshire
Wards of Denbighshire


text:
Carmen de los Milagros Cannavino Aguilar (Lima, 30 de Septiembre de 1962 -  Ciudad de México, 17 de septiembre de 2022) fue una cantante, compositora, investigadora de música y maestra de canto peruana. Figura del folklore latinoamericano, y de lo que fue llamado Nueva canción latinoamericana. Considerada una de las mejores intérpretes de las canciones de Chabuca Granda. En 2020, participó en el  homenaje por los 100 años del nacimiento de Chabuca Granda en el Gran Teatro Nacional de Lima

Biografía
Nace en Lima en 1962, de padre argentino de ascendencia Italiana, y de madre limeña. Nace con el nombre de Carmen de los Milagros Cannavino Aguilar. Sus padres fueron músicos, Pascual Cannavino Aquilio, y Olga Petronila Aguilar Carrillo, ambos nacieron el 1925. Su Padre fue violinista y tocaba en un grupo de tangos de Lima. Su madre era egresada del Conservatorio Nacional de música de Perú, y se desarrolló como profesora de música. En 1969 se muda con sus padres a vivir al distrito de Chaclacayo, un distrito a las afueras de Lima Metropolitana camino a la sierra peruana.

Empieza a participar en 1980 en el Movimiento Nacional de la Nueva Canción de Perú, que buscaba desarrollar la música popular y latinoamericana. Conoce en Perú al mexicano Gavino Palomares. Parte de este movimiento eran también Mercedes Sosa o Silvio Rodríguez.  En la década de1980 viaja a Argentina, Uruguay, Italia, Brasil y Corea del Sur.

Empieza a radicar en Ciudad de México. Adoptando luego la ciudadanía mexicana. Aunque ella afirmaba que viajaba al menos 1 o 2 veces al año a Perú.

En 1996 participa en el festival OTI  que se desarrolló ese año en Quito, con la canción Bendito Amor, quedando como 3.ª clasificada. Es una de las mejores participaciones que Perú tuvo en la OTI.

El 2008 llega a publicar dos discos. En México presenta su disco Patria Granda, tributo a Chabuca Granda en el Lunario del Auditorio Nacional, y vuelve a Perú a realizar el concierto "Vuelen mis raíces". Luego de viajar por varios países del mundo le declara antes de su concierto en Lima: <<Muero por cantar en mi país de origen, pero no se dan las condiciones. Desafortunadamente, mi canto se ha llevado para cierta élite, pero uno de mis grandes anhelos es cantar para muchos peruanos>>En enero de 2020 empiezan una serie de intervenciones para tratar el cáncer de estómago que le detectaron. Carmina estuvo muy enferma, y ella misma decía que se salvó de la muerte. Sin embargo ya antes de sus intervenciones se tenía programada su participación en un gran concierto de homenaje a Chabuca Granda por los 100 años de su nacimiento que contaría con artistas peruanos e internacionales de la talla de Jorge Drexler o Soledad Pastorutti. La productora del concierto Mabela Martínez buscó  antes que a ningún artista a Carmina Cannavino para que participara en el homenaje. El 22 de Febrero unos días antes del concierto Carmina publicó en sus cuenta de Facebook este mensaje:<<Así lo decreté en tu nombre mi Señor, y así será, tu quisiste que participara de este evento y es un hecho a punto de consumarse, luego de casi dos meses de internamiento e intervenciones. Sólo tú sabes cuándo partiré hacia tus brazos, en tanto cantaré para ti y para mis paisanos, con este don que tú me prestaste. Gracias infinitas! Ahí te voy mi Perucito amado, mi terruño añorado!>>.  El 24 y 25 de febrero se realizó el concierto Internacional con diversos artitas por los 100 años del nacimiento de Chabuca Granda. Carmina interpreta las canciones "La Flor de la Canela" y "José Antonio".

Para agosto de 2022 hace un último viaje a Lima para dar una serie de conciertos desde el 24 de agosto. Los conciertos generan una gran convocatoria y un lleno total.  El 17 Septiembre fallece en México. Carmina misma dejó este mensaje que sepublicó en su Facebook:<< Parto de este mundo, a una mejor vida, lo sé, con la Gracia de haber nacido; me llevo la bendición de todos aquellos que elegí por compañía, me voy en Luz, en Paz, Amor y Gratitud, convencida de que podremos reencontrarnos, si así lo quieren, en una próxima canción>>
Ha compartido escenario con artistas como Lila Downs, Mercedes Sosa, Tania Libertad, Soledad Pastorutti, Vicente Garrido, Eugenia León, Óscar Chávez, Silvio Rodríguez, Jorge Dexler, Soledad Pastorutti, entre otros.

Discografía

 Para Cantar. Nueva Canción Peruana (1980)

 .
 .
 Cantos Para un Ángel (1998)
 Encuentro y Despedidas. Canciones de Argentina, Perú y México (1999). Disco con Lucho Gonzales
 Los secretos del agua. Carmina canta a Vicente Garrido (2005)
 Muchacha viento (2003)
 Patria Granda. Tributo a Chabuca Granda (2008)
 Por Obra y Gracia (2008)
 Ofrenda (2012). Con colaboraciones con Tania Libertad y Lila Downs
 México de Mis Cantares (2015)

 Contribuciones artísticas

 1996. "Chabuca Limeña: Homenaje Musical a Chabuca Granda". Canta "Zeño Manué"
 1999. "Canciones de la  Guerra Civil y Resistencia Española (España 1936-1939-1975).". Canta La Cigarrera"
 2000. "14 Nuevas Canciones de Raíz Folclórica". Canta "Permanecer" y "Cuando el río Camine al Revés".
 2021- Single "Chabuca Limeña". Canción interpretada por diversos artistas, producida por Mabela Martínez. Esta canción estuvo ligada al concierto internación que se realizó en Lima en el Gran teatro Nacional por los 100 años del nacimiento de Chabuca Granda.

Premios y nominaciones

Reconocimientos

 Homenaje de la Municipalidad de Chaclacayo. 22 de Agost de 2022

Referencias


text:
Strawberry Fields is an annual independent music festival held in Bangalore, India. It is India's one of the largest student-organized music festivals, and attracts participants and audiences from across India and neighboring countries. The event is organized by the National Law School of India University, primarily by the student body, but with the official support of the university authorities. It provides a platform for semi-professional and college bands to compete and showcase their talent to a live audience of over 8000 people. The competition has built a legacy amongst music enthusiasts and has bolstered the independent music scene in India. It has served as a launch pad for bands like Motherjane, Thermal and a Quarter, Demonic Resurrection, Bhayanak Maut, and Kryptos. Many influential bands such as Parvaaz, Inner Sanctum, The Down Troddence and Parikrama have headlined at Strawberry Fields. The event is usually held on the university campus, although it was held in the Bangalore Palace grounds in 2002, 2003, 2004, and 2013.

History
The festival was established in 1997 by a committee led by Rahul Cherian, and has been repeated every year since then. The scope of the festival has grown annually, and it has now become the primary showcase for up and coming musicians from across south Asia. The Rock Street Journal has rated Strawberry Fields as "India's best college rock festival". Entry to the festival has been free for audiences since its inception.

The festival was founded as a platform for independent grassroots musicians in India, and has been a stepping stone to success for several Indian musicians including Thermal and a Quarter, Pin Drop Violence, Kryptos (band) and many others.

Events

Battle of the Bands
Although primarily a festival, there is also an element of competition, with a large cash prize provided for the winning band. The competition is usually divided into a three day format. The first two days features upcoming bands across India perform their act in front of a panel of music experts. The final day consists of performances by the five best bands and the winner is decided. Following the death in 2013 of the festival founder, the prize for the winner is now known as the Rahul Cherian Prize. The value of the prize in 2013 was 25,000 Indian rupees and has steadily grown. Prizes are also provided for individual excellence.

Headlining Acts
The performances by amateur and upcoming bands is followed by performances by influential musicians and bands from across India. Along with this, the winner of the earlier edition, performs at the next edition as a headliner. Strawberry Fields has featured many impressive headliners over the years which has increased its popularity among the student community. Some of the past headliners include Parvaaz in 2012, 2016 and 2020, Parikrama in 2009, The Down Troddence in 2013 and Inner Sanctum in 2009 and 2011.

Media, Sponsors and Publicity
Strawberry Fields has attracted sponsorships from various corporations and companies over the years. Some past sponsors include MTV, Vh1, TVS, fastrack, Saavn, Tinder, Himalaya, and PETA. Further many radio channels like Radio City and Radio Mirchi have sponsored the event. Newspapers like the Deccan Herald and the Times of India have both powered the event, and given media coverage to it. Strawberry Fields garners extensive media coverage in both local and national newspapers, along with news websites.

External links
 Strawberry Fields Website
 Facebook Page
 Instagram Page
 Youtube Page
 Linkedin Page

References

Music festivals in India
Rock festivals in India


text:
Geisel kan avse

 Ernesto Geisel, brasiliansk politiker
 Mount Geissel,berg i  Antarktis


text:
Wagner János (Temeskeresztes, 1870. április 20. – Budapest, 1955. május 23.) tanár, botanikus.

Élete
23 évesen szerzett intézeti tanári képesítést, majd Csáktornyán, Kiskunfélegyházán és Aradon is tanított. 1911-ben a magyar fővárosban igazgató, 3 év múlva szakfelügyelő lett, később főigazgató. 1928-ban nyugdíjba vonult. Magyarország és a Balkán növényvilágát tanulmányozta, monográfiát írt a Centaurea-fajokról és a hársakról. Munkái számos lapban megjelentek, elsősorban a Magyar Botanikai Lapban. Növények is viselik nevét.

Általa leírt növény pl. Ardisiandra wettsteinii , a buzérféle Hoffmannia robusta , a kutyatejek közé tartozó Euphorbia wimmeriana .

Fő művei
 Magyarország virágos növényei (Bp., 1903);  (Természettudományi Könyvkiadó Vállalat)
 A kis kertész (Bp., 1906);
 Magyarország gyógynövényei (saját színes festményeivel, Bp., 1908);
 A kis tudósok (Bp., 1909);
 A magyarországi Centaureák ismertetése (Bp., 1910);
 Die Vegetation der ärarischen Sandpusta Deliblat, (Selmecbánya, 1914);
 Hársfatanulmányok (Magy. Botan. L. 1925 – 1934);
 Magyarország hársai (Kertészeti Közl. 1941 – 1945);
 Fünfzehnjährige Beobachtungen an ungarischen Pulsatillen (Acta Botan. Szeged, 1942).

Források

További információk
 Kárpáti Zoltán: W. J. emlékezete (bibliográfiával, Botan. Közl. 1961. 59. sz.)
 Magyar múzeumi arcképcsarnok. Főszerk. Bodó Sándor, Viga Gyula. Bp., Pulszky Társaság-Tarsoly Kiadó, 2002.
 Kalapis Zoltán: Életrajzi kalauz. Ezer magyar biográfia a délszláv országokból. Újvidék, Fórum Könyvkiadó, 2002.

1870-ben született személyek
1955-ben elhunyt személyek
Magyar pedagógusok
Magyar botanikusok
Magyar szakírók


text:
Pelecyora katiawarensis is een tweekleppigensoort uit de familie van de Veneridae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1971 door Fischer-Piette & Métivier.

Veneridae


text:
Колекційна картка ( або ) — невелика картка, як правило, з картону або щільного паперу, яка зазвичай містить зображення конкретної людини, місця або речі (вигаданої або реальною), а також короткий опис зображення та іншу інформацію (наприклад, статистику або подробиці). Існує велика кількість різних типів карток.

Колекційні картки традиційно асоціюються зі спортом, найбільш популярними є бейсбольні картки. Колекціонування карток зародилось як захоплення в США в другій половині XIX століття та стало традиційним хобі в Північній Америці, тому серед видів спорту найширше представлені на картках американський футбол, бейсбол, баскетбол і хокей.

Картки, що не стосуються спорту (наприклад, картки з покемонами), вважають окремою категорією — неспортивні колекційні картки. На нах часто представлені герої мультфільмів, коміксів, серіалів, кінофільмів.

У 1990-х роках картки, розроблені спеціально для гри, стали настільки популярними, що виділились в окрему категорію — колекційні карткові ігри.

Див. також
 Supersisters

Примітки


text:
Retznei () ist ein Ort an der Mur in der Steiermark wie auch Ortsteil, Ortschaft und Katastralgemeinde der Gemeinde Ehrenhausen an der Weinstraße im Bezirk Leibnitz der Südweststeiermark.

Geographie

Retznei befindet sich etwa 6 Kilometer südöstlich von Leibnitz, etwa ebensoweit nordwestlich vom Grenzübergang Spielfeld/Šentilj, direkt nordwestlich des Gemeindehauptorts Ehrenhausen. Es liegt am rechten Murufer unterhalb der Sulmmündung, am Fuß der Windischen Büheln und Rand der Murebene.

Der Ort Retznei liegt auf um die  Höhe am Talausgang des Retzneibachs (Aflenzbach), der südlich des Orts bei Ehrenhausen in die Mur mündet, die Talung dieses Bachs erstreckt sich nordwest-, dann westwärts. Östlich direkt am Murufer liegt das große Zementwerk Retznei (Lafarge Perlmooser), dessen Steinbrüche sich nördlich am Hügelsporn Rosenberg Sulm/Rezneibach, und westlich des Orts befinden. Das Ortschafts- und Katastralgebiet umfasst 154 Hektar, gut 90 Adressen und 390 Einwohner.

Zum Ortsteil Retznei der Gemeinde gehört auch die Ortschaft und Katastralgemeinde Unterlupitscheni, womit dieses Gebiet, das die ehemalige Gemeinde darstellt, 331 ha, um die 110 Adressen (170 Gebäude) und 430 Einwohner hat.

Nachbarorte

Geschichte

Frühgeschichte und Antike
Der Ort war schon in der mittleren Bronzezeit besiedelt. Aus der darauf folgenden Hallstattzeit stammen keine Funde. Eine ausgedehnte spätlatènezeitliche Ansiedlung, die vielleicht als Gehöftgruppe bezeichnet werden kann, befand sich auf derselben Stelle.
In der römischen Kaiserzeit wurden dort mehrere Gebäudetrakte errichtet. Mindestens zwei Badegebäude stammen aus dieser Zeit, sowie luxuriöse mit Wandmalereien und Mosaiken ausgestattete Räume (Römische Villa Retznei/Kreuzacker). Ein Bau wird als Nymphäum bezeichnet, und aus diesem Grund die Überlegung angestellt, ob es sich bei der gesamten Anlage nicht um eine private Villa, sondern ein Quellheiligtum mit angeschlossenen Thermenkomplex im Nahbereich der Stadt Flavia Solva handeln könnte. Auch ein gefundener Altar weist in diese Richtung. Der Römersteinbruch bei Unterlupitscheni belegt die wirtschaftliche Anbindung des Raumes an die Stadt insgesamt.

Als archäologische Fundstelle das Gebiet von Retznei seit dem Ende des 19. Jahrhunderts bekannt, als erste Ausgrabungen durch den Numismatiker Friedrich Pichler durchgeführt wurden.
Nähere Untersuchungen, bei denen zunächst der Ort der Altgrabung lokalisiert werden konnte, haben in den Jahren 2005 bis 2010 stattgefunden.

Mittelalter und frühere Neuzeit
Auf dem Rosenberg stand ein bewohnbarer Wehrturm, den die Pettauer als Salzburger Lehensmänner besaßen. Nach erlöschen dieses Rittergeschlechts wurde der Turm 1438 landesfürstlich, und weitervergeben. Hier saß wohl die Verwaltung des Weinbaues Lupitscheni, der als Name im frühen 12. Jahrhundert und als Weinbau 1408 urkundlich ist. Die Dauerbesiedelung in den Weinbergen entstand erst in der mittleren Neuzeit.
Beim Rückmarsch der Türken von Wien wurde die Gegend 1532 verwüstet und lag noch 1541 öde. 1636 brach in Oberlupitscheni die Pest aus und verbreitete sich über das ganze Weinbaugebiet.

Der Wein war bis in das frühere 19. Jahrhundert von minderer Qualität, und als  (Jausenwein) tituliert. 1885 wird dann schon von  berichtet. 1861 betrug die Anbaufläche um die 21 Hektar (davon nur 1 ha im Ort selbst), mit etwa 300 Gulden Ertrag.

Ehemalige Gemeinde
Die Aufhebung der Grundherrschaften erfolgte 1848. Die Ortsgemeinde als autonome Körperschaft des Kronlands Steiermark (Herzogtum Steyer) entstand 1850 nach der Revolution 1848/49. Dabei kam von den "Berghäusern" im Weinbaugebiet Lupitscheni am Retzneibach der talsauswärtige Teil, dann Unterluitscheni genannt, zu Retznei, während Oberlupitscheni (oberhalb von Aflenz) zu Seggauberg eingemeindet wurde.

Sie umfasste um 1869 (Gründung Österreich-Ungarns) etwa 70 Gebäude mit gut 400 Einwohnern, dabei hatte das Dorf selbst nur 25 Gebäude mit gut 150 Einwohnern, der Rest wohnte im heutigen Unterlupitscheni.

Nach der Annexion Österreichs 1938 kam die Gemeinde zum Reichsgau Steiermark, 1945 bis 1955 war sie Teil der britischen Besatzungszone in Österreich.

Seit 2015 ist Retznei im Rahmen der steiermärkischen Gemeindestrukturreform mit den Gemeinden Berghausen, Ehrenhausen und Ratsch an der Weinstraße zusammengeschlossen, die neue Gemeinde führt den Namen Ehrenhausen an der Weinstraße.
Das ehemalige Gemeindegebiet wird als Ortsteil (Ortsbereich) der neuen Gemeinde weitergeführt.

Letzter Bürgermeister war  Detlef Gruber (SPÖ). Der Gemeinderat setzte sich nach den Wahlen von 2010 wie folgt zusammen: 6 SPÖ, 3 ÖVP.

Einwohnerentwicklung

 Quelle: Hist. Ortslexikon

Wirtschaft und Infrastruktur

Retznei lebt hauptsächlich von der Landwirtschaft. Wichtigste Anbaugüter sind: Weintrauben, Obst (für Apfelsaft, Schnaps), Kürbisse und Bohnen. Zahlreiche Weine kommen aus dieser Region, die schon bei Weinverkostungen Preise gewonnen haben. Die Gemeinde Retznei ist auch für gute und prämierte Schnäpse bekannt.

Wichtigster Arbeitgeber ist die Firma Lafarge Perlmooser, einer der weltweit größten Zementhersteller. Das Unternehmen betreibt ein Werk und den Steinbruch Retznei, einen großen Kalksteinbruch, welcher sich auf zwei Aufschlüsse aufteilt. Der ältere ist schon seit der vorigen Jahrhundertwende in Betrieb, wird aber zurzeit rekultiviert und in ein großes Biotop umgewandelt. Der zweite Bruch am Rosenberg wurde erst vor einigen Jahren großtechnisch erschlossen.

Bildung:
 Musikvolksschule, Pädagogischer Panther 2000

Kultur und Sehenswürdigkeiten
 Ortskapelle Maria Hilf
 Museum Villa Retznei und Römische Villa Kreuzacker: In einem denkmalgeschützten Rauchstubenhaus des mittleren 18. Jahrhunderts ist das Römermuseum mit paläontologischen Funden aus dem Steinbruch Perlmooser und als sonstiges Heimatmuseum angesiedelt. Es wird in Zusammenarbeit mit dem Verein Archäologisch Soziale Initiative Steiermark (Asist) betrieben. Die Ausgrabungen, 300 m vom Museum entfernt, sind ebenfalls zu besichtigen.
 Pestsäule: Das schlanke barocke Steindenkmal erinnert an die Pestopfer (1636, vielleicht auch 1672). Es stand ursprünglich am Rosenberg und wurde 1997 im Ort wiederaufgestellt.

Weblinks

 Archäologische Grabung Retznei. Archäologisch Soziale Initiative Steiermark, asist.at

Einzelnachweise

Geographie (Ehrenhausen an der Weinstraße)
Ort im Bezirk Leibnitz
Katastralgemeinde im Bezirk Leibnitz
Windische Bühel

Ehemalige Gemeinde in der Steiermark
Gemeindegründung 1850
Gemeindeauflösung 2014


text:
El meridiano 141 oeste de Greenwich es una línea de longitud que se extiende desde el Polo Norte atravesando el océano Ártico, América del Norte, el océano Pacífico, el océano Antártico y la Antártida hasta el Polo Sur.

El meridiano 141 oeste forma un gran círculo con el meridiano 39 este.

Parte de la frontera entre Estados Unidos (Alaska) y Canadá (Yukon) está definida por el meridiano.

Comenzando en el Polo Norte y dirigiéndose hacia el Polo Sur, el meridiano 141 oeste pasa a través de:

{| class="wikitable"
! width="125" | Coordenadas
! País, territorio o mar
! Notas
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
| style="background:#b0e0e6;" | Océano Ártico
| style="background:#b0e0e6;" |
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
| style="background:#b0e0e6;" | Mar de Beaufort
| style="background:#b0e0e6;" |
|-valign="top"
|
|  /  frontera
| Alaska / Yukon
|-
|
|
| Alaska (Yakutat)
|-valign="top"
| style="background:#b0e0e6;" |
| style="background:#b0e0e6;" | Océano Pacífico
| style="background:#b0e0e6;" | Pasa justo al oeste de la isla Eiao,  Pasa justo al este del atolón Napuka,  Pasa justo al oeste del atolón Fangatau,  Pasa justo al oeste del atolón Amanu,
|-
|
|
| Atolón Hao
|-valign="top"
| style="background:#b0e0e6;" |
| style="background:#b0e0e6;" | Océano Pacífico
| style="background:#b0e0e6;" | Pasa entre los atolones Manuhangi y Paraoa,
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
| style="background:#b0e0e6;" | Océano Antártico
| style="background:#b0e0e6;" |
|-
|
| Antártida
| Territorio no reclamado
|-
|}

Véase también
Meridiano 140 oeste
Meridiano 142 oeste

Enlaces externos

Líneas de longitud
Frontera Canadá-Estados Unidos


text:
Опоясанный полоз () — вид змей семейства ужеобразных. Единственный вид рода Argyrogena.

Общая длина колеблется от 75 см до 1,2 м. Голова небольшая, постепенно сужается к морде. Имеет 1 клювовидный щиток. Носовой щиток разделён. Глаза большие с круглыми зрачками. Туловище длинное и тонкое с гладкой чешуёй.

Молодые полозы имеют тёмную окраску спины с белыми узкими поперечными полосками в передней половине тела. Взрослые особи на спине окрашены в кирпично-красный, коричневый цвет с узкими поперечными полосами белого, коричневого и чёрного цветов. Задняя часть туловища имеет менее чёткие полосы. Брюхо жёлтого и кремового окраса.

Любит равнины, аллювиальные почвы, травянистую и лесную местность, кустарники, парки, сады, предгорья. Прячется под камнями и среди мусора. Активен днём. Это очень агрессивная змея, которая при угрозе или беспокойстве раздувает шею, скручивается, поднимает голову. Питается грызунами, землеройками, летучими мышами, лягушками, ящерицами.

Это яйцекладущая змея. Самка в январе откладывает 2—6 яиц. В июле появляются молодые полозы длиной 15 см.

Живёт в Индии (штаты Карнатака, Гоа, Махараштра, Андхра-Прадеш, Чхаттисгарх, Орисса, Джхаркханд, Бихар, Уттар-Прадеш, Западная Бенгалия). Часто встречается на острове Шри-Ланка, в Пакистане, Непале, Бангладеш.

Примечания

Литература
 Kramer, E. 1977. Zur Schlangenfauna Nepals. Rev. suisse Zool., 84 (3): 721–761.
 Murthy, T.S.N. 2010. The reptile fauna of India. B.R. Publishing, New Delhi, 332 pp.

Животные, описанные в 1802 году
Ужеобразные
Пресмыкающиеся Азии
Монотипические роды пресмыкающихся


text:
Waste My Air è un singolo del gruppo musicale Sophie and the Giants, pubblicato il 26 ottobre 2018 ed estratto dall'EP Adolescence.

Tracce