text:
Архієпископ Паавалі (, в миру Юр'йо Олмарі, , при народженні Георгій Олександрович Гусєв; 28 серпня 1914, Санкт-Петербург, Російська імперія — 2 грудня 1988, Куопіо, Фінляндія) — предстоятель Православної Церкви Фінляндії  Константинопольського патріархату (1960 — 1987).

Життєпис
Народився 28 серпня 1914 (за новим стилем) в Санкт-Петербурзі в родині колезького асесора Олександра Гусєва і Ганни Водоменської. Хрещений 21 жовтня 1914 у Воскресенській церкві, при Петроградській лікарні великомученика Пантелеймона. Його хрещеними при купелі були рідний дядько Павло  Водоменський і бабуся Євдокія Водоменська.

У 1919 родина Гусєвих переселилася до Виборгу, що тоді відійшов до Фінляндії, що отримала незалежність, і в 1927 змінила прізвище на фінську — Олмарі.

Навчався у фінському класичному ліцеї Виборга, але в 1932, після закінчення п'ятого класу, через смерть батька залишив навчання. У тому ж році вступив до православної духовної семінарії в місті Сортавала (колишній Сердоболь), де викладання велося фінською мовою. Під час навчання в семінарії керував студентським семінарських хором і працював заступником регента православного Петропавлівського кафедрального собору в Сортавалі. Крім того, в семінарії почав перекладати фінською мовою слов'янські церковні піснеспіви і твори російських композиторів .

Будучи студентом семінарії, неодноразово відвідував Валаамський монастир на Ладозі, де одного разу провів кілька тижнів в Іоанно-Предтеченському скиті. Пізніше в своїй роботі «Спогади про Валаам», що вийшла п'ятдесят років потому, архієпископ Павло тепло згадував Іоанно-Предтеченський скит і його начальника схіігумена Іоанна Алексєєва.

У грудні 1937 вступив до числа братії Валаамського монастиря, де у вересні 1938 пострижений у чернецтво з ім'ям Паавалі (Павло) та послідовно висвячений на ієродиякона та ієромонаха. Керував монастирським церковним хором хлопчиків .

Під час совєцько-фінської війни служив капеланом в районі Валаама і брав участь в евакуації Валаамського монастиря. Під час «війни-продовження» був капеланом в Олонецькому районі, де православні військові священики протидіяли насильницькому наверненню в лютеранство жителів Східної Карелії. Пізніше служив священником в таборі для військовополонених, викладачем Закону Божого на вчительських курсах. Після війни ієромонах Паавалі працював регентом церковного хору, головним редактором Ради з видання православної літератури, а з 1949 —  головним редактором журналу «Аамун Койтто».

25 листопада 1955 відбулося наречення архімандрита Паавалі у єпископа, а 27 листопада архієпископ Карельський і вієї Фінляндії Герман Аав хіротонізував архімандрита Паавалі на вікарного єпископа Йоенсууського. Став першим єпископом в історії Фінляндської православної церкви, постриженим в чернецтво. Звідтоді ця загальноправославна традиція зберігається як обов'язкова у Фінляндській архієпископії.

Після відновлення 7 травня 1957 літургійного спілкування Фінляндської Архієпископії з Російською православною церквою, в липні 1957 на чолі фінської церковної делегації вперше відвідав СРСР. Взяв участь в архієрейській хіротонії архімандрита Павла Голишева.

У 1960 на Соборі Фінляндської Архієпископії обраний архієпископом Карельським і всієї Фінляндії.

Перебуваючи на цій посаді, неодноразово відвідував Російську православну церкву: був учасником урочистостей, присвячених 50-річчю єпископського служіння Патріарха Алексія Симанського (1963), 50-річчя (1968) і 60-річчя (1978) відновленню Патріаршества. У вересні 1978 року брав участь у відспівуванні митрополита Санкт-Петербурзького і Новгородського Никодима Ротова.

У 1967 Гельсінський університет присвоїв йому ступінь доктора богослов'я honoris causa. У тому ж році архієпископ Павло обраний почесним членом Санкт-Петербурзької духовної академії.

16 вересня 1987 за власним проханням звільнений на спокій .

Помер 2 грудня 1988. Похований на цвинтарі Ново-Валаамського монастиря.

Бібліографія

 Впечатления финляндской церковной делегации // ЖМП. 1957, № 8. С. 32—33.
 Erämaan hedelmälliset puutarhat: erakkoisien opetuksia / toim. ja suom. arkkipiispa Paavali. [Drevni paterik] Porvoo; Hki; Juva: WSOY, 1978.
 Miten uskomme: ortodoksinen paimenkirje / arkkipiispa Paavali. Porvoo; Hki; Juva: WSOY, 1978 (Porvoo)
 Ortodoksisen kirkon liturgiikka / arkkipiispa Paavalin liturgiikan luentoja.
 Ortodoksisia kirkkolauluja : Kotkassa 1-2.12.1951 pidettävien Seitsemänsien ortodoksisten laulupäivien ohjelmistoa / toim. pappismunkki Paavali; nuotit tekstannut Leo Kasanko. Kuopio : Pyhän Sergein ja Hermannin veljeskunta, 1951.
 Rukous ikonin edessä / arkkipiispa Paavali; [valokuvaus: Vesa P. Takala; toimitustyö: Marianna Laurson]. Porvoo: WSOY, 1982.
 Uskon pidot : kutsu Jumalan valtakunnan rakkauden aterialle / Arkkipiispa Paavali. Porvoo: WSOY, 1986.
 Vaeltajan kertomukset / [arkkipiispa Paavalin tark. suom.]. Helsingissä [Hki] : Otava, 1983.
 Valamon vanhuksen kirjeitä / skeemaigumeni Johannes; [suomennos: arkkipiispa Paavali]. Heinävesi : Valamon luostari, 1992 (Jyväskylä : Gummerus).
 «… ja on oleva yksi lauma ja yksi paimen» : kristittyjen jälleenyhdistymisen aate ortodoksisen kirkon tajunassa / Pappismunkki Paavali. Kuopio, 1951.
 Ortodoksinen laulukirja / pappismunkki Paavali. Hki, 1944.

Праця архієпископа Павла «Як ми віруємо» ( «Miten uskomme: ortodoksinen paimenkirje») переведена багатьма мовами.

Примітки

Література
 Прием представителем Московского Патриархата в Дамаске Главы Финляндской Православной Церкви Архиепископа Павла // Журнал Московской Патриархии. М., 1967. № 1. стр. 6
 Награждение Предстоятеля братской Церкви [Архиепископа Карельского и всея Финляндии Павла орденом св. кн. Владимира I степени) // Журнал Московской Патриархии. М., 1967. № 8. стр. 2.
 Пимен, Патриарх. Архиепископу Павлу [благодарность за гостеприимство во время визита в Финляндию] // Журнал Московской Патриархии. М., 1974. № 7. стр. 2.
 Визит в Советский Союз Архиепископа Карельского и всей Финляндии Павла // Журнал Московской Патриархии. М., 1975. № 8. стр. 4.
 Варфоломей, архиепископ [Ташкентский и Среднеазиатский]. Пребывание Архиепископа Карельского и всей Финляндии Павла в СССР // Журнал Московской Патриархии. М., 1975. № 10. стр. 17-21.
 Никодим, митрополит Ленинградский и Новгородский. Его Высокопреосвященству, Высокопреосвященнейшему Павлу, Архиепископу Карельскому и всей Финляндии [послание по случаю освящения нового храма в Ново-Валаамском монастыре] // Журнал Московской Патриархии. М., 1977. № 10. стр. 55.
 Ювеналий, митрополит Крутицкий и Коломенский, председатель ОВЦС. Архиепископу Карельскому и всей Финляндии Павлу [приветствие по случаю 60-летия Финляндской православной духовной семинарии] // Журнал Московской Патриархии. М., 1978. № 11. стр. 5.
 Пребывание в Советском Союзе Архиепископа Карельского и всей Финляндии Павла // Журнал Московской Патриархии. М., 1979. № 6. стр. 6-7.
 Архиепископ Карельский и всей Финляндии Павел в гостях у Русской Церкви // Журнал Московской Патриархии. М., 1982. № 6. стр. 65.
 Поздравление Предстоятелю Финляндской Православной Церкви // Журнал Московской Патриархии. М., 1982. № 10. стр. 3.
 Сойко Богдан, протоиерей. Празднование 70-летия Архиепископа Карельского и всей Финляндии Павла // Журнал Московской Патриархии. М., 1984. № 12. стр. 57-58.
 Лайтила Т. Паавали (Павел) // Сто замечательных финнов :
 Nunna Kristoduli. Arkkipiispa Paavali hengellisen lapsensa silmin. Minerva. Helsinki-Jyväskylä. 2008. ISBN 978-952-492-176-3
 Силуан (Никитин), иеромонах Жизненный путь архиепископа Финляндского Павла (Олмари) // «Христианское чтение», № 4, 2017. Санкт-Петербург: Издательство Санкт-Петербургской Духовной Академии. С. 364—377
 Силуан (Никитин), иером. Спасо-Преображенский Ново-Валаамский монастырь в годы управления Финляндской православной церковью архиепископом Павлом (Олмари)  // Христианское чтение. 2018. — № 3 — С. 257—274
 Силуан (Никитин), иеромонах Взаимоотношения Финляндской Православной Церкви и Вселенского Патриархата при архиепископе Павле (Олмари) (1960—1987) // Христианское чтение, 2018. — № 2 — Санкт-Петербург: Издательство Санкт-Петербургской Духовной Академии. С. 185—196.
 Силуан (Никитин), иеромонах Богослужебная жизнь Финляндской Православной Церкви при архиепископе Павле (Олмари) // Вестник ПСТГУ. Серия II: История. История Русской Православной Церкви. 2019. Вып. 87 С. 124—141.

Посилання
 В православной семинарии в Йоэнсуу прошла конференция, посвященная памяти архиепископа Финляндского Павла

Померли в Куопіо
Померли 1988
Померли 2 грудня
Уродженці Санкт-Петербурга
Народились 1914
Народились 28 серпня
Фінські архієпископи
Архієпископи


text:
Rádio Expres est une station de radio privée slovaque. Lancée en l'an 2000, sa licence court jusqu'en 2013. Elle est d'un format adulte contemporain. Elle cible les 20-40 ans. C'est la station la plus écoutée du pays.

Notes

Liens externes
 Site officiel

Station de radio en Slovaquie

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Kiruhura (district), een district in het westen van Oeganda
 Kiruhura (stad), de hoofdplaats van het Oegandese district Kiruhura


text:
Fu probabilmente allievo di Evandro, del quale, parimenti, abbiamo scarsissime notizie. A Evandro successe nella direzione dell'Accademia platonica come scolarca . Tra gli allievi di Egesino fu anche Carneade che fu designato da Egesino come suo successore.

Note

Scolarchi


text:
Pyrus austriaca, the Austrian pear, is a species of flowering plant in the genus Pyrus found in central and southern Europe, and Turkey. They are very large trees for pears, reaching 20m. It is thought to be a hybrid species of Pyrus pyraster (European wild pear) and Pyrus nivalis (snow pear or yellow pear).

References

austriaca
Plants described in 1896


text:
William Cavendish (baptisé en 1593 – ),  comte puis duc de Newcastle, est un officier, courtisan, écrivain et correspondant anglais de Descartes.

Biographie
Il fut en grande faveur auprès de Jacques I d'Angleterre et Charles I d'Angleterre. Il sacrifia toute sa fortune pour défendre la cause royale et prolongea la guerre de 1639 à 1644. Défait à la Bataille de Marston Moor, il s'exila avec son frère à Hambourg, Paris et Anvers où il vécut dix-huit ans. À Paris, les deux frères retrouvent Hobbes, et fréquentent entre autres Gassendi et Descartes. William fait ainsi la connaissance de Margaret Lucas (1623–73), Anglaise exilée, adepte enthousiaste du Mécanisme, qui devient sa seconde épouse. Les Cavendish correspondent avec Descartes, et l'on a conservé de ce commerce épistolaire trois lettres de Descartes datées de 1647 : l'une, où le philosophe indique que le but de ses recherches est la santé de l'homme ; l'autre où il défend la théorie de l'animal-machine qu'il avait présentée dans son « Discours de la Méthode. »

William Cavendish publie en 1657 sa Méthode et invention nouvelle de dresser les chevaux, et ne revient qu'à la Restauration. Il est alors nommé chef de la justice des comtés au nord du Trent. Il est créé comte de Newcastle par Charles  alors que Charles II d'Angleterre l'élèvera à la dignité de duc .

William Cavendish, qui est également un grand maître d'équitation, écrit à propos du cheval andalou : . Pour briser la résistance de l'animal, il préconisait d'utiliser des éperons sévères lors du dressage de chevaux difficiles car "pour mettre l'animal sur les hanches en relevant les épaules, il faut lui faire connaitre les éperons qui doivent être piquants afin que les côtés lui en cuisent.".

Ouvrages
 Méthode nouvelle pour dresser les chevaux, 1667.

Notes et références

Voir aussi

Source

Liens externes

 Ouvrage numérisé de La méthode et invention nouvelle de dresser les chevaux par le très-noble, haut, et très-puissant prince Guillaume marquis et comte de Newcastle, par William Canvendish, 1658.

Écuyer
Naissance en 1592
Décès en décembre 1676
Comte de la pairie d'Angleterre
Marquis de la pairie d'Angleterre au XVIIe siècle
Militaire anglais du XVIIe siècle
Personnalité politique anglaise
Chevalier de la Jarretière au XVIIe siècle
Historien du cheval
Personnalité inhumée à l'abbaye de Westminster
Famille Cavendish
Étudiant de St John's College (Cambridge)
Duc de Newcastle
Comte de Newcastle


text:
The Meerut Cavalry Brigade was a cavalry brigade of the British Indian Army formed in 1904 as a result of the Kitchener Reforms.  It was mobilized as 7th (Meerut) Cavalry Brigade at the outbreak of the First World War and departed for the Western Front where it served as part of the 2nd Indian Cavalry Division.

It was reorganized in June 1916 as 7th Indian Cavalry Brigade and took part in the Mesopotamian campaign.  It formed part of the occupation forces for Mesopotamia after the end of the war and was broken up late in 1920.

History
The Kitchener Reforms, carried out during Lord Kitchener's tenure as Commander-in-Chief, India (1902–09), completed the unification of the three former Presidency armies, the Punjab Frontier Force, the Hyderabad Contingent and other local forces into one Indian Army.  Kitchener identified the Indian Army's main task as the defence of the North-West Frontier against foreign aggression (particularly Russian expansion into Afghanistan) with internal security relegated to a secondary role.  The Army was organized into divisions and brigades that would act as field formations but also included internal security troops.

The Meerut Brigade was formed in November 1904 as a result of the Kitchener Reforms.  The brigade formed part of the 7th (Meerut) Division.  In 1908, it was redesignated as Meerut Cavalry Brigade.

7th (Meerut) Cavalry Brigade

In August 1914, the brigade was mobilized as the 7th (Meerut) Cavalry Brigade.  In company with the newly formed 5th (Mhow) Cavalry Brigade, it departed Bombay on 19 November 1914 and landed at Marseilles on 14–16 December.  It joined the 2nd Indian Cavalry Division which was formally constituted on 14 December.  The division concentrated around Orléans on 20–24 December and moved up to the Front on 1–4 January 1915.  While in France, the brigade was known by its geographical rather than numerical designation so as to avoid confusion with the British 7th Cavalry Brigade also serving on the Western Front at the same time.

The brigade did not take part in any significant actions while on the Western Front.  Instead, it was held in reserve in case of a breakthrough, although it did send parties to the trenches on a number of occasions. They would hold the line, or act as Pioneers; such parties were designated as the Meerut Battalion.

In June 1916, the brigade was extensively reorganized and was sent to Mesopotamia:
 3rd Skinner's Horse went to 2nd (Rawalpindi) Division
 18th King George's Own Tiwana Lancers transferred to 3rd (Ambala) Cavalry Brigade and was replaced by 30th Lancers (Gordon's Horse) which in turn joined the 1st (Peshawar) Division in August 1916.
 13th Duke of Connaught's Lancers (Watson's Horse) joined from the 1st (Peshawar) Division
 14th Murray's Jat Lancers joined from the 1st (Peshawar) Division

7th Indian Cavalry Brigade

The brigade arrived in Mesopotamia in August 1916 where it served as an independent brigade, as part of the Cavalry Division from 8 December 1916 to 8 April 1918, and as an independent brigade to the end of the war.

With the division, it took part in the Second Battle of Kut including the Advance to the Hai and Capture of the Khudaira Bend (14 December 1916 – 19 January 1917), the Capture of the Hai Salient (25 January–5 February 1917), and the Capture of the Dahra Bend (9–16 February).

It then took part in the Pursuit to Baghdad and a number of actions later in 1917.  In 1918 it took part in the Affair of Kulawand (27 April), the action of Tuz Khurmatli (29 April), the action at Fat-ha Gorge on the Little Zab (23–26 October 1918), and the Battle of Sharqat (28–30 October 1918) under the command of I Corps.

After the Armistice of Mudros, the brigade was selected to form part of the occupation forces for Mesopotamia.  The brigade was finally broken up in late 1920.

Orders of battle

Commanders
The Meerut Brigade / Meerut Cavalry Brigade / 7th (Meerut) Cavalry Brigade / 7th Indian Cavalry Brigade had the following commanders:

See also

 4th (Meerut) Cavalry Brigade
 Indian Cavalry Corps order of battle First World War
 Indian Expeditionary Force A

Notes

References

Bibliography

External links

C07
Cavalry brigades of the British Indian Army
Military units and formations established in 1904
Military units and formations disestablished in 1920


text:
La  è una stazione ferroviaria situata nella città di Kimitsu, nella prefettura di Chiba in Giappone, ed è servita dalla linea linea Uchibō della JR East.

Linee
 East Japan Railway Company
 Linea Uchibō

Struttura
La stazione è dotata di un marciapiede a isola centrale con due binari passanti collegati al fabbricato viaggiatori da una passerella sopraleevata.

Stazioni adiacenti

Altri progetti

Collegamenti esterni

Aohori
Aohori


text:
Gary Arthur Martz (January 10, 1951 – July 10, 2020) is a former Major League Baseball outfielder who played for one season. He played in one game for the Kansas City Royals on July 8 during the 1975 Kansas City Royals season.

Martz attended West Valley High School in Spokane, Washington and received scholarship offers to play college baseball at Washington State and college football as a quarterback at Idaho. He instead chose to sign with the Seattle Pilots after being drafted in the fifth round of the 1969 MLB Draft.

During the Vietnam War, in order to avoid the draft, Martz joined a reserve component of the United States Armed Forces. According to author Jacob Kornhauser, Martz was a member of the United States Army Reserve. However, according to the Washington Air National Guard, Martz was an airman in the 141st Air Refueling Wing who reached the rank of Airman first class at least.

On March 29, 1975, the Kansas City Royals purchased his contract from the Milwaukee Brewers. His only Major League appearance came on July 8, 1975, at Royals Stadium against the Brewers. Martz pinch hit for John Mayberry in the eighth inning. He swung at the first pitch from Rick Austin, grounding the ball to Don Money at third base, which resulted in his only career R.B.I.,driving in future Hall of Famer George Brett and forcing Hal McRae out at second base. The next two batters, future Hall of Famer Harmon Killebrew and Rodney Scott also grounded out to Money. In the following inning, Martz replaced McRae in left field and caught a fly ball from Bill Sharp for the first out of the ninth inning. Future Hall of Famers Hank Aaron and Robin Yount also played in the game.

Martz was demoted the