text:
Hipárh, tudi Hipárhos (: Hípparhos), starogrški astronom, geograf in matematik, * okoli 190 pr. n. št., Nikeja, Bitinija, Mala Azija (danes İznik, Turčija), † okoli 120 pr. n. št., verjetno otok Rod, Grčija.

Hiparh velja za največjega opazovalnega astronoma antike, nekateri pa ga imajo tudi za tedanjega največjega astronoma. Bil je prvi stari Grk, ki je razvil točne modele gibanja Sonca in Lune, pri čemer je uporabil znanje, ki so ga prek dolgih stoletij nabirali Kaldejci iz kaldejske Babilonije. Poleg tega je bil prvi, ki je razvil trigonometrične razpredelnice in rešil več problemov sferene trigonometrije. Njegove teorije o Soncu in Luni, združene z znanjem trigonometrije, so mu omogočile oblikovanje zanesljive metode napovedovanja Sončevih mrkov. Odkril je tudi precesijo enakonočij. Sestavil je prvi zvezdni katalog zahodnega sveta. Verjetno je izumil astrolab in armilarno sfero, ki jo je rabil pri sestavi zvezdnega kataloga. Žal se je od najmanj 14 knjig, ki jih je napisal, ohranil le drobec, zato se o njem sedaj ne ve veliko. Stoletje kasneje je Klavdij Ptolemaj podal astronomsko znanje do svojega časa v svojem zborniku Almagest, ki je v mnogočem temeljil na Hiparhovem delu.

Življenje in delo

Datum Hiparhovega rojstva je izračunal Delambre na podlagi njegovega dela. Večina virov pa o točnem datumu še vedno dvomi. Tudi kraj rojstva ni točno znan. V 2. in 3. stoletju so v Bitiniji njemu v čast sicer kovali kovance z njegovim likom in globusom, vendar se ne ve ali je v teh krajih v resnici kdaj bival. Poleg tega je bil njegov lik na kovancih petih različnih rimskih cesarjev med letoma 138 in 253.

O njegovi mladosti se ne ve nič. Zagotovo je znano, da je deloval vsaj med letoma 162 (147) pr. n. št. in 127 pr. n. š. Verjetno je opazoval že prej od leta 162 pr. n. št. Podatkov o njem in njegovem delu skoraj ni in se jih najde le še v delu Zemljepis (Geographica) Strabona, v delu Naravoslovje (Naturalis historia) Plinija starejšega in v Ptolomejevem astronomskem zborniku Almagest. Poleg Almagesta so pomembni tudi kasnejši tolmači Paposa in Teona Aleksandrijskega.

Verjetno se je Hiparh učil v Aleksandriji. Napisal je vsaj štirinajst knjig. Njegovi izvirni spisi so na žalost izgubljeni. Edino njegovo ohranjeno delo je Razlaga o Aratovih in Evdoksovih pojavih (Τῶν Ἀράτου καὶ Εὐδόξου φαινομένων ἐξήγησις). Zelo kritično delo v dveh knjigah vsebuje razlago astronomskega epa Pojavi (Fainomena) grškega pesnika Arata, ki na podlagi Evdoksovega dela opisuje ozvezdja in zvezde popisana v njem in veliko merjenj položajev zvezd. Delo je objavil leta 1894 Karl Manitius v Leipzigu pod naslovom In Arati et Eudoxi Phaenomena.

Hiparh je naredil tudi seznam svojih glavnih del, ki je verjetno navajal približno 14 knjig, vendar so vse znane po virih drugih avtorjev.

Hiparh je delal, ko astronomija še ni bila velika znanost in jo je s svojim delom in postopki zelo obogatil. Zaradi svojega pristopa velja za začetnika in očeta znanstvene astronomije, za največjega grškega astronoma opazovalca in je hkrati upravičeno največji astronom starega veka, čeprav je še Ciceron na to mesto postavljal Aristarha. Nekateri na to mesto postavljajo tudi Ptolemaja.

Babilonski viri

Veliko del starogrških znanstvenikov se je ohranilo do danes, oziroma je prek kasnejših virov znanih vsaj nekaj pogledov na njihovo delo in mišljenje. Veliko pa se je pozabilo na dosežke civilizacij s Srednjega vzhoda, predvsem pa ljudstev iz Babilonije. Po arheoloških odritjih v 19. stoletju so našli veliko glinenih ploščic, od katerih jih je nekaj povezanih z astronomijo. Večino znanih astronomskih ploščic je opisal Sachs, kasneje pa jih je objavil Neugebauer v delu Astronomska klinopisna besedila (Astronomical Cuneiform Texts).

Postalo je jasno, da so grški astronomi in tudi Hiparh prevzeli veliko znanja od Kaldejcev.

Kugler je v svojem delu Babilonski Lunin račun (Die Babylonische Mondrechnung) (Freiburg im Breisgau, 1900) pokazal, da je Ptolemaj v Almagestu (4.2) zapisal, kako je Hiparh izboljšal vrednosti Luninih period, ki jih je poznal »od še starejših astronomov«, s primerjavo opazovanj mrkov, ki so jih opravili »Kaldejci« in on sam. Kugler je ugotovil, da so periode, ki jih je Ptolemaj pripisoval Hiparhu, že uporabljali v babilonskih efemeridah, še posebej v zbirki besedil sistem B, ki ga drugače pripisujejo Kidinuju. Verjetno je Hiparh potrdil veljavnost teh period s svojimi novejšimi opazovanji.

Sedaj se ve, da je Hiparh in (Ptolemaj za njim) dopolnil seznam opazovanj mrkov, ki je pokrival več stoletij. Po vsej verjetnosti je bil sestavljen iz »dnevniških« tablic. To so glinene tablice, na katere so Kaldejci zapisali vsa pomembna opazovanja, ki so jih izvajali vsakodnevno. Ohranjene so tablice v razponu od leta 652 pr. n. št. do 130, verjetno pa zapisi vodijo vse do vladavine babilonskega kralja Nabonasarja. Ptolemaj je začel svojo kronologijo na prvi dan egipčanskega koledarja prvega leta Nabonasarjeve vladavine, to je 26. februarja 747 pr. n. št.

Glina je kot surovina sama po sebi težka za uporabo in so zaradi tega Kaldejci brez dvoma sestavili povzetke na primer vseh opazovanih mrkov. Našli so tablice s seznamom vseh mrkov v obdobju, ki pokriva saroški cikel. To jim je omogočilo, da so opazili periodične nastope dogodkov. V sistemu B so med drugim uporabljali (prim. Almagest (4.2)):

 223 (sinodskih) mesecev = 239 vrnitev v anomaliji (anomalistični mesec) = 242 vrnitev v latitudi (drakonski mesec). To se danes imenuje saroški cikel, ki je zelo priročen pri napovedovanju mrkov.
 251 (sinodskih) mesecev = 269 vrnitev v anomaliji
 5458 (sinodskih) mesecev = 5923 vrnitev v latitudi
 1 sinodski mesec = 29;31:50:08:20 dni (šestdesetiško; 29,53059413... dni = 29 d 12 h 44 m 3⅓ s)

Babilonci so izražali vse periode v sinodskih mesecih, verjetno zaradi tega, ker so uporabiljali lunisolarni koledar. Različni odnosi z letnimi pojavi so vodili do različnih vrednosti dolžine leta.

Podobno so poznali tudi različne odnose med periodami planetov. Odnosi, ki jih je Ptolemaj pripisal Hiparhu v Almagestu (9.3), so se že uporabljali v predvidevanjih, najdenih na babilonskih glinenih tablicah.

Vso to znanje je prešlo na Grke verjetno kmalu po vdoru Aleksandra Velikega v Babilon leta 331 pr. n. št. Po klasičnem filozofu Simpliciju Kilikijskem (zgodnje 6. stoletje) je Aleksander naročil prevod zgodovinskih astronomskih zapisov pod nadzorom zgodovinarja in kronista Kalistena Olintskega, ki ga je poslal k svojemu stricu Aristotelu. Velja omeniti, da čeprav je bil Simplicij zelo pozen vir, so verjetno njegova poročila točna. Nekaj časa je preživel na sasanidskem (perzijskem) dvoru in je morda imel dostop do virov, ki so se na Zahodu izgubili. Omenjal je na primer naslov tèresis (straža), kar je čudno ime za zgodovinsko delo, je pa v bistvu pravilen prevod babilonskega naslova masartu, kar pomeni stražiti in tudi opazovati. Evdoksov učenec Kalip je po Ptolemaju leta 329 pr. n. št. uvedel 76-letni cikel ali skupaj 27.759 dni, ki je izboljšal Metonov cikel. V Kalipovem ciklu se prvo leto začne na poletni Sončev obrat 28. junija 330 pr. n. št. (datum v proleptičnem julijanskem koledarju). Kasneje je verjetno začel šteti Lunine mesece od prvega meseca po Aleksandrovi zmagi pri Gavgamelah jeseni leta 331 pr. n. št. Kalip je tako dobil svoje podatke iz babilonskih virov in je njegov koledar pospešilo Kidinujevo delo. Znano je tudi, da je kaldejski duhovnik Berosus okoli leta 281 pr. n. št. v grščini napisal knjigo v treh delih Babiloniaka o (predvsem mitološki) zgodovini sumerskih kraljev za novega grško-selevkidskega vladarja Antioha I. Berosus naj bi kasneje ustanovil astrološko šolo na grškem otoku Kosu. Morebitni vir, ki je Grkom posredoval babilonsko astronomsko znanje, je bil Sudin. Sudin je bil svetovalec na dvoru pergamskega kralja Atala I. Soterja v poznem 3. stoletju pr. n. št.

Prevajanje astronomskih zapiskov je v vsakem primeru zahtevalo podrobno znanje klinopisne pisave, jezika in postopkov, tako da je to storilo več neznanih Kaldejcev. V tem času so Babilonci vpisovali svoja opazovanja v svojem lunisolarnem koledarju, kjer imajo meseci in leta različno dolžino (29 ali 30 dni, oziroma 12 ali 13 mesecev). Niso več uporabljali običajnega koledarja, kot je bil tisti, ki je temeljil na Metonovem ciklu, ampak so začeli nov mesec na podlagi opazovanj mlaja. Na ta način je bilo preračunavanje časa med dogodki znatno težje.

Morda je Hiparh pretvoril te zapise v egipčanski koledar, ki uporablja leto s stalnim številom 365 dni (12 mesecev po 30 dni z dodanimi 5. dnevi). Tako je bilo računanje enostavnejše. Ptolemaj je zapisal vsa opazovanja v tem koledarju. Zapisal je tudi, »da vse, kar je (Hiparh) naredil, je bilo sestavljanje planetarnih opazovanj, ki so bila urejena na koristnejši način« (Almagest (9.2)). Plinij starejši je pri napovedovanju mrkov zapisal (Naravoslovje 2.9(53)): »Po njihovem času (Tales) je Hiparh predvidel smer gibanja obeh zvezd (Sonca in Lune) za 600 let, ...« To nakazuje, da je Hiparh predvidel mrke za obdobje 600 let, čeprav je morda to malo verjetno. Verjetneje je izdelal seznam vseh mrkov od časa Nabonasarja do svojega časa. Kakor kaže pa Hiparh ni poznal mrkov le od 9. stoletja pr. n. št., temveč je neznano kako imel podatke za še zgodnejše mrke. Ti podatki so bili načeloma tedaj dostopni javnosti, vendar je vprašanje, če tudi vsi. Uporabljal je več podatkov za mrke 13. novembra 1245 pr. n. št. in 27. januarja 141 pr. n. št., ter iz leta 1281 pr. n. št. Tako je morda poznal babilonske vire, ki niso bili dostopni Aristarhu pred njim. Toomer je predvideval, da je imel Hiparh tesne stike z babilonskimi viri, na kar kažejo ti podatki in enačbe, ki jih je tudi izpeljal iz njih.

Pri računanju je uporabljal kratko obdobje 248 dni, kar je enako 9. anomalističnim mesecem.

Geometrija, trigonometrija in druge matematične tehnike

Izdelal je točne matematične metode, ki so omogočale izračun lege planetov v prihodnosti. V geometriji je med drugim za svoje astronomske potrebe odkril način računanja s tetivami in središčnimi koti, ki je tedaj nadomeščal današnjo trigonometrijo. Sestavil je obsežne tabele tetiv lokov, ki so mu služile za preračune v sferni trigonometriji in se niso ohranile. Tabele so dale za vsak kot dolžino loka, ki ga je oklepal kot v krogu s stalnim polmerom r začenši s kotom 7 1/2° (π/24 radianov) do 180° s korakom 7 1/2°. Svojo tabelo tetiv lokov je opisal v sedaj izgubljenem delu, ki ga je Teon Aleksandrijski v svojem tolmaču Almagesta (1.10) imenoval O premicah znotraj krožnice (Tōn en kuklōi eutheiōn). Nekateri trdijo, da so Hiparhove tabele preživela v indijskih astronomskih razpravah, na primer v Surji Sidhanti.

Takšne tabele razmerij med tetivo in stalnim polmerom kroga v odvisnosti od središčnega kota so enakovredne tabelam sinusov, saj je tetiva kota enaka dvojnemu sinusu polovičnega kota ali α = 2 sin (α/2). Kakšno vrednost je Hiparh jemal za r, še ni jasno, 300 let kasneje pa je Ptolemaj uporabil vrednost za r = 60, ker so Grki priredili babilonski šestdesetiški sestav z osnovo 60. Po vsej verjetnosti je Hiparh uporabljal krog z obsegom 21.600 in polmerom (zaokroženim) na 3438 enot. Po babilonskem vzoru je Hiparh kote dosledno meril v stopinjah. Med Grki je tudi prvi privzel babilonsko delitev kroga na 360 stopinj po 60 ločnih minut. Prvi je tudi dosledno uporabljal šestdesetiški sestav.

Uporabljal je babilonsko mersko enoto pečus (laket), ki je merila približno 2° ali 2½°.

Tudi reševanje trikotnikov je združil v svojih trigonometričnih tabelah in je izdelal metodo za reševanje sfernih trikotnikov. Njegov način računanja je bil velik dosežek, saj je omogočil grškim astronomom razrešiti poljubni trikotnik in izdelati kvantitativne astronomske modele in napovedi z uporabo že znanih geometrijskih metod. Verjetno je Hiparh poznal Pitagorov izrek in izrek, znan Arhimedu. Ptolemajev izrek v ravninski geometriji, ki ga je dokazal Ptolemaj v svojem delu Almagest (1.10), je prav tako poznal že Hiparh. Ta izrek je kasneje dovršil Lazare Carnot.

Za svojo tabelo tetiv je moral imeti Hiparh boljši približek za π od Arhimeda (med 3 + 1/7 in 3 + 10/71 = 3,141851). Morda je uporabljal približek, ki ga je uporabljal kasneje tudi Ptolemaj 3;8:30 (šestdesetiško) (Almagest (6.7)):

vendar ni znano ali ga je sam izračunal. Srednja vrednost Arhimedovega približka ima napako 0,000258, napaka zadnjega približka pa je večja, 0,283259.

Nekateri ne verjamejo, da je imela Aryabhatova tabela sinusov kaj v zvezi s Hiparhovo izgubljeno tabelo tetiv lokov, in, da jo je Hiparh sploh izdelal. Klintberg navaja: »Z matematičnimi konstrukcijami in filozofskimi argumenti pokažem, da Toomerjev članek iz leta 1973 nikoli ni vseboval kakšnega dokončnega dokaza za njegove trditve, da je imel Hiparh tabelo tetiv lokov na podlagi polmera 3438', in da so Indijci uporabljali to tabelo za izračun svojih tabel sinusov. Ponovno izračunavanje Toomerjevih rekonstrukcij s polmerom 3600', to je polmerom tabele tetiv lokov v Ptolemajevem Almagestu, izraženem v 'munutah' namesto 'stopinj', da podobna razmerja kot Hiparhova s polmerom 3438'. Tako je možno, da je bil polmer Hiparhove tabele tetiv lokov enak 3600' in da so Indijci neodvisno skonstruirali svojo tabelo na podlagi polmera 3438'.«

Hiparh je prvi pokazal, da je stereografska projekcija konformna (ohranja kote) in da transformira kroge na sferi, ki ne potekajo skozi središče projekcije krogov na ravnini. To je bila osnova astrolaba.

Poleg geometrije je Hiparh uporabljal tudi kaldejske aritmetične metode. Na ta način je bil med prvimi grškimi učenjaki in jih razširil za uporabo v astronomiji in geografiji.

O pravi sferni trigonometriji, ki jo je razvil Menelaj, pri Hiparhu še ni moč govoriti. Ptolemaj je kasneje uporabljal njene izsledke pri računanju točk vzida in zaida na ekliptiki ali pri računanju Lunine paralakse. Hiparh je verjetno za ta namen uporabljal globus, kakor tudi približke iz ravninske geometrije in aritmetične približke, ki so jih razvili Kaldejci.

Astronomski inštrumenti in astrometrija

Hiparh je izdelal mnogo astronomskih inštrumentov, ki so se za opazovanja s prostim očesom zelo dolgo uporabljali v astronomiji. Leta 150 pr. n. št. je izdelal prvi astrolab, ki so ga v 3. stoletju izboljšali arabski astronomi in ga v 10. prinesli v Evropo. Z njim je lahko med prvimi meril zemljepisno širino in čas. Tako je prvi začel pravilno določevati lego na Zemlji. Sinezij je poročal, da je Hiparh izdelal prvi astrolabij (astrolabion), kar bi lahko bila armilarna sfera, za katero je Ptolemaj trdil, da jo je izdelal (Almagest (5.1)), ali pa tudi astrolab, ki ga je omenjal Teon.

Gnomon so v njegovih časih za ta namen spremenili. Postavili so ga v kovinsko polkroglo, ki je bila znotraj razdeljena na koncentrične kroge in je služil kot prenosni inštrument, imenovan skafis (skafion), za določevanje geografskih koordinat iz izmerjenih višin Sonca. Z njim je Eratosten leta 220 pr. n. št. premeril dolžino zemeljskega poldnevnika (meridijana), za katerega je dobil vrednost 36.690 km, pozneje pa so z njim izdelali prve manjše zemljevide. Hiparh je predlagal tudi, da bi določili zemljepisno dolžino več mest ob Sončevih mrkih, saj bi tako lahko zagotovili istočasnost meritev. V resnici mrk ne nastane istočasno v vseh točkah na sledi Lunine sence, vendar bi njegov postopek dal točne podatke kakor katerikoli prejšnji postopek, če bi ga pravilno izpeljali. Na nesrečo pa so, kot kaže, edini poskus za izvedbo njegovega predloga opravili precej malomarno in s tem napravili bistveno napako, ki je niso nikakor mogli odkriti. Zato so bili zemljevidi precej netočni. S tem mu pripisujemo tudi postopek za določanje zemljepisne širine in dolžine z astronomskimi sredstvi, toda takrat še niso mogli organizirati znanstvenega dela tako, da bi naredili zemljevide večjih delov zemeljske površine.

Ve se, da je izdelal nebesni globus. Kopija kopije se je morebiti ohranila v najstarejšem ohranjenem nebesnem globusu, ki točno opisuje ozvezdja - v globusu, ki ga nosi Farnesejev Atlas.

Ptolemaj je omenjal (Almagest (5.14)), da je sam uporabljal podoben inštrument kot Hiparh, ki ga je imenoval dioptra. Z njim je meril navidezni premer Sonca in Lune. Papos ga je v svojem tolmaču Almagesta opisal, kakor tudi Prokl (Hypotyposis IV.). To je bila 1,2 m dolga palica z lestvico, ki je imela na eni strani linico in premični klin, ki je točno pokril ploskev Sonca ali Lune.

Ptolemaj je tudi poročal o dveh ekvatorialnih obročih, ki so ju v njegovem času uporabljali za določevanje enakonočja. Takšen obroč je uporabljal tudi Hiparh (Almagest (3.1)).

Zaradi Hiparhovega prispevka na tem področju, ga imajo za začetnika astrometrije.

Geografija

Hiparh je uporabil svoje znanje o kotih v sferni trigonometriji na problem označevanja lege na Zemljinem površju. Sicer se pri njem še ne da govoriti o pravi sferni trigonometriji, vendar so njegovi postopki in računi že zelo blizu. Pred njim je takšen sistem mreže uporabljal Dicearh, vendar je bil Hiparh prvi, ki je uporabil matematično strogost pri določevanju zemljepisne širine in dolžine krajev na Zemlji. Napisal je kritično delo v treh knjigah o Eratostenovem delu z naslovom Proti Eratostenovi geografiji (Pròs tèn 'Eratosthénous geografían). To delo je poznano prek Strabona, ki je v svojem delu Geografija (Geografia) kritiziral Hiparha. Kakor zgleda je Hiparh zelo izboljšal lege in razdalje, ki jih je omenjal Eratosten. Ni sicer našel novih postopkov, vendar je predlagal za določevanje zemljepisne dolžine različnih mest Sončeve mrke (Strabon Geografija 7).

Osončje

Skupaj s Ptolemajem je Hiparh opustil misel grškega astronoma in filozofa Heraklita Pontskega, ki je oživil in nadaljeval Filolajevo domnevo o središčnem ognju in prazemlji, češ da okrog njega Sonce, Zemlja in skrivnostna prazemlja ali protizemlja krožijo tako, da si stojita Sonce in Zemlja vselej nasproti. Heraklit je misel o središčnem ognju opustil in je menil, da se Zemlja preprosto vrti okrog svoje osi, kakor se meni tudi danes. S tem je vplival na grškega astronoma Aristarha, ki je postavil prvo heliocentrično sliko. Glavni razlog, da sta Hiparh in Ptolemaj Heraklitovo misel zavračala, je bil, da bi, če se Zemlja res vrti, telo, ki se ga vrže v zrak, zaostajalo.

Hiparh je bil eden od glavnih nasprotnikov Aristarhovega heliocentričnega sistema in eden od utemeljiteljev geocentričnega sistema. Vendar mu je nasprotoval zaradi tega, ker se je bolj kot kdo drug pred njim poglobil v gibanja teles in je naletel na večje težave pri opisovanju. Pri tej sliki je vztrajal kot pri kroženju. Zagotavljal je, da se Sonce giblje enakomerno po krožnici in s tem enostavno privzel Platonovo in Aristotelovo avtoritativno gledanje. Dostavil je, da Zemlja ni v središču te krožnice, ampak je ekscenter premaknjen iz središča. Dopuščal je tudi na drugi strani, da je Zemlja vseeno v središču gibanja in da se Sonce vrti še po dodatnem majhnem epiciklu, kar je povzel po podatkih in zamislih grškega matematika Apolonija. Zmanjšal je število nebesnih krogel na 7, eno za vsak planet. Vsak posamezni planet pa ni bil del krogle. Bil je del manjše krogle in središče te manjše krogle je bilo na glavni krogli. Gibanje planeta po manjši krogli je opisovalo krožnico, prav tako pa je središče manjše krogle opisovalo krožnico, ki se je gibalo po večji krogli. Velika krogla je bila deferent, manjša pa epicikel. S tem, da je prilagodil hitrosti obeh krogel in po potrebi dodajal nove, manjše epicikle, je posnemal gibanje planetov. Za lažjo predstavo je vpeljal še pojem ekscentrov, kjer se planet ni gibal okrog središča Zemlje, ampak okrog namišljene točke v prostoru, ki je blizu njenega središča. In tudi ta točka je krožila okrog središča Zemlje. Takšno misel je zaradi zapletenosti Lunine poti opustil in ostal pri izsredni legi Zemlje.

Precej tega, kar vsebuje Ptolemajev astronomski zbornik Almagest, se lahko poleg kaldejskih astronomov pripiše njemu, posebno uporabo izsrednih krogov in dodatnih epiciklov, s katerimi se lahko precej dobro pojasni gibanje Sonca, Lune in planetov. Aristarhovo teorijo je tako kot Ptolemaj zavračal predvsem zaradi težav pri opisovanju gibanja Lune in zaradi tega, ker bi, če Zemlja res kroži okrog Sonca, zvezde čez leto spreminjale svojo lego. Ker ni opazil spremembe leg zvezd, je sodil, da je Aristarhova misel napačna, vendar je s tem posredno napovedal paralakso, ki jo je šele leta 1838 prvi izmeril Bessel. Mogoče je tudi, da Aristarhove teorije preprosto niso marali, čeprav je bila preprostejša od Hiparhove. Vendar se je Hiparh od vseh, precej pred Kopernikom in Keplerjem najbolj približal resnični sliki in je bil skupaj s Ptolemajem že zelo blizu eliptičnega opisa gibanja teles. Pred Kopernikom in Keplerjem sta ju v opisovanju gibanja planetov dosegla samo Aryabhata I. in at-Tusi.

Luna in Sonce

Gibanje Lune

Hiparh je raziskoval tudi gibanje Lune in je odkril točnejše vrednosti periodičnih gibanj, ki so obstajale pred njim. Okoli leta 139 pr. n. št. je določil dolžino sinodskega meseca, čas, ki ga Luna porabi, da se vrne v isto lego glede na Sonce, na 23/50 s z napako pod 0,5 sekunde, kar mu je omogočilo, da je točno določil Sončeve in Lunine mrke.

Srednja vrednost iz babilonskega sistema B sinodskega meseca je 29 dni;31,50,8,20 (šestdesetiško) = 29,5305941 ... dni. Izraženo kot 29 d 12 793/1080 h so jo kasneje uporabljali v judovskem koledarju, verjetno prek babilonskih virov. Kaldejci so vedeli tudi, da je 251 sinodskih mesecev enako 269 anomalističnim mesecem. Hiparh je razširil to periodo za faktor 17, saj bi po tem času imela Luna spet podobno latitudo. Perioda je tudi blizu celemu številu let 365. Zato bi se mrk pojavil v skoraj enakih pogojih. Perioda je zaokroženo 126.007 d 1 h. Hiparh bi lahko preveril svoj račun s primerjavo mrkov iz tedanjega časa (verjetno 27. januarja 141 pr. n. št. in 26. novembra 139 pr. n. št.) z mrki iz babilonskih zapisov 435 let prej (Almagest (4.2)). Že al-Biruni (Mas´udov kanon 7.2.2) in Kopernik (Knjiga kroženj 4.4) sta upoštevala, da je perioda 4267 Luninih mesecev približno 5 minut daljša kot vrednost za periodo mrka, ki jo je Ptolemaj pripisoval Hiparhu. Najboljše ure in postopki časovnih meritev so omogočali točnost do 8 minut. Strinjajo se, da je Hiparh zaokrožil periodo mrka na najbližjo uro in to vrednost uporabil za preverjanje že znanih vrednosti, kakor pa da bi izpeljeval izboljšano vrednost iz svojih lastnih opazovanj. Iz sodobnih efemerid in z upoštevanjem spreminjanja dolžine dneva je moč videti, da je napaka za dolžino sinodskega meseca manj kot 0,2 s v 4. stoletju pr. n. št. in manj kot 0,1 s v Hiparhovem času. Po zadnjih raziskavah je Hiparh verjetno imel v rokah celo babilonske zapiske mrkov kakšnih 250 let pred 9. stoletjem pr. n. št.

Odkril je nepravilnost v gibanju Lune, ki spreminja srednjo Lunino longitudo, in se sedaj imenuje izenačitev središča, ter ima vrednost:

kjer je m srednja anomalija Lune.

Lunin tir

Že dolgo je bilo znano, da je gibanje Lune neenakomerno, saj se njena tirna hitrost spreminja. To se imenuje anomalija in se periodično ponavlja v anomalističnih mesecih. Kaldejci so to komponento njenega gibanja obravnavali aritmetično in uporabljali tabele, ki so podajale njeno dnevno gibanje po datumu skozi dolgo obdobje. Grki pa so raje razmišljali v geometrijskih predstavah neba. Apolonij je predlagal dva modela za Lunino in planetarno gibanje. V prvem modelu se naj bi Luna gibala enakomerno po krožnici, Zemlja pa bi bila stran od središča (izsredno) na neki razdalji. Zaradi tega bi se spreminjali navidezna kotna hitrost Lune in njena razdalja. V drugem modelu bi se Luna gibala enakomerno z nekim srednjim gibanjem med anomalijo po drugem krožnem tiru, epiciklu, ki bi se tudi sama gibala enakomerno s srednjim gibanjem v longitudi vzdolž glavnega krožnega tira okrog Zemlje, deferentu. Apolonij je v 3. stoletju pr. n. št pokazal, da sta ta dva modela v bistvu matematično enakovredna. Vse to pa je bila le teorija in je praktično niso preskusili. Hiparh je bil prvi, ki je poskušal določiti relativna razmerja in dejansko velikosti teh tirov.

Izdelal je geometrijsko metodo, s katero je bilo moč najti parametre iz treh Luninih leg na določenih fazah v anomaliji. Dejansko je to naredil ločeno za izsredni in epiciklični model. Ptolemaj je to podrobno opisal v Almagestu (4.11). Hiparh je uporabljal dve skupini treh opazovanj Luninih mrkov, ki jih je skrbno izbral, da so ustrezale zahtevam. Iz seznama babilonskih mrkov je za izsredni model izbral mrke: 22./23. decembra 383 pr. n. št., 18./19. junija 382 pr. n. št. in 12./13. decembra 382 pr. n. št. Za epiciklični model je izbral mrke: 22. septembra 201 pr. n. št., 19. marca 200 pr. n. št. in 11. septembra 200 pr. n. št. V izsrednem modelu je Hiparh za razmerje med polmerom izsrednega kroga (ekcentra) in razdaljo med središčem izsrednega kroga in središčem ekliptike, oziroma opazovalcem na Zemlji 3144 : 327+2/3. V epicikličnem modelu je našel za razmerje med polmerom deferenta in epicikla 3122+1/2 : 247+1/2. Te nekoliko čudne vrednosti so se pojavile zaradi nerodno izbranih enot, ki jih je uporabil v svoji tabeli tetiv. Rezultata se vidno razlikujeta. To je deloma tudi zaradi zaokrožitvenih in računskih napak, zaradi katerih ga je grajal Ptolemaj, čeprav je tudi sam delal napake pri zaokroževanju. Kakorkoli že, Hiparh je vseeno našel neskladne rezultate. Kasneje je uporabil razmerje epicikličnega modela (3122+1/2 : 247+1/2), ki je premajhno (60 : 4;45 šestdesetiško); Ptolemaj pa je našel razmerje 60 : 5+1/4.

Navidezno gibanje Sonca

Meton, Evktemon in njuni učenci v Atenah so pred Hiparhom 27. junija 432 pr. n. št. in leta 440 pr. n. št. določili točki poletnega Sončevega obrata. Tudi Aristarh jo je določeval leta 280 pr. n. št. Hiparh jo je določil sam v Aleksandriji leta 135 pr. n. št. Uporabljal je Arhimedov način opazovanj Sončevih obratov in je imel tudi njegove podatke. Ptolemaj je obširno poročal o Hiparhovem določevanju dolžine leta v Almagestu (3.1) in navedel veliko opazovanj, ki jih je opravil Hiparh med letoma 162 in 128 pr. n. št.

Ptolemaj je navedel Hiparhovo računanje časa enakonočja ob zori 24. marca 146 pr. n. št., ki se razlikujejo od opazovanja na isti dan v Aleksandriji ob 5 uri po sončnem vzhodu. Hiparh bi lahko obiskal Aleksandrijo, vendar ni meril trenutka enakonočja tam. Verjetno je bil na Rodu, ki ima enako zemljepisno dolžino. Opazoval bi lahko s svojo armilarno sfero ali ekvatorialnim obročem. Hiparh in Ptolemaj sta vedela, da so opazovanja s tema inštrumentoma občutljiva glede na točno poravnanost z ekvatorjem. Resnični problem pa je, da lom svetlobe v ozračju navidezno dvigne Sonce nad obzorje, in je zaradi tega njegova navidezna deklinacija prevelika, kar spremeni opazovani čas, ko prečka ekvator. Ko se Sonce dviga, se lom še povečuje, in se lahko tako giblje v napačno smer glede na ekvator, kakor je omenil Ptolemaj. Verjetno pa nista ugotovila, da je problem v lomu.

Hiparh je o teh opazovanjih in izračunih kasneje napisal knjigo O dolžini leta (Peri eniausíou megéthous). Ustaljena vrednost dolžine tropskega leta, ki jo je uvedel Kalip okoli leta 330 pr. n. št., verjetno iz babilonskih virov, je bila 365 + 1/4 dni. Hiparhova opazovanja enakonočja so dala različne vrednosti. Pokazal je, kar je navedeno v Almagestu (3.1), da so bile njegove napake pri opazovanju, kakor tudi napake drugih opazovalcev pred njim, vsaj 1/4 dneva. Zato je uporabil stara opazovanja in je ugotovil razliko enega dneva v približno 300 letih. Za dolžino tropskega leta je privzel 365 + 1/4 - 1/300 dni (365,24666... dni = 365 d 5 h 55 m), ki se razlikuje od dejanske vrednosti po dananšnji oceni 365,24219 ... dni = 365 d 5 h 48 m 45 s za približno 6 minut.

Med Metonovim opazovanjem Sončevega obrata in Hiparhovim je bilo 297 let, oziroma 108.478 dni. To nakazuje dolžino tropskega leta 365,24579 ... dni = 365 d;14,44,51 (šestdesetiško = 365 d + 14/60 + 44/60² + 51/60³), ki so jo našli na babilonski glineni tablici. To je morebiti dokaz, da so tudi Kaldejci poznali Hiparhovo delo.

Druga vrednost dolžine leta, ki jo pripisujejo Hiparhu (grški astrolog Vetij Valens (okoli 120–175)), je 365 + 1/4 + 1/144 dni (365,25694 ... dni = 365 d 6 h 10 m). Ni točno jasno ali je to vrednost dolžine zvezdnega leta. Dananšnja ocena je približno 365,2565 dni. Vendar se razlika s Hiparhovo dolžino tropskega leta ujema z velikostjo precesije enakonočij.

Sončev tir geocentrično

Pred Hiparhom so kaldejski astronomi vedeli, da dolžina letnih časov ni enaka. Hiparh je po Ptolemaju (Almagest (3.4)) določil, da je trajala pomlad, od pomladnega enakonočja do poletnega Sončevega obrata 94 + 1/2 dni, in zima (od poletnega obrata do jesenskega enakonočja) 92 + 1/2 dni. To je nepričakovan rezultat, če se privzame, da se Sonce giblje okrog Zemlje po krožnici s stalno hitrostjo. Hiparh je geocentrično privzel, da Zemlja ni v središču Sončevega gibanja, ampak na neki razdalji od središča. Ta model je opisal navidezno gibanje Sonca dokaj dobro. Vrednost za to razdaljo, ki jo Ptolemaj pripisuje Hiparhu, je 1/24 r, če je r polmer krožnice Sončevega tira. Smer odzemlja bi bila na longitudi 65,5° od pomladnega enakonočja. Lahko bi morda uporabil tudi druge podatke iz opazovanj (94 + 1/4 in 92 + 3/4), ki bi dale druge vrednosti. To je bila prehuda napaka za izsrednost tira, in morda sploh ni njegova vrednost, kot je navajal Ptolemaj, ki 3. stoletja kasneje ni našel nobenih sprememb, in je dodal dolžine za jesen in zimo.

Koledar

Pri izboljšavi koledarja je Hiparh našel svoj cikel 4267 mesecev v Luninem koledarju s 126.007 + 1/24 dnevi. To je skoraj neverjetno točen rezultat: sistematska napaka, odstopanje začetka povprečnega koledarskega meseca od začetka sinodskega meseca, je samo 0,46 sekund mesečno.

Skupaj z Nikazo je spojil 4 76-letne cikle z 940 meseci s 27.759 dnevi grškega astronoma Kalipa iz leta 329 pr. n. št. in uvedel svoj 304-letni cikel s 3760 meseci s 111.035 dnevi. Njegov cikel ima zelo malo sistematsko napako, sedaj znaša samo - 0,25 sekund mesečno proti 23 s Kalipovega cikla in ima en dan manj kot štirje Kalipovi cikli. Od tega časa je koledar postal zelo točen. Iz virov pa ni jasno, kateri dan je izključen, oziroma kakšno je interkalacijsko pravilo, tako da se ne da pravilno oceniti periodične napake, odstopanja začetka koledarskega meseca od začetka povprečnega koledarskega meseca. Njegova ocena trajanja sinodskega meseca bo točna v 35. stoletju.

Mesece so po njem delili v tedne in tudi v dekade (desetdnevja). Dneve so šteli do 20. redno, po 20. pa obratno do konca meseca in to od Sončevega zahoda do zahoda.

Razdalja, paralaksa, velikost Lune in Sonca

Hiparh je meril tudi razdalje in velikosti Sonca in Lune. Svoja odkritja je objavil v delu v dveh knjigah, ki ga je Papos v svojem tolmaču Almagesta (5.11) imenoval O velikostih in razdaljah (Peri megethoon kai 'apostèmátoon). Teon Smirenski je omenjal to delo z dodatkom Sonca in Lune.

Presenetljivo zelo točno na eno stotinko je Hiparh ob Luninih mrkih okoli leta 136 pr. n. št. ugotovil njeno polos, saj se pri grobih ocenitvah pojavijo precejšnje napake. Izmeril je paralakso Lune, ki jo je edino mogoče določiti brez daljnogleda. Meril je kot 2p, za katerega se je zdela točka na Luni premaknjena proti ozadju zvezd stalnic, ko jo je opazoval iz dveh točk na Zemlji v znani razdalji d. Lunina polos se dobi kot:

Tangens kota p se lahko nadomesti z ločno merjenim kotom, če je kot dovolj majhen. Z izmerjenima podatkoma je dobil za Lunino polos vrednost 60 (67,32) Zemljinih polmerov,  (67,32), za premer Lune pa 1/3 Zemljinega premera, . Prejšnje ocene so bile manj skrbne, vendar so Aristarhu pred njim zadostovale, da je, sicer z velikim pogreškom, ocenil današnjo astronomsko enoto na . Njegova vrednost je zavedla Hiparha. Pri tem je bil precej malomaren, saj bi jo moral kot izvrstni opazovalec preveriti. Tako je le pomnožil Lunino polos z 19 in dobil za Zemljino polos 1140 (622,5; 2490) Zemljinih polmerov namesto pravih 23.481 (23.450), , tako, da je velikost Sonca padla od 109 na 5,5 (12) Zemljinih polmerov, .

Mrki

Po Pliniju starejšemu (Naravoslovje 2.10) je Hiparh pokazal, da lahko Lunini mrki nastopijo vsakih 5 mesecev, Sončevi pa vsakih sedem, namesto običajnih šest mesecev. Sonce je lahko zakrito tudi dvakrat v tridesetih dneh, kar sicer lahko opazujejo različni narodi. Ptolemaj je o tem podrobno pisal stoletje kasneje v Almagestu (6.6). Geometrija in mejne lege Sonca in Lune, pri katerih je možen Sončev ali Lunin mrk, so opisane v Almagestu (6.5). Hiparh je verjetno naredil podobne izračune. Dejstvo, da lahko Sončev mrk nastopi mesec narazen, je pomembno, saj tega ni moč utemeljiti z opazovanji. En mrk je viden na severni, drugi pa na južni polobli, kot je nakazal Plinij. Mrkov na južni polobli stari Grki niso mogli opazovati.

Točna napoved časa nastopa Sončevega mrka in kraja možnega opazovanja zahteva dobro lunarno teorijo in pravilno obravnava Lunine paralakse. Hiparh je gotovil bil prvi, ki mu je to uspelo. Stroga obravnava zahteva sferno trigonometrijo, Hiparh pa je morda rabil ravninske približke. O teh stvareh je verjetno razpravljal v svojem delu O mesečnem gibanju Lune v latitudi (Perí tēs katá plátos mēniaías tēs selēnēs kinēseōs), ki je omenjeno v Sudi.

Plinij je tudi pripomnil, da je »zaradi katerega točnega razloga odkril tudi, da se je nekoč enkrat zgodilo, da je na zahodu nastopil Lunin mrk, v tem času pa sta bila Luna in Sonce hkrati vidna na nebu, čeprav mora biti senca, ki povzroča mrk, od Sončevega vzhoda naprej, pod Zemljo.« Toomer (1980) je pokazal, da se mora to nanašati na velik popolni Lunin mrk 26. novembra 139 pr. n. št., ko je nad jasnim morskim obzorjem nad Rodom Zemljina senca pomračila Luno na severozahodu ravno, ko je Sonce vzšlo na jugovzhodu. To bi bil drugi mrk 345-letnega intervala, ki ga je Hiparh uporabil za preverjanje tradicionalnih babilonskih period. To postavlja kasnejši datum na razvoj Hiparhove lunarne teorije. Ne ve se točno kateri »točni razlog« je Hiparh našel za opazovanje Luninega mrka, saj očitno Luna ni bila v točni opoziciji s Soncem. Paralaksa znižuje višino Sonca in Lune, lom jo povečuje, z visoke točke opazovanja pa je obzorje ponižano.

Zvezdni katalog

Do leta 129 pr. n. št. je izdelal prvi veliki zvezdni katalog, s katerim je lahko odkrival vse spremembe na nebu in ki se do danes na žalost ni ohranil. Njegov zvezdni katalog sta pozneje temeljiteje predelala šele čez tisoč sto let leta 964 Ali Sufi in čez tisočpetsto let leta 1437 Ulug Beg. Tudi kasneje je Halley uporabil njegov katalog pri odkritju lastnih gibanj zvezd. V svojo zvezdno karto je Hiparh vrisal tudi lego vsake zvezde na podlagi njene nebesne širine, kotne razdalje od nebesnega ekvatorja, in nebesne dolžine, kotne razdalje od poljubno izbrane točke, na primer, kot je v astronomiji v navadi, od pomladišča. Ta sistem so preprosto prenesli tudi na zemljevide Zemlje. Pred njim je dolžino in širino uporabljal Dicearh, vendar sta dobili svoj pomen v koordinatni mreži šele s Hiparhom. V katalogu je Hiparh navedel tudi barve zvezd, kar je prevzel pozneje Ptolemaj.

Bradley E. Schaefer, profesor fizike na Državni univerzi Lousiane, je leta 2005 nakazal, da so morda naredili Farnesejev Atlas na podlagi Hiparhovega zvezdnega kataloga. Čeprav na kipu ni nobenih zvezd, se je dalo iz lege ozvezdij dokaj točno določiti stanje neba iz tistega časa.

Ker je kasneje Ptolemaj za precesijo enakonočij dobil enako hitrost kot Hiparh, so zaradi teh skladnosti Delambre, Tannery in drugi francoski zgodovinarji astronomije napačno sklepali, da je Ptolemaj svoj zvezdni katalog posnel po Hiparhovem z navadno ekstrapolacijo. Šele ko so leta 1898 Boll in drugi ugotovili, da se po številu zvezd in tudi sicer razlikuje Hiparhov katalog od Ptolemajevega, so spoznali, da so Ptolemaja po krivici obtožili. Novejše raziskave sistematskih in statističnih napak so pokazale, da sta Hiparhov in Ptolemajev zvezdni katalog vseeno bolj sorodna, vendar točna povezava ni znana. Znano je, da imata kataloga podobne napake pri koordinatah, čeprav ni točno znano ali so bile pri opazovanju neposredno ekvatorske ali ekliptične, ali preračunavane. Ptolemajev katalog ima zvezde, ki jih Hiparh ni mogel opazovati, vendar bi lahko bil za 3/4 koordinat zvezd v Ptolemajevem katalogu odgovoren Hiparh. Iz približno 200 koordinat zvezd, ki jih je Hiparh navedel v Razlagi, je moč točno neposredno določili lego opazovališča. Ta velja za zemljepisno širino 36°, ki velja tudi za otok Rod. Južna meja za Ptolemejav zvezdni katalog je skoraj popolnoma enaka kot za koordinate zvezd, ki jih je navedel Hiparh v Razlagi. Ker je razlika med zemljepisnima širinama opazovališč na Rodu in Aleksandriji enaka 5°, bi se morala ta razlika videti tudi na južni meji koordinat. Strokovnjaki si tudi niso povsem soglasni, kakšno nebo je imel Hiparh pri opazovanju (čistost, količina aerosolov, ipd), vsaj v tem smislu, da bi znali pravilno oceniti sije zvezd.

Nebesna telesa

Pojav nove leta 135 pr. n. št., ki je vplival na izdelavo njegovega zvezdnega kataloga, ni točno znan.

Hiparh je leta 130 pr. n. št. opisal razsuto kopico Jasli (Prezepe, M44, NGC 2632) kot »Majhen oblak« oziroma »Oblačna zvezda«. Pred njim je to astronomsko telo poznal tudi Arat okoli leta 260 pr. n. št., ki jo je imenoval »Majhna meglica«. Hiparh je vključil kopico tudi v svoj znameniti zvezdni katalog. Poznali so jo tudi kitajski astronomi.

Nebesni koordinatni sistemi

Kakšne nebesne koordinate točno je Hiparh uporabil v svojem katalogu, ni znano. Ker je zvezdni katalog v Ptolemajevem Almagestu v ekliptičnih koordinatah Σ(λ, β), je bil v njih zapisan verjetno tudi Hiparhov. Delambre je v svojem delu Zgodovina antične astronomije (Histoire de l'Astronomie Ancienne) iz leta 1817 privzel, da je Hiparh uporabil prave ekliptične koordinate, kasneje pa je Neugebauer v svojem delu Zgodovina antične matematične astronomije (A History of Ancient Mathematical Astronomy) (1975) to ovrgel. Še novejše raziskave kažejo na to, da je morda Hiparh pri opazovanjih uporabljal tako ekliptične, kakor tudi ekvatorske koordinate Σ(H, δ) (oziroma časovni kot H in polarno razdaljo p).

Sij zvezd

Zvezde je Hiparh razdelil po siju po tem kako svetle se zdijo v šest velikostnih razredov, kar se od Ptolemaja naprej kot magnitude m uporablja še danes (navidezni sij). 20-im najsvetlejšim zvezdam je priredil velikost 1, šibkejšim velikost 2, še šibkejšim velikost 3 in tako dalje do zvezd z velikostjo 6, ki se jih s prostim očesom komaj še vidi. Pozneje so z daljnogledi in fotografskimi ploščami in drugimi merilniki za svetlobo sij podali z gostoto svetlobnega toka j zvezde na Zemlji. Opazovanja z merilniki za svetlobo so pokazala, da je gostota svetlobnega toka zvezde z magnitudo 1m stokrat večja kot od zvezde z magnitudo 6m. Če se upošteva značilnost očesa, da je odziv sorazmeren z logaritmom dražljaja, se dobi Pogsonov fiziološki zakon iz leta 1858:

Precesija enakonočij (146 pr. n. št. - 130 pr. n. št.)

Hiparh je v celoti odkril precesijo enakonočij, čeprav so po nekaterih še neraziskanih virih precesijo enakonočij zabeležili že kaldejski astronomi malo pred Aleksandrovim vdorom v Babilon leta 330 pr. n. št., ki so po Albataniju že ločevali tropsko in sidersko leto, saj je navadel, da so imeli oceno za dolžino siderskega leta SK = 365,2576388... dni = 365 dni 6 ur 11 minut z napako 110 sekund. Bolj grobo oceno SI = 365,2587615... dni = 365 d 6 h 12 m 37 s, z napako 217 s so po Aryabhati I. imeli tudi Indijci, vendar je vprašanje, če je za to vedel tudi Hiparh. Ta ocena bi mu poleg zgornje kaldejske verjetno prav prišla. Pojav naj bi bil znan že tudi kaldejskemu astronomu Kidinuju leta 314 pr. n. št. Francoska zgodovinarja astronomije A. Biot in Delambre pa pripisujeta odkritje precesije starim kitajskim astronomom. Prvi kitajski astronom, ki je omenjal precesijo, je bil Ju Ksi (Yu Xi) v 4. stoletju.

Pred Hiparhom so Meton in pripadniki njegove astronomske šole leta 440 pr. n. št. določili točki Sončevega obrata. Hiparh pa je sam v Aleksandriji leta 146 pr. n. št. določil točko enakonočja. Uporabljal je Arhimedov način opazovanj Sončevih obratov. Leto pozneje je sam določil dolžino tropskega leta TH = 365,24653... dni = 365 d 5 h 55 m 12 s (TH = 365,24653... dni = 365 d 5 h 55 m), ki se od današnje T = 365,24219... dni = 365 d 5 h 48 m 45 s razlikuje samo za 6 m 27 s (6 m 15 s). Že pred njim so kaldejski astronomi vedeli, da štirje letni časi niso enako dolgi. S podrobnim merjenjem je ugotovil, da trajata zima in pomlad 184 1/2 dneva, poletje in jesen pa 180 1/2 dneva. V geocentrični sliki, pri kateri je vztrajal, je pojasnil to s privzetkom, da Zemlja ni v središču kroga, po katerem se okrog nje giblje Sonce, ampak leži izsredno za 1/24 r. Tako je z oceno trajanja dolžine letnih časov poskušal določiti po današnje linearno izsrednost Zemljinega tira v njegovi izsredni krožni geocentrični sliki in po Dreyerju dobil vrednost e = 0,04166, kar je verjetno zanj prehuda napaka in ni avtor te ocene.

V času med letoma 141 in 126 pr. n. št. je pretežno na otoku Rodu, spet v Aleksandriji in Sirakuzah ter okoli leta 130 pr. n. št. v Babilonu opravljal samostojna točna in dolgotrajna opazovanja. Pri merjenju dolžin gnomonovih senc ob Sončevem obratu je določil dolžino tropskega leta in določeval trenutke zahoda poznanih svetlih zvezd in trenutke Sončevega vzhoda, iz katerih je leta 134 pr. n. št. našel dolžino siderskega leta SH = 365,2569444... dni = 365 d 6 h 10 m, ki se od današnje vrednosti S = 365,2563657... dni = 365 d 6 h 9m 10 s razlikuje za 50 s. Ko je primerjal dolžini obeh let, je videl, da je tropsko leto za približno 20 minut krajše od zvezdnega. To je kot prvi v zgodovini pravilno pojasnil z retrogradnim premikom pomladne točke γ po ekliptiki za približno 45" oziroma 3/4' (po Ptolemaju), 46" ali 47", (36"), na leto (današnja vrednost je ψ' = 50,387", (50,26") in s tem pokazal, da zemeljska os ni nepremična v prostoru. Pozneje je leta 135 pr. n. št., navdušen nad pojavom nove zvezde v Škorpijonu z ekvatorialno armilarno sfero izmeril ekliptične koordinate približno 850 (nepravilno 1600 ali 1080, kakor večkrat navajajo) najsvetlejših zvezd in izdelal zvezdni katalog.

Še kasneje je Hiparh primerjal svoje dobljene koordinate s koordinatami iz prvega znanega ohranjenega zvezdnega kataloga, ki sta ga približno 150 let pred njim sestavila grška astronoma, Evklidova sodobnika Aristil in Timoharis ter zapiske kaldejskih astronomov, predvsem pa prav gotovo Kidinujeve zapiske. Opazil je, da se je pomladna točka γ premaknila relativno glede na Spiko za 2°. To gibanje je opazil tudi pri drugih zvezdah. Iz tega je izračunal vrednost 1° na stoletje. Sodobna vrednost je 1° na 72 let. Poznal pa je tudi Evdoksovi deli Pojavi (Phainomena) in Zrcalo narave (Enoptron). Evdoks je imel blizu v Kiziku ob Mramornem morju svojo šolo in preko Aratovega astronomskega epa Pojavi Evdoksovo kroglo, ki je bila narejena iz kovine ali kamna in na kateri so bila zaznamovana ozvezdja, svetlejše zvezde, Rakov in Kozorogov povratnik. Te primerjave so ga spravile v veliko zadrego, ker Evdoksovih podrobnih navedb ni mogel uskladiti s svojimi opazovanji in z dotedanjimi opazovanji. Če ni sodil prenaglo, da so opazovanja zaradi razlik tem manj zanesljiva, čim starejša so, je moral priti do pravilnega zaključka. Iz vsega tega je po točnem opazovanju in primerjavi dognal, da so se v vseh teh letih koordinate zvezd in lega Sonca nasproti zvezdnemu ozadju sistematično nekoliko spremenila. Razdalje teh zvezd od ekliptike, njihove astronomske širine ali latitude β so ostale nespremenjene, pač pa so se njihove astronomske dolžine ali longitude λ toliko zmanjšale, kakor bi se bili točki enakonočja, presečišči ekliptike in nebesnega ekvatorja, premaknili z napredno hitrostjo vsako leto za 1/100 ločne stopinje. S tem je svoje odkritje zagotovo potrdil, čeprav je to sporočil precej oprezno in neposrednega dokaza o tem ni. Kasneje so ga s svojimi opazovanji potrdili tudi poznejši grški in arabski astronomi. Ptolemaj je primerjal svoj zvezdni katalog s katalogi Aristila, Timoharisa, Hiparha in z opazovanji Agripe in Menelaja iz začetka 1. stoletja ter tako dokončno potrdil Hiparhovo empirično dejstvo, da pola nebesnega ekvatorja v enem platonskem letu ali v približno 25.765 letih (25.868, 25.777 let) obkrožita pol ekliptike. Premer teh krogov v ločni enoti je enak naklonu ekliptike. Točki enakonočij prehodita ta čas vso ekliptiko in se premakneta za 1° na stoletje. Ta hitrost je enaka Hiparhovi. Zaradi teh skladnosti zgodovinarji astronomije napačno sklepali, da je Ptolemaj svoj zvezdni katalog posnel po Hiparhovem z navadno ekstrapolacijo. Boll in drugi so kasneje ugotovili, da se po številu zvezd in tudi sicer razlikuje Hiparhov katalog od Ptolemajevega, vendar novejše raziskave kažejo, da sta kataloga vseeno bolj sorodna.

Hiparh je tako v največ 15. letih sam popolnoma praktično odkril ta pojav. Pri tem je uporabil le dva enostavna opazovalna pripomočka, gnomon za določitev tropskega in siderskega leta, za določitev naklona zemeljske osi proti ekliptiki in ekvatorialno armilarno sfero za določitev ekliptičnih koordinat svetlih zvezd in v poenostavljeni izvedbi kot Hiparhov obroč (ekvatorialni obroč) za določitev in preverjanje pomladišča. Če je bil obroč nagnjen pod kotom, ki ga oklepa zemeljska os proti ekliptiki, je ostal vzporeden Zemljinemu vrtenju okrog svoje osi in je senca zgornjega dela padala na spodnji del samo ob enakonočjih, kar je lepo izkoristil za določevanje in preverjanje dolžine tropskega leta in nastopa pomladi. S podobno izpopolnjeno napravo z gibljivim obročem in drsečo ročico na kateri je bil merek z dvema režama, je meril posredno ekliptične koordinate svetlih zvezd Σ(λ, β). Hkrati je imel to srečo, da je poznal in imel zvezdni katalog svojih predhodnikov in poznal Evdoksovo delo. Pojav je pozneje pri Ptolemaju dobil ime precesija prav zaradi tega, ker pomladna točka γ prednjači na začetku pomladi v srečanju s Soncem. V latinščini praecesse pomeni prehitevati, prednjačiti, danes pa pomeni še sukati. Tudi samo ime tega pojava kaže na to, da je bil prej odkrit praktično kot pa pojasnjen ali napovedan teoretično, ker bi mu drugače nadeli kakšen boljši izraz. Takšna meritev precesije enakonočij spada v začetke človekovih vedenj o razsežnosti in lastnosti prostora in časa. Tako zapleten pojav in tako enostaven postopek kar bodeta v oči, da bi bilo skoraj nesmiselno za dokaz danes ta poskus, razen v demonstracijske namene, ponavljati. Če bi Hiparh odkril samo to osnovno gibanje togega telesa v prostoru, bi prav gotovo našel mesto v zgodovini astronomije, astrometrije in merilne tehnike. Pozneje se je s tem pojavom ukvarjalo mnogo astronomov, fizikov in matematikov, praktično kot tudi teoretično. Pojav je v nekaterih vejah nebesne mehanike odprl mnogo novih obetavnih rešitev, kot so Tabitova teorija o trepidaciji in oscilaciji ekvinokcijskih točk, Newtonov splošni gravitacijski zakon, ki je v celoti pojasnil pojav, Eulerjeve kinematične in Lagrangeeve gibalne enačbe, d'Alembertova dinamična teorija gibanja togega telesa, nekatere algebrske rešitve za posebne primere precesije, Flamsteedove in Bradleyjeve težave pri izdelavi prvih točnih teleskopskih zvezdnih katalogov, Besslove in Newcombove meritve precesije in ne nazadnje precesija prisončja masivnih in zvezdi bližnjih nebesnih teles v Einsteinovi splošni teoriji relativnosti, za katere raziskave so leta 1993 podelili tudi Nobelovo nagrado za fiziko.

Lunisolarna precesija tako povzroča premik točke γ po ekliptiki v nasprotni smeri od prividnega letnega gibanja Sonca in kroženje nebesnega pola. Krog postane spirala zaradi dodatnega vpliva gravitacije planetov. To je planetarna precesija, kjer ekliptična ravnina niha od svoje srednje lege s kvaziperiodo 100.000 let in nagibom od 0,1° do 3° (glede na sedanjo ekliptiko za ± 4° v 60.000 do 70.000 letih). Kot med ekliptiko in ekvatorjem ε = 23° 26' 21,448" se danes letno zmanjšuje za 0,468". Poleg tega drsi točka γ po ekvatorju za p = 0,108" na leto, sedaj v isti smeri kot Sonce. Vsota precesij da letno splošno precesijo v longitudi ψ = 50,291", ki povzroča nastanek tropskega leta. Te vrednosti je privzela Mednarodna astronomska zveza leta 1976 za poldan 1. januarja 2000. (J2000,0) - vrednosti za 1900 in 1950 se še vedno nahajajo v mnogih enciklopedijah.

Hiparhovo delo je bilo tesno povezano z dosežki babilonske astronomije, ki je v njegovi dobi prek nadarjenih Kaldejcev dosegla velik napredek in katero je v celoti poznal. Brez njega bi grška, arabska in poznejša zahodna astronomska znanost zamrli kar za nekaj časa. Že ob samem svitu astronomije je nakazal, da nebesni pojavi niso nekaj stalnega in enostavno določljivi in izmerljivi, kar je še njegov dodatni pomen, na katerega je pozneje astronomija nekoliko pozabila.

Astrologija

V dodatku k svojim drugim rokopisom v katerih govori o astronomskih temah, je bilo Hiparhovo delo (napredek v drugi polovici 2. stoletja pr. n. št.), ki se je ukvarjalo z računanjem in predvidevanjem nebesnih leg, zelo koristno tistim angažiranim v obliko astronomije znano kot astrologija. Astrologija se je razvila v starogrško-rimskem svetu v helenističnem obdobju in si sposodila veliko elementov iz babilonske astronomije. Nekateri zgodovinarji predlagajo, da je pri tem imel Hiparh ključno vlogo. Pripombe, ki jih je navedel Plinij starejši v svoji knjigi Naravoslovje (2.24), se nanašajo na nekatere antične avtorje, ki so pripisovali Hiparhu zaslugo kot pomembne figure v zgodovini astrologije. Plinij trdi, da Hiparha ne bodo nikoli dovolj pohvalili, ker nihče ni naredil toliko kot on, da dokaže, da je človek v odnosu z zvezdami in da so človeške duše del nebesa.

Priznanja

Poimenovanja

Po Hiparhu se je imenoval Esin astrometrijski projekt Hipparcos.

Po njem se imenujeta udarna kraterja na Luni (Hiparh (Hipparchus)) in Marsu (Hiparh), ter asteroid glavnega asteroidnega pasu 4000 Hiparh (4000 Hipparchus).

Spomenik

V Griffithovem observatoriju v Los Angelesu je Hiparh poleg Kopernika, Keplerja, Galileja, Newtona in Williama Herschla upodobljen na astronomskem spomeniku iz leta 1934 kot eden od šestih največjih astronomov vseh časov in edini iz starega veka.

Izdaje in prevodi

Sklici

Viri

Nadaljnje branje

Zunanje povezave

Splošno

 Bronšten, V. A. Hiparhove astronomske raziskave
 Stran o Hiparhu  Univerze svetega Andreja
 Stran o Hiparhu Univerze v Cambridgeu
 Stran o Hiparhovem edinem ohranjenem delu Univerze v Cambridgeu
 Stran o Hiparhu  Univerze Oregona
 Stran o Hiparhu bloga Fermat's Last Theorem
 Hipparchus (c. 190 - c. 120 B.C.), SEDS
 Os Eclipses , spletna stran AsterDomus
 Ancient Astronomy, Integers, Great Ratios, and Aristarchus

Precesija enakonočij

 Ulansey, David, Hipparchus's understanding of the precession

Nebesna telesa

 M44 Praesepe, SEDS, Univerza Arizone

Zvezdni katalog

 Rush, Carmen, A brief view on Hipparchus' stellar catalog

Rojeni leta 190 pr. n. št.
Umrli leta 120 pr. n. št.
Starogrški astronomi
Starogrški geografi
Starogrški matematiki
Ljudje, po katerih so poimenovali asteroid
Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Luni
Ljudje, po katerih so poimenovali krater na Marsu
Grki v 2. stoletju pr. n. št.


text:
La Federación Nacional de Sindicatos de China  (FNS); ),  es la única asociación nacional de sindicatos en la República Popular China. Es la organización sindical más grande del mundo, contando con un total - a finales del 2006- de más de 302 millones de miembros repartidos en sobre 1.713.000 sindicatos individuales. La FNS esta a su vez organizada en 31 federaciones provinciales, 10 grandes sindicatos industriales nacionales (cada uno sirviendo trabajadores en diferentes empresas) y dos federaciones sindicales para empleados del Partido Comunista y del Estado

Historia
La FNS fue fundada, oficialmente, el 1.º de mayo de 1925, en la Segunda Conferencia General de los trabajadores chinos. Sin embargo, fue duramente reprimida a partir de 1927, durante el gobierno del Kuomintang, establecido Chiang Kai-shek. Muchos sindicatos "amarillos" fueron establecidos en este periodo y muchos sindicalistas fueron ejecutados por sus actividades sindicales.

Con el advenimiento de  Mao Tse Tung in 1949, la FNS fue restablecida como la única organización nacional de los trabajadores. La ley Sindical fue una de las primeras en ser establecida (1950) con posterioridad al establecimiento de la República Popular China. Pero durante la Revolución Cultural la FNS fue, de nuevo, disuelta (1966).

Siguiendo la muerte de Mao (1976), la FNS volvió a funcionar, efectuando, en octubre de 1978, su primer congreso general desde 1957. En 2001 la Ley Sindical fue re-adecuada.

A partir de 2008 se ha implementado la legislación que fuerza a todas las empresas -incluyendo las de propietarios extranjeros- a establecer sindicatos pertenecientes a la FNS

Beneficios sindicales

De acuerdo al sitio web oficial de la FNS, la federación ofrece los siguientes beneficios a sus miembros:

 Un alto estatus político: los sindicatos actúan como puente entre el proletariado y el Partido Comunista.

 Garantías legales que los sindicatos cumplirán sus funciones "protectoras".

 Organización efectiva a todo nivel. Hay una organización coherente desde lo local a lo nacional.

 Altos niveles de asociación. No solo la gran mayoría de los trabajadores pertenece a los sindicatos sino que hay sindicatos en casi todas las empresas.

 Financiamiento adecuado. La ley establece que las empresas contribuyen el 2%  de lo que pagan en sueldos y salarios a fin de financiar el funcionamiento de los sindicatos.

Por último, cabe notar que la FNS ha promovido o ayudado a grupos de trabajadores a organizar sus propias empresas.

También a través de los sindicatos los trabajadores pueden participar tanto en el proceso legislativo como en la administración de sus empresas.

Se debe agregar que en China no hay un sistema estatal de seguridad social, por ejemplo, no hay un sistema estatal y universal de fondos de jubilación o un sistema médico gratuito al que lo necesita cuando lo necesita, como lo hay en países que practican el sistema de Estado del Bienestar. Esos beneficios se obtienen en China a través de la membresía sindical.  Lo mismo con seguros de desempleo, vacaciones por nacimientos, accidentes industriales, seguro de vida mínimo, etc. (en general, estos seguros siguen el modelo del estado de bienestar: tanto el trabajador como la empresa contribuyen a financiarlo. Los beneficiados (enfermos, desempleados, etc,) los reciben gratuitamente al momento de necesidad.

Lista de presidentes

Críticas a la FNS

De acuerdo a críticos, la FNS posee "un monopolio" en la organización de sindicatos, estando prohibida por ley la existencia de sindicatos u otras organizaciones similares que podrían competir con ella.

Lo anterior, junto a otros factores, ha llevado a acusaciones que la FNS es controlada por el gobierno y que, como tal, no sirve los intereses de los trabajadores. Así, por ejemplo, el Secretario General de la  Confederación Internacional de Organizaciones Sindicales Libres (CIOSL) afirma  "Los millones de trabajadores y trabajadoras responsables del milagro económico chino carecen incluso del derecho más básico a organizar sindicatos sin interferencia u opresión",

Similarmente, este alegado control de los trabajadores y sus organizaciones por el estado chino ha conducido a la sugerencia que grandes  empresas internacionales y otras utilizan ese país a fin de socavar los derechos sindicales y sociales en otros países (ver Dumping social y Deslocalización)

Relaciones internacionales

La FNS es miembro de la Federación Sindical Mundial.

Sin embargo, la CIOSL mantiene una posición que la FNS no es una organización libre e independiente de los trabajadores, a pesar de lo cual declara públicamente  "5: Que hay diferencias entre las visiones de los afiliados de CIOSL acerca de las relaciones con la FNS. Esas van desde el "no contacto" al "diálogo constructivo". La CIOSL, tomando en cuenta que la FNS no es una organización sindical independiente,  y que, por lo tanto, no se puede considerar como la voz auténtica de los trabajadores chinos, reafirma su petición a todos sus afiliados y uniones o federaciones Globales que tengan contacto con las autoridades chinas, incluyendo la FNS, a envolverse en un diálogo crítico con ellas. Esto incluye hacer presente la preocupación por las violaciones de derechos fundamentales tanto de los trabajadores como sindicales en todas esas reuniones o diálogos, especialmente los casos de arrestos de activistas de los derechos sindicales o de los trabajadores.

La FNS y el gobierno de la República Popular China son también parte de la OIT.

Referencias

Enlaces externos
 -Sitio oficial de la NFS - en chino o inglés
 The ILO (OIT) en China (en inglés)
 Diario de los Trabajadores (gongren ribao) Periódico oficial de la NFS (en chino)
 China.org (fuente de información diversa acerca de China (en Castellano)

Centrales sindicales
Economía de China
Política de China

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Mike is an unincorporated community in Chariton County, in the U.S. state of Missouri.

The community is on Missouri Route 5 approximately midway between Ketesville to the south and Marceline in adjacent Linn County to the north.

History
A post office called Mike was established in 1890, and remained in operation until 1906. The community most likely has the name of a resident.

References

Unincorporated communities in Chariton County, Missouri
Unincorporated communities in Missouri


text:
is a Japanese term used in modern martial arts as well as in tea ceremony, flower arranging, Go, shogi, academic tests and other similar activities to designate various grades, levels or degrees of proficiency or experience. In Mandarin Chinese, the same character  is pronounced jí, and the term is used for academic tests. In Korea, the term geup () is used (also transliterated as gup or kup). In Vietnamese martial arts, it is known as cấp (khớp).

History
The Tokyo Metropolitan Police Department started a ranking system using kyū to measure the police officers' ability in Kendo. Grades were from 8th to 1st.

In the 1890s, the Greater Japan Martial Virtue Society introduced the dan and kyū ranking system to various martial arts in Japan.

Martial arts usage

In modern Japanese martial arts, kyū-level practitioners hold the ranks below dan or black belt. The kyū ranking system varies from art to art and school to school. In some arts, all the kyū-level practitioners wear white belts while in others different coloured belts, tags or stripes are used; in kendo for example the belt system is not used. Although some aikido schools do use a coloured belt system the norm is for kyū grades to wear a white belt, and for dan grades to wear a black belt. Kyū-level practitioners are often called , "ones without dan, and are considered as initiates rather than students. When practitioners have reached the ranking of first degree black belt, they become . The holder of a black belt of any degree is a , "one with dan.

Academic tests usage
Martial arts' organizations are not the only ones who use such a system. Some academic and professional organizations also use kyū and dan as measures of a person's ability. For instance, the Japan Kanji Aptitude Test which tests a person's ability to correctly read, write, and use kanji, is graded using kyū.

List of kyū ranks
Kyū ranks progress using a descending order system, so 1st kyū is the highest. For example, the first kyū outranks the 2nd kyū. The Dan ranking system starts after 1st kyū. Essentially, the kyū is the number of steps before reaching mastery whereas the dan gives steps into mastery.

Pre-1st kyū and pre-2nd kyū are used in examinations of languages, because it is often hard to pass the examinations at 1st and 2nd kyū.

The lowest kyū is sometimes called "Mukyū" () which means "ungraded" in English. The lowest kyū depends on organizations. For instance, the United States Judo Federation has 12th kyū as the lowest grade for junior class, and 7th kyū as the lowest for adult class.

In Japan, the difficulty is classified into three categories as in the following list:

Coloured belts

In some styles, students wear white belts until they receive their first dan rank or black belt, while in others a range of colors are used for different kyū grades. The wearing of coloured belts is often associated with kyū ranks, particularly in modern martial arts such as karate and judo (where the practice originated). However, there is no standard association of belt colours with particular ranks and different schools and organizations assign colours independently; see Rank in Judo for examples of variation within an art. However, white is often the lowest ranked belt and brown is the highest kyū rank, and it is common to see the darker colors associated with the higher ranks, i.e., the closest to black belt.

The system of using different colored belts to mark rank is not universally accepted in the martial arts. Supporters of the belt colors point out their use as a simple visual key for experience, such as in matching opponents for sparring, allowing opponents to somewhat accurately judge each other's skill, and to split them for competitions. Those who oppose the use of coloured belts are also often concerned that students will worry too much about relative rank, and become arrogant with trivial promotions and differences, while supporters feel that by providing small signs of success and recognition, students are more confident, and their training is more structured, and that the ranking system encourages higher-ranked students to assist lower-ranked ones, and lower-ranked students to respect their seniors.

See also

 Dan (rank)
 Rank in Judo
 Go ranks and ratings
 Karate ranks

References

External links

Go ranks and ratings
Titles and rank in Japanese martial arts


text:
Malvern School District, also known as Malvern Special School District (MSSD), is a school district based in Malvern, Arkansas, United States. The district serves more than 2,100 students in childhood, elementary, and secondary education in kindergarten through grade 12.

Malvern School District encompasses  of land, in Hot Spring, Cleveland, and Dallas counties.

Within Hot Spring County it serves Malvern, Perla, almost all of Rockport, and a portion of Midway. Within Dallas County it serves Carthage.

History
In May 2004, the former Carthage School District was consolidated with the Malvern School District.

Schools
Elementary education:
 Malvern Elementary School, serving kindergarten through grade 4.
 Wilson Intermediate School, serving grades 5 and 6.

Secondary education:
 Malvern Middle School, serving grades 7 and 8.
 Malvern High School, serving grades 9 through 12.

References

Further reading
Maps of the Malvern district:
  (Download)
  (Download)

External links

Education in Cleveland County, Arkansas
Education in Dallas County, Arkansas
Education in Hot Spring County, Arkansas
School districts in Arkansas
Malvern, Arkansas


text:
Die Tour der australischen Frauen-Cricket-Nationalmannschaft nach Indien in der Saison 2022/23 fand vom 9. bis zum 20. Dezember 2022 statt. Die internationale Cricket-Tour war Bestandteil der Internationalen Cricket-Saison 2022/23 und umfasste fünf WTwenty20s. Australien gewann die Serie 4–1.

Vorgeschichte
Für beide Mannschaften war es die erste Tour der Saison. Das letzte Aufeinandertreffen der beiden Mannschaften bei einer Tour fand in der Saison 2021/22 in Australien statt.

Stadion

Das folgende Stadion wurde für die Austragung der Tour ausgewählt.

Kaderlisten
Australien benannte seinen Kader am 21. November 2022. Pakistan benannte seine Kader am 2. Dezember 2022.

Women's Twenty20 Internationals

Erstes WTwenty20 in Navi Mumbai

Australien gewann den Münzwurf und entschied sich als Feldmannschaft zu beginnen. Für Indien bildeten Shafali Verma und Smriti Mandhana eine erste Partnerschaft. Verma schied nach 21 Runs aus und wurde durch Harmanpreet Kaur ersetzt. Daraufhin verlor Mandhana ihr Wicket nach 28 Runs und wurde gefolgt durch Devika Vaidya. Nachdem Kaur nach 21 Runs ausschied konnte Richa Ghosh 36 Runs erzielen, bevor Vaidya zusammen mit Deepti Sharma das Innings ungeschlagen beendete. Sharma erzielte dabei 36* Runs und Vaidya 25* Runs. Beste australische Bowlerin war Ellyse Perry mit 2 Wickets für 10 Runs. Für Australien bildeten die Eröffnungs-Batterinnen Beth Mooney und Alyssa Healy eine Partnerschaft. Healy schied nach 37 Runs aus und Mooney konnte dann zusammen mit Tahlia McGrath die Vorgabe im vorletzten Over einholen. Mooney erzielte dabei ein Fifty über 89* Runs und McGrath 40* Runs. Das indische Wicket erzielte dabei Devika Vaidya. Als Spielerin des Spiels wurde Beth Mooney ausgezeichnet.

Zweites WTwenty20 in Navi Mumbai

Indien gewann den Münzwurf und entschied sich als Feldmannschaft zu beginnen. Für Australien begannen die Eröffnungs-Batterinnen Alyssa Healy und Beth Mooney mit einer Partnerschaft. Healy schied nach 25 Runs aus und wurde durch Tahlia McGrath ersetzt. Mooney und McGrath beendeten dann das Innings ungeschlagen, wobei Mooney ein Fifty über 82 Runs und McGrath über 70 Runs erzielte. Das indische Wicket erzielte Deepti Sharma. Für Indien bildeten Smriti Mandhana und Shafali Verma eine erste Partnerschaft. Verma schied nach 34 Runs aus und wurde durch Harmanpreet Kaur ersetzt, die 21 Runs erzielte. Kurz darauf schied nach Mandhana nach einem Fifty über 79 Runs aus. Daraufhin bildeten Richa Ghosh und Devika Vaidya eine Partnerschaft und beendeten das Innings ungeschlagen und erzielten damit die gleiche Run-Zahl wie die Australierinnen. Ghosh erzielte dabei 26* und Vaidya 11* Runs. Beste australische Bowlerin war Heather Graham mit 3 Wickets für 22 Runs. Im Super Over konnte Indien 20 Runs erzielen, während Australien nur 16 gelangen. Als Spielerin des Spiels wurde Smriti Mandhana ausgezeichnet.

Drittes WTwenty20 in Mumbai

Indien gewann den Münzwurf und entschied sich als Feldmannschaft zu beginnen. Für Australien bildete die Eröffnungs-Batterin Beth Mooney zusammen mit der vierten Schlagfrau Ellyse Perry eine Partnerschaft. Mooney schied nach 30 runs aus und an der Seite von Perry etablierte sich Grace Harris. Perry verlor nach einem Fifty über 75 Runs ihr Wicket und Harris schied nach 41 Runs aus. Die verbliebenen Batterinnen konnten die Vorgabe auf 173 Runs erhöhen. Vier indische Bowlerinnen erzielten jeweils zwei Wickets: Devika Vaidya (für 22 Runs), Renuka Singh (für 24 Runs), Anjali Sarvani (für 34 Runs) und Deepti Sharma (für 40 Runs). Für Indien bildete die Eröffnungs-Batterin Shafali Verma zusammen mit der dritten Schlagfrau Jemimah Rodrigues eine Partnerschaft. Rodrigues schied nach 16 Runs aus und wurde gefolgt durch Harmanpreet Kaur. Nachdem Verma nach einem Fifty über 52 Runs ihr Wicket verlor fand Kaur mit Deepti Sharma eine weitere Partnerin. Kaur verlor nach 37 Runs ihr Wicket, während Sharma ungeschlagen das innings nach 25* Runs beendete, was jedoch nicht ausreichte, um die Vorgabe einzuholen. Beste australische Bowlerinnen waren Darcie Brown mit 2 Wickets für 19 Runs und Ashleigh Gardner mit 2 Wickets für 21 Runs. Als Spielerin des Spiels wurde Ellyse Perry ausgezeichnet.

Viertes WTwenty20 in Mumbai

Indien gewann den Münzwurf und entschied sich als Feldmannschaft zu beginnen. Für Australien bildete Eröffnungs-Batterin Alyssa Healy zusammen mit der vierten Schlagfrau Ashleigh Gardner eine Partnerschaft. Healy musste nach 30 Runs verletzt ausscheiden und wurde durch Ellyse Perry ersetzt. Nachdem Gardner nach 42 Runs ausschied folgte ihr Grace Harris, die zusammen mit Perry das Innings ungeschlagen beendete. Perry erreichte dabei ein Fifty über 72* Runs, Harris 27* Runs. Beste indische Bowlerin war Deepti Sharma mit 2 Wickets für 35 Runs. Für Indien bildeten die Eröffnungs-Batterinnen Smriti Mandhana und Shafali Verma eine erste Partnerschaft. Mandhana schied nach 16 und Verma nach 20 Runs aus. Ihnen folgte eine Partnerschaft zwischen Harmanpreet Kaur und Devika Vaidya. Kaur erreichte 46 Runs und wurde gefolgt von Richa Ghosh. Vaidya schied daraufhin nach 32 Runs aus und neben Ghosh konnte Deepti Sharma das Innings ungeschlagen beenden. Ghish erzielte dabei 40* Runs und Sharma 12* Runs, was jedoch nicht zum einholen der Vorgabe ausreichte. Beste australische Bowlerinnen waren Ashleigh Gardner mit 2 Wickets für 20 Runs und Alana King mit 2 Wickets für 23 Runs. Als Spielerin des Spiels wurde Ashleigh Gardner ausgezeichnet.

Fünftes WTwenty20 in Mumbai

Indien gewann den Münzwurf und entschied sich als Feldmannschaft zu beginnen. Für Australien bildeten die Eröffnungs-Batterin Phoebe Litchfield und die dritte Schlagfrau Tahlia McGrath eine Partnerschaft. Litchfield schied nach 11 Runs aus und wurde durch Ellyse Perry ersetzt. McGrath erreichte dann 26 und Perry 18 Runs, bevor Ashleigh Gardner und Grace Harris eine Partnerschaft bildeten und zusammen 129* Runs erzielten. Am Ende des Innings hatte Gardner ein Fifty über 66* Runs und Harris über 64* Runs erreicht. Die vier indischen Wickets wurden durch vier verschiedene Bowlerinnen erzielt. Für Indien konnten Shafali Verma und Harleen Deol eine erste Partnerschaft bilden. Verma schied nach 13 Runs aus und Deol nach 24 Runs. Nachdem Harmanpreet Kaur 12 und Richa Ghosh 10 Runs erzielten konnte sich Deepti Sharma etablieren. An ihrer Seite erreichte Devika Vaidya 11 Runs, bevor Sharma das letzte Wicket mit dem letzten Ball nach einem Fifty über 53 Runs verlor. Beste australische Bowlerin war Heather Graham mit 4 Wickets für 8 Runs, die unter anderem ein Hattrick erzielte. Als Spielerin des Spiels wurde Ashleigh Gardner ausgezeichnet.

Auszeichnungen

Player of the Series
Als Player of the Series wurden der folgende Spieler ausgezeichnet.

Player of the Match
Als Player of the Match wurden die folgenden Spielerinnen ausgezeichnet.

Weblinks
 Tour auf Cricinfo

Einzelnachweise

Internationale Cricket-Saison 2022/23
Cricket-Wettbewerb in Indien
Sportveranstaltung in Mumbai


text:
Balongsari is een bestuurslaag in het regentschap Mojokerto van de provincie Oost-Java, Indonesië. Balongsari telt 2421 inwoners (volkstelling 2010).

Plaats in Oost-Java


text:
Biografia
Sefer Ali-Bey era il figlio minore del principe di Abcasia, Kelesh Ahmed-Bey Shervashidze. Dopo che suo fratello maggiore, Aslan-Bey ebbe ucciso suo padre per prendere possesso del trono di Abcasia, Sefer Ali-Bey venne costretto a trovari rifugio del vicino principato di Mingrelia, ponendosi sotto la protezione della locale casata regnante. Con l'aiuto della nobiltà mingreliana, Sefer Ali-Bey tentò senza successo di usurpare il trono al fratello.

Fu lui a richiedere l'intervento dell'Impero russo in suo favore per riportarlo sul trono grazie ad una petizione mossa allo zar Alessandro I datata 12 agosto 1808, proponendo in cambio di sottomettere l'Abcasia al governo russo come protettorato, pur mantenendone l'indipendenza. Dopo le decisive vittorie russe nella Seconda guerra russo-turca, le truppe zariste furono in grado di espellere tutti i turchi della regione e con loro anche Aslan-Bey, ponendo sul trono Sefer Ali-Bey e riconoscendolo come sovrano dell'Abcasia il 17 febbraio 1810. Come segno di riconoscenza verso i nuovi protettori, Sefer Ali-Bey decise di convertirsi alla religione ortodossa assumendo il nome di Giorgio il giorno della sua incoronazione, il 10 giugno 1810.

Proseguì gli ultimi anni della sua vita come colonnello al servizio dell'esercito imperiale russo e morì nel 1821 assassinato dal fratello Hassan Bey, che comunque non riuscì a succedergli dovendo cedere il passo al figlio primogenito del defunto, Dmitry.

Onorificenze

Matrimonio e figli
Sefer Ali-Bey Shervashidze sposò la principessa Thamar (1790-1º marzo 1818), figlia secondogenita di Katsia II Dadiani, duca dei duchi di Mingrelia, dalla quale ebbe i seguenti figli:
 Dimitri [Umar Bey], principe di Abcasia.
 Mikhail [Hamid Bey], principe di Abcasia.
 Konstantin (1811-1866), sposò la principessa Natalia d'Enloy de la Garde.
 Alexander.
 Maria, sposò il principe Eristov.
 Elisaveta, sposò il principe Dadiani di Mingrelia.
 Rusudan, sposò il principe Marshania di Tselebi.
 Ekaterina, sposò il principe Marshania di Tselebi.
 Anna, sposò il principe Tsulukidze.
 Nina, sposò il principe Gurieli.

Collegamenti esterni

Sefer Ali-Bey
Sefer Ali-Bey


text:
Jerzy Bohdan Rychliński (ur. 20 marca 1892 w Warszawie, zm. 22 marca 1974 w Warszawie) – polski prozaik marynista, tłumacz literatury anglosaskiej i rosyjskiej, sędzia Sądu Najwyższego. Prekursor polskiej marynistyki w kraju, jeden z pierwszych polskich twórców tego nurtu, jacy pojawili się w Polsce w dwudziestoleciu międzywojennym.

Życiorys
W 1916 ukończył studia na Wydziale Prawnym Uniwersytetu Moskiewskiego, został następnie wcielony do Szkoły Chorążych Admiralicji w Oranienbaumie, a po jej ukończeniu, jako oficer marynarki rosyjskiej, skierowany na Bałtyk. W 1917, kontuzjowany w bitwie morskiej z Niemcami, dostał się do niewoli. Zwolniony został w 1918.

27 stycznia 1919 został przyjęty do Wojska Polskiego z byłej armii rosyjskiej z zatwierdzeniem posiadanego stopnia podporucznika. Z dniem 18 stycznia tego roku otrzymał przydział do Dowództwa Wojsk Lotniczych. Następnie został odkomenderowany do Oddziału IV Sztabu Generalnego, a 6 lutego 1919 przeniesiony do Sekcji Marynarki Wojennej Ministerstwa Spraw Wojskowych w Warszawie. 30 stycznia 1921 został zatwierdzony z dniem 1 kwietnia 1920 w stopniu porucznika w korpusie rzeczno-brzegowym. W styczniu 1922 został przeniesiony do rezerwy na podstawie wniosku reklamacyjnego. 8 stycznia 1924 został zweryfikowany w stopniu porucznika rezerwy marynarki ze starszeństwem z 1 czerwca 1919 i 3. lokatą w korpusie rzeczno-brzegowym.

W 1927 zdał egzamin sędziowski i od tego czasu pracował w Biurze Orzecznictwa Sądu Najwyższego w Warszawie. Współredagował w tym czasie "Zbiór orzeczeń Sądu Najwyższego". W 1939 został mianowany sędzią apelacyjnym, a przed samym wybuchem wojny wyznaczony do pełnienia funkcji sędziego Sądu Najwyższego. Okres II wojny światowej spędził w Warszawie. Od 1945 był urzędnikiem w Ministerstwie Sprawiedliwości, potem sędzią Sądu Najwyższego, a do 1948 urzędnikiem w Ministerstwie Kultury i Sztuki.

Zwiedził wiele krajów, m.in. Niemcy, Szwajcarię, Austrię, Węgry, Włochy, Danię, Francję, odbył podróż do Ameryki Południowej, krótko przebywał w Nowym Jorku.

Pochowany na cmentarzu Powązkowskim (kwatera 175, rząd 2, numer grobowca 20).

Opis twórczości
Zadebiutował w 1918 hymnem Orły do lotu. Początkowo podejmował tematykę z pogranicza magii, symboliki, sensacji (Czarna Feluka, także Mafia Wielkiego Fina). Szybko jednak przeszedł do powieści historycznej o tematyce morskiej. Zajmował się zwłaszcza dziejami floty polskiej w XVII wieku. Obok Krzysztofa Arciszewskiego zafascynował go Szkot w służbie Zygmunta III – James Murray zwany Morą, jeden z współtwórców polskiej floty, budowniczy floty wojennej (servitor–architectus navalis). Poświęcił mu cztery powieści: Galeon kapitana Mory, Fama kapitana Mory, Madonna ze złota, Latający Szkot. W większości powojennych powieści Rychlińskiego pojawia się także postać Smętka (główny bohater Kulawego bosmana), ujęta – inaczej niż u Stefana Żeromskiego i Melchiora Wańkowicza – nie jako zły i germański, ale kaszubski "dobry diabeł", świadomy tajemnych kunsztów i sztuki żeglarskiej, prowadzący wybitne jednostki do wielkich celów. Do czasów Mieszka cofnął się Rychliński w powieści Szczęście z morskimi oczyma, kontynuowanej przez Sagę o jarlu i Piastównach.

W 1958 otrzymał nagrodę im. M. Zaruskiego za Galeon Kapitana Mory, a w 1964 nagrodę literacką II stopnia Ministra Obrony Narodowej za całokształt twórczości. Tłumaczył z języka angielskiego (m.in. Londona, Conrada, Galsworthy'ego, Coopera, Krishnamurtiego) i rosyjskiego (Nowikowa-Priboja). Dużą zasługą Rychlińskiego był współudział w tworzeniu polskiego słownictwa morskiego, szczególnie przez liczne spolszczenia książek o tematyce marynistycznej.

Publikacje

Twórczość własna
 Orły do lotu na głos i orkiestrę, hymn, słowa J.B. Rychliński, muzyka Emil Młynarski (W. Grosse, Moskwa, ok. 1915)
 Latający Holender, tom poezji (Księgarnia Św. Wojciecha, 1920)
 Mah-Jong, zbiór nowel (Gebethner i Wolff, 1925)
 Błękitny szpieg, powieść (Wydaw. Bibljoteki Dzieł Wyborowych, 1926)
 Róża korsarska, powieść (Wydaw. Polskie, 1929)
 Był bój pod Oliwą (A.D. 1627), powieść historyczna (Nasza Księgarnia, 1935)
 Przygody Krzysztofa Arciszewskiego, powieść historyczna (Książnica-Atlas, 1935)
 Skarbiec Bałtyku. Opowieść historyczna (Księgarnia Św. Wojciecha 1937)
 Żagle na oceanie. Na podstawie dziennika jachtu "Orfeusz" (Biblioteka "Ruń" 1938)
 Słowo o admirale Arciszewskim (Liga Morska. Zarząd Główny 1947)
 Czarna Feluka, powieść korsarska (Wydaw. Żagiel, 1948)
 Kulawy bosman, powieść dla młodzieży (Spółdz. Wydawn. Wiedza, 1948)
 Szlak rybiej kości. Gawędy syberyjskie (Czytelnik, 1954)
 Galeon kapitana Mory, powieść, t. 1 opowieści o kapitanie Morze (Wydaw. MON, 1956)
 Mafia Wielkiego Fina, powieść (Pax, 1958)
 Fama kapitana Mory, powieść, t. 2 opowieści o kapitanie Morze (Wydaw. MON, 1960)
 Szczęście z morskimi oczyma, powieść (Wyd. Czytelnik, 1962)
 Madonna ze złota, powieść, t. 3 opowieści o kapitanie Morze (Wydaw. MON, 1963)
 Latający Szkot, powieść, t. 4 opowieści o kapitanie Morze (Wydaw. MON, 1967)
 Admirał, czart i Cyganka, powieść (Wydaw. MON, 1973)
 W szczerbach zwierciadła, zbiór opowiadań, wybór i wstęp Bohdana Kubickiego (Wydaw. Morskie, 1973)
 Saga o jarlu i Piastównach, powieść (Wydaw. Poznańskie, 1974 razem ze Szczęściem z morskimi oczyma)

Przekłady
(pierwsze wydania)
 Reginald Campbell, W dolinie tygrysa. Powieść, Wł. Michalak i S-ka, Warszawa 1938
 Joseph Conrad, Korsarz, Wydaw. Wacław Czarski, Warszawa 1925
 Joseph Conrad, Oczekiwanie, PIW, Warszawa 1960 [tyt.oryg. Suspense]
 Joseph Conrad, Tajfun, Towarzystwo Księg. Pol., Warszawa 1925
 Joseph Conrad, Ukryty sojusznik, Polski Dom Wydawniczy, Rzym 1946
 James Fenimore Cooper, Pilot, Wydaw. Polskie (R. Wegner), Poznań [ok. 1935]
 C.S. Forester, Z podniesioną banderą, Trzaska, Evert i Michalski, Warszawa 1948 [jako R. Sternica]
 John Galsworthy, Saga rodu Forsytów. T. 2, Babie lato jednego z Forsytów ; W matni, Wydaw. Rój, Warszawa 1930
 Aleksandr Gonczarow, Nasz korespondent, Wydaw. MON 1954
 Bret Harte, Więźniowie kanjonu, Wydaw. Rój, Warszawa 1937
 Marianna Jachontowa, Okręty wychodzą na morze, Wydaw. MON, Warszawa 1952
 Charles Johnson, Historia najsłynniejszych piratów, ich zbrodnicze wyczyny i rabunki, Czytelnik, Warszawa 1968
 Jarosław Josseliani, Z pamiętnika marynarza okrętu podwodnego, Wydaw. MON, Warszawa 1954
 Eugeniusz Junga, Śladami marynarzy, Wydaw. MON, Warszawa 1953
 Jiddu Krishnamurti, Droga, Wydaw. F. Hoesick, Warszawa 1930
 Jiddu Krishnamurti, Jezioro mądrości, Wydaw. F. Hoesick, Warszawa 1929
 Jiddu Krishnamurti, Życie wyzwolone, Wydaw. F. Hoesick, Warszawa 1929
 Gieorgij Kublicki, Kolumbowie Antarktyki, Książka i Wiedza, Warszawa 1949
 Rom Landau, Paderewski. Wydaw. J. Przeworski, Warszawa 1935
 Jack London, Opowieści mórz południowych, Towarzystwo Wydaw. "Ignis", Warszawa 1923
 Jack London, Przygody w zatoce San Francisco, Wydawnictwo E. Wende i S-ka, Warszawa 1925
 Jack London, Syn słońca, Drukarnia Bankowa, Warszawa 1925
 Jack London, Wilk morski, "Ignis", Warszawa 1922
 Jack London, Żegluga na jachcie "Snark", Wydaw. E. Kuthana 1949
 Frederic Albert Mitchell-Hedges, Polowanie na potwory morskie, Wydaw. Polskie, Poznań 1927
 Nikołaj Nikitin, Północna Aurora, Wydaw. MON, Warszawa 1953
 Aleksiej Nowikow-Priboj, Kapitan pierwszej rangi, Książka i Wiedza, Warszawa 1952
 Aleksiej Nowikow-Priboj, Opowiadania o morzu, Wydaw. MON Warszawa 1954
 Örian Olsen, Podbój ziemi. Dzieje odkryć i podróży od najdawniejszych czasów do ostatnich, Księg. Wł. Michalak i S-ka, Warszawa 1939
 Emmuska Orczy, Marivosa / Baronowa Orczy, Biblioteka Tygodnika Ilustrowanego, Warszawa 1933
 Leonid Płatow, Archipelag znikających wysp, Nasza Księgarnia Warszawa 1950
 Arthur van Schendel, Fregata Johanna Maria, Czytelnik, Warszawa 1959
 Konstantin Staniukowicz, Nowele morskie, Wydaw. MON, Warszawa 1956
 Merlin Moore Taylor, Wśród ludożerców, Wydaw. Polskie, Poznań 1930
 Witalij Treniew, Marynarze z "Księżniczki Anny", Wydaw. MON, Warszawa 1957
 Nikołaj Trublaini, Szkuner "Kolumb", Wydaw. MON, Warszawa 1953

Zobacz też
 Marynistyka
 Powieść marynistyczna

Przypisy

Bibliografia

Pochowani na cmentarzu Powązkowskim w Warszawie
Polscy pisarze współcześni
Polscy prozaicy XX wieku
Pisarze maryniści
Polscy oficerowie rosyjskiej marynarki wojennej
Polscy twórcy literatury dziecięcej i młodzieżowej
Polscy tłumacze literatury angielskojęzycznej
Polscy tłumacze literatury rosyjskojęzycznej
Porucznicy marynarki II Rzeczypospolitej
Sędziowie Sądu Najwyższego II Rzeczypospolitej
Odznaczeni Krzyżem Komandorskim Orderu Odrodzenia Polski (Polska Ludowa)
Odznaczeni Krzyżem Oficerskim Orderu Odrodzenia Polski (Polska Ludowa)
Urodzeni w 1892
Zmarli w 1974
Urzędnicy Ministerstwa Sprawiedliwości (Polska Ludowa)
Sędziowie Sądu Najwyższego (Polska Ludowa)
Ludzie urodzeni w Warszawie
Absolwenci Moskiewskiego Uniwersytetu Państwowego im. M.W. Łomonosowa


text:
John Tierradentro (Cali, Colombia, 15 de agosto de 1973) es un exfutbolista colombiano que jugaba como defensa y estuvo en clubes de Colombia, Perú y Bolivia.

Selección nacional
Fue seleccionado juvenil en la Copa Mundial sub-20 de 1993 que se jugó en Australia.

Clubes

Palmarés

Campeonatos nacionales

Enlaces externos
 Ficha en BDFA
 Estadísticas FIFA

Personas de Cali
Futbolistas de Colombia
Futbolistas del América de Cali
Futbolistas del Deportes Quindío
Futbolistas del Sport Boys Association
Futbolistas del Deportivo Pasto

Futbolistas del Independiente Santa Fe
Futbolistas del Club Deportivo Jorge Wilstermann
Entrenadores del Club Universitario de Deportes (femenino)


text:
Krottendorf-Gaisfeld ist eine Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) im Gerichtsbezirk bzw. Bezirk Voitsberg in der Steiermark.

Geografie

Geografische Lage
Die Gemeinde befindet sich westlich von Graz. Die Orte Krottendorf und Gaisfeld liegen an der Kainach in einer Höhe von rund 360 Meter über dem Meer. Die Kainach bildet auch die Grenze im Nordwesten. Nach Nordosten steigt das Gemeindegebiet auf 450 Meter an. Das südwestliche Gebiet umfasst den 804 Meter hohen Wartenstein Die Grenze im Westen bildet die Teigitsch. Die Gemeinde hat eine Fläche von 17 Quadratkilometer. Davon sind 48 Prozent bewaldet, 38 Prozent werden landwirtschaftlich genutzt, fünf Prozent sind Gärten und ein Prozent Weingärten.

Gemeindegliederung
Katastralgemeinden sind:
 63307 Gaisfeld (278 ha)
 63309 Gasselberg (189 ha)
 63335 Krottendorf (1238 ha)
Zählsprengel sind Krottendorf-Dorf (000) und Krottendorf-Gaisfeld-Umgebung (001).

Das Gemeindegebiet umfasst folgende fünf Ortschaften (in Klammern Einwohnerzahl Stand ):
 Gaisfeld ()
 Gasselberg ()
 Kleingaisfeld ()
 Krottendorf bei Ligist ()
 Muggauberg ()

Eingemeindungen
Im Jahr 1948 wurden die Gemeinden Gasselberg und Gaisfeld vereint, 1954 kam Krottendorf dazu und 1969 Teile von Muggauberg.

Die Gemeinde war von der Steiermärkischen Gemeindestrukturreform nicht betroffen.

Nachbargemeinden

Geschichte
Obwohl noch keine regulären Grabungen stattgefunden haben, weiß man aus Funden, dass auf dem Wartenstein eine kupferzeitliche Höhensiedlung existierte. Bei Nachuntersuchungen von Wegböschungen fand man Pfeilspitzen und Reibplatten.

Auf eine Besiedlung in der Römerzeit weist der Flurname Lebar hin, altbairisch ist der Name Kainach (konige Ache, Faulbach). Die erste urkundliche Erwähnung stammt aus dem Jahr 1234, wo Chrotindorf (Krottendorf) und Gevsvelt (Gaisfeld) erwähnt werden. Spätere Schreibweisen für Gaisfeld sind auch Geysvelde, Gavsvelde recte und Gavsveld. Ein erster Hinweis auf Weinbau stammt aus dem Jahr 1311, wo Weinzehente aus Mukawe (Muggauberg) dokumentiert sind. Der Weinbau hat eine lange Tradition, noch im 19. Jahrhundert war beinahe ein Viertel der Flächen am Gasselberg mit Reben bepflanzt.

Bevölkerungsentwicklung

Kultur und Sehenswürdigkeiten

Wirtschaft und Infrastruktur

Wirtschaftssektoren
Obwohl die Anzahl der landwirtschaftlichen Betriebe von 2000 bis 2010 von 134 auf 114 abnahm, stieg die Anzahl der darin Beschäftigten. Im Produktionssektor arbeitete etwas mehr als die Hälfte der Erwerbstätigen in der Bauwirtschaft, der Rest im Bereich Warenherstellung. Die größten Arbeitgeber im Dienstleistungssektor waren die Bereiche soziale und öffentliche Dienste (138) und der Handel (74 Mitarbeiter).

1) Betriebe mit Fläche in den Jahren 2010 und 1999

Politik

Gemeinderat
Bei der Gemeinderatswahl werden 15 Mandatare gewählt, im Jahr 2020 erhielten:

Bürgermeister
Bürgermeister ist Johann Feichter und seine Stellvertreterin ist Hildegard Guggi, beide ÖVP.

Wappen und Flagge
Die Blasonierung des Wappens der Gemeinde Krottendorf-Gaisfeld lautet:
"In Grün ein silberner Balken von fünf sich berührenden Getreideähren."
Die Wappenfarbe Grün entstammt dem Wappen eines ehemaligen Landesfürsten, welcher Besitzer des größten Teiles des Gemeindegebietes von Krottendorf-Gaisfeld war. Das Wort "Feld" im Gemeindenamen, trug zur Wahl der Wappenfigur, den Getreideähren bei. Zudem leitet sich der Name Gaisfeld von Gau her, was ursprünglich das in Sondernutzung genommene Ackerfeld bedeutet. Die Ähren wurden vereinfacht in Form eines Balkens wiedergegeben, das Metall im Wappenschild wird durch das Silber der Ähren ausgedrückt.

Die Gemeindeflagge ist einfarbig weiß mit dem Wappen.

Historische Landkarten

Weblinks

 www.krottendorf-gaisfeld.at Offizielle Seite der Gemeinde

Einzelnachweise

Weinbaugemeinde in der Steiermark
Koralpe
Weststeirisches Riedelland
Kainach (Mur)


text:
Lenodora vittata is a moth of the family Lasiocampidae first described by Francis Walker in 1855. It is found in India and Sri Lanka.

Biology
The caterpillar is a pest of rice. Brachymeria species are known parasitoids of the moth.

References

Further reading
 Botanical pesticides – a major alternative to chemical pesticides: A review

Moths of Asia
Moths described in 1855


text:
Der Berger Blanc Suisse (Weisser Schweizer Schäferhund) ist eine von der FCI  anerkannte Hunderasse (FCI-Gruppe 1, Sektion 1, Standard Nr. 347).

Herkunft und Geschichtliches

Schäferhunde als Gebrauchshunde der Schäfer
Den Ursprung aller Schäferhund-Rassen bildeten die Arbeitshunde der Schäfer. Diese Hunde hatten oft die Farbe Weiß, damit man sie in der Dunkelheit vom Raubwild unterscheiden konnte. Schäfer benötigen einen witterungsbeständigen, zuverlässig arbeitenden und belastbaren Hund. Durch die Selektion auf solche Merkmale entwickelten sich im Laufe der Zeit recht einheitlich veranlagte, gelehrige Herdengebrauchshunde.

Vorgeschichte: Weiße Deutsche Schäferhunde
In den 1880er Jahren besaß Baron von Knigge den weißen Schäferhund Greif, der von dem Züchter Friedrich Sparwasser gekauft und mit der wolfsgrauen Hündin Lotte verpaart wurde. Aus dieser Verbindung stammte die Hündin Lene, die mit Kastor verpaart wurde, woraus dann am 1. Januar 1895 der Rüde Hektor Linksrhein fiel. Dieser Rüde wurde 1899 unter dem Namen Horand von Grafrath mit der Nummer SZ1 in das Zuchtbuch des Vereins für Deutsche Schäferhunde eingetragen. Horand und dessen Wurfbruder Luchs Sparwasser wurden nun bevorzugt als Deckrüden eingesetzt, wobei unter ihren Nachkommen weiße Welpen auftraten, die ebenfalls in das Zuchtbuch eingetragen wurden. Bekannte Vertreter waren u. a. Berno von der Seewiese und Hektor von Schwaben.

Im Jahre 1933 wurde die Farbe Weiß aus dem Rassestandard des Deutschen Schäferhundes gestrichen. Grund war, dass man ihm alle Erbdefekte bei der Zucht anlastete, wie HD, ED, Blindheit und Taubheit, Unfruchtbarkeit und allgemeine Lebensuntüchtigkeit; auch Stephanitz unterstützte in seinen letzten Lebensjahren diese Meinung. Weiße Schäferhunde wurden innerhalb der FCI als nicht mehr standardkonform angesehen und dadurch in Europa selten. Einige weiße Schäferhunde wurden jedoch in die USA und nach Kanada exportiert und schufen dort eine Zuchtbasis, der letztendlich auch die heutige Population in Europa zu verdanken ist. Die Popularität der "neuen" Rasse nahm in den Vereinigten Staaten und in Kanada rasant zu. Die großen Zuchtvereine American Kennel Club (AKC) und Canadian Kennel Club (CKC) erkannten diese jedoch nicht als eigene Rasse an. Sie wurden dort White German Shepherd (Weißer Deutscher Schäferhund) genannt. 1968 strich der "Shepherd Dog Club of America" weiß ebenfalls aus dem Standard, und der American Kennel Club verweigerte danach die Aufnahme weißer Welpen in das Zuchtbuch. Weiß galt von da an auch in den USA für den Deutschen Schäferhund als Fehlfarbe, und weiße Welpen sollten sofort nach der Geburt getötet werden. Eine Ausnahme bildete der Canadian Kennel Club, der die weiße Farbe weiterhin als zulässig für den Deutschen Schäferhund anerkannte. Züchter der weißen Variante in den USA bildeten in der Folge unterschiedliche Zuchtclubs.

Weiße Schäferhunde: Die Entstehung einer neuen Rasse
In den 1970er Jahren kam der weiße Schäferhund nach Europa zurück, und zwar zunächst in die Schweiz. Agatha Burch brachte ihren 1966 geborenen Rüden Lobo aus den USA in die Schweiz mit. Dieser Rüde kann als Stammvater der Rasse in der Schweiz angesehen werden. Aus Verbindungen mit diesem in der Schweiz registrierten Rüden sowie weiteren Importhunden aus den USA und Kanada wurden die weißen Schäferhunde allmählich über ganz Europa verbreitet und unter sich weitergezüchtet. Die Hunde wurden seit Juni 1991 in der Schweiz als neue Rasse im Anhang des Schweizerischen Hundestammbuches (SHSB) geführt.

Internationale Anerkennung
Die Population der weißen Schäferhunde besonders in Deutschland, der Schweiz, in Holland, Frankreich, Österreich und Schweden stieg nach 1991 stark an, und es wurde ein Versuch der Anerkennung als eigene Rasse durch die FCI gestartet. Aufgrund der Opposition des Vereins für Deutsche Schäferhunde, der im weißen Schäferhund eine Fehlfarbe seiner eigenen Rasse sah, verzögerte sich die Anerkennung allerdings.

Im Jahr 2001 erklärte sich die Schweizerische Kynologische Gesellschaft (SKG) dazu bereit, den für die internationale Anerkennung notwendigen Antrag an die FCI zu stellen. Dass die Schweiz das erste Land war, das acht voneinander unabhängige Linien nachweisen konnte, führte auch dazu, dass die Schweiz im Standard als Ursprungsland des Weissen Schäferhundes eingetragen ist und der Name mit  festgesetzt wurde. Die vorläufige internationale Anerkennung durch die FCI erfolgte auf den 1. Januar 2003, die endgültige Anerkennung am 4. Juli 2011.

Beschreibung
Der Weisse Schweizer Schäferhund ist mittelgroß, leicht gestreckt, gut bemuskelt, die Knochen trocken und das Gesamtgefüge fest. Die Widerristhöhe beträgt beim Rüden 58–66 cm, bei Hündinnen 53–61 cm. Der Kopf muss dem Körper angepasst und keilförmig sein, das Scherengebiss vollständig mit 42 Zähnen, die Stehohren gut angesetzt und von mittlerer Größe. Die Oberlinie verläuft vom Halsansatz über den hohen Widerrist und den geraden Rücken bis zur leicht abfallenden Kruppe. Der Rücken ist mäßig lang, fest, kräftig und gut bemuskelt. Sowohl Vor- als auch Hinterhand müssen gut bemuskelt und ausreichend gewinkelt sein, um ein raumgreifendes Gangwerk zu ermöglichen. Das Deckhaar kann stock- oder langstockhaarig sein, wobei ausreichend Unterwolle vorhanden sein muss.

Er muss vom Wesen her ausgeglichen, nervenfest, selbstsicher, unbefangen und gutartig sein. Aggressivität ist ebenso abzulehnen wie Ängstlichkeit. Weiße Schäferhunde sind intelligent und lernwillig und daher für nahezu alle Hundesportarten geeignet. Sie sind problemlos, was die tägliche Pflege betrifft, aber anspruchsvoll im Hinblick auf die notwendige artgerechte Haltung und Beschäftigung, die ihnen geboten werden muss.

Verwendung
Weisse Schweizer Schäferhunde sind laut FCI-Rassestandard Hütehunde und Treibhunde. Des Weiteren finden sie auch Verwendung als Wach-, Arbeits-, Schutz- und Gebrauchshund sowie als Rettungs-, Blindenführ- und Therapiehund.

Rasseabgrenzung
Bei der Zucht von Deutschen Schäferhunden werden immer wieder weiße Welpen geworfen. Nach den Regeln der FCI dürfen Weisse Schweizer Schäferhunde weder mit solchen weißen Deutschen Schäferhunden gekreuzt werden noch dürfen weiße Deutsche Schäferhunde in der Zucht der Weissen Schweizer Schäferhunde verwendet werden oder als solche umgeschrieben werden.

Einzelnachweise

Weblinks

 Bundesverein für Weisse Schweizer Schäferhunde
 Rassezuchtverein für Weisse Schweizer Schäferhunde
 Gesellschaft Weisse Schäferhunde Schweiz (GWS)
 Weisser Schweizer Schäferhundeklub Österreich (WSÖ)


text:
Johan Splinter Stavorinus (geb.  1739 in Middelburg; gest. 1788 ebenda) war ein niederländischer Kapitän und Ostindienfahrer.

Leben
Stavorinus war ein Konteradmiral der Admiralität Zeeland. Er wurde 1739 in Middelburg geboren und reiste für die Admiralität und die Niederländische Ostindien-Kompanie (VOX) nach Indien. Seine Berichte über seine beiden Reisen im Dienste der Niederländischen Ostindien-Kompanie (die erste 1768–1771, die zweite 1774–1778) enthalten interessante Beobachtungen über die niederländischen Besitzungen in Ostindien, Indien und Südafrika und liefern eine besonders genaue Beschreibung der Kapkolonie und ihrer Bewohner. Während seines Aufenthalts in Batavia beobachtete Stavorinus die Ankunft von Kapitän Cook mit der Endeavour aus Tahiti im Jahr 1770. Stavorinus' Erzählungen wurden ursprünglich 1793 und 1797 auf Niederländisch veröffentlicht.

Sein erster Bericht wurden von seinem Sohn in dem Buch Reize van Zeeland over de Kaap de Goede Hoop naar Batavia, Bantam, Bengalen, enz. gedaan in de jaaren 1768 tot 1771 veröffentlicht. Dieses Buch wurde von Lueder mit einigen Anmerkungen unter dem Titel Reise nach dem Vorgebürge der guten Hoffnung, Java und Bengalen in den Jahren 1768 bis 1771 übersetzte, und von Samuel Hull Wilcocke unter dem Titel Voyages to the East Indies, 2 Bände ins Englische. Es wurde auch ins Französische übertragen.

Das Reisewerk bietet einen genauen und wertvollen Bericht über das Kap im letzten Viertel des 18. Jahrhunderts, mit einer interessanten Beschreibung von Kapstadt und seinen Bewohnern, es enthält auch ausführliche Berichte über Batavia und Bengalen und bildet ein Schlüsselwerk über die Niederländer in Afrika und im Osten, über die Besitzungen der Holländer in Ostindien, wie die Inseln Celebes (Sulawesi), Ambon, Buton, Selayar usw.

Als aufmerksamer Reisender kommentiert Stavorinus nicht nur die vielen exotischen Schönheiten, denen er begegnet (besonders angetan war er von der Schönheit der Parsi-Frauen von Gujarat), sondern beschreibt auch den Niedergang der Niederländischen Ostindien-Kompanie, die entsetzlichen gesundheitlichen Bedingungen im pestverseuchten Batavia, die jedes Jahr das Leben zahlreicher VOC-Diener forderten, das Schicksal der in Batavia gehaltenen Sklaven, die Trinkgewohnheiten der Europäer in Ambon (wobei 10 bis 12 Gläser vor dem Essen offenbar keine Ausnahme waren) und vieles andere mehr.

Siehe auch
 A General collection of the best and most interesting voyages and travels in all parts of the world

Literatur
Ausgaben und Übersetzungen
Reize van Zeeland over de Kaap de Goede Hoop, naar Batavia, Bantam, Bengalen, enz.Gedaan in de jaaren MDCCLXVIII tot MDCCLXXI, door den heer J.S. Stavorinus...gevolgd van eenige belangrijke Aanmerkingen over den aart, gewoonten, levenswijze, godsdienstplegtigheden en koophandel der volkeren in die gewesten. 2 Delen, met krt. (Leyden, 1793).
Reize van Zeeland over de Kaap de Goede Hoop, en Batavia, naar Samarang, Macasser, Amboina, Suratte, enz.; gedaan in de jaaren MDCCLXXIV tot MDCCLXXVIII, door den heer J.S. Stavorinus ...; doormengd met veele belangrijke aanmerkingen over den aart, gewoonten, levenswijze, godsdienstplegtigheden, en koophandel der volkeren in die gewesten (Leyden, 1797).
 Reise nach dem Vorgebürge der guten Hoffnung, Java und Bengalen in den Jahren 1768 bis 1771. Aus dem Holländischen frey übersetzt und mit Anmerkungen begleitet von Professor Lueder in Braunschweig. Haude und Spener, Berlin 1796, Auch Leipzig 1798 (books.google.de).
 Voyages to the East Indies. Wilcocke, Samuel Hull. 1798 (engl. Übersetzung)
 Voyage par le Cap de Bonne-Espérance et Batavia, à Samarang, à Macassar, à Amboine et à Surate, en 1774, 75, 76, 77 et 78. Traduit du hollandais. H. J. Jansen, Paris, 1799 - Erste französische Ausgabe, erstellt von: Henri-J. Jansen imprimeur-libraire, rue des Saints-Pères in Paris, der zum Bibliothekar von Talleyrand wurde.

Sekundärliteratur
 Sidney Mendelssohn, Ian Duncan Colvin: Mendelssohn's South African Bibliography. 1910

Weblinks

 Encyclopedie van Zeeland 1982-1984
 Stavorinus, Johan Splinter 1739-1788

Einzelnachweise und Fußnoten

Seefahrer
Entdecker
Niederländer
Geboren 1739
Gestorben 1788
Mann


text:
Francis William Caulfeild, 2nd Earl of Charlemont KP, PC (Ire) (3 January 1775 – 26 December 1863), styled Viscount Caulfeild until 1799, was an Irish peer and politician.

He was born the elder son of James Caulfeild, 1st Earl of Charlemont and his wife Mary Hickman, daughter of Thomas Hickman of County Clare.

In 1798 Caulfeild stood for Charlemont and Armagh County. He represented the latter constituency in the Irish House of Commons until 1799, when he became Earl of Charlemont on the death of his father. On 12 December 1806, he was elected as an Irish representative peer and assumed his seat in the House of Lords. He was appointed a Knight of the Order of St Patrick on 19 October 1831. In 1837 he was created Baron Charlemont in the Peerage of the United Kingdom, thereby giving him and his descendants an automatic seat in the House of Lords. He was Lord Lieutenant of Tyrone from 1839, and was a member of the Privy Council of Ireland.

He married Anne, the daughter and co-heiress of William Bermingham of Ross Hill, County Galway and Mary Rutledge. He died at his seat, Marino House in Clontarf, Dublin. His four children pre-deceased him and he was consequently succeeded in his estate and title by his nephew, James Molyneux Caulfeild.

References

External links

1775 births
1863 deaths
19th-century Irish people
Francis
Earls in the Peerage of Ireland
Caulfeild, Francis Caulfeild, Lord
Irish representative peers
Knights of St Patrick
Lord-Lieutenants of Tyrone
Caulfeild, Francis Caulfeild, Lord
Members of the Privy Council of Ireland
Peers of the United Kingdom created by William IV
Viscounts Charlemont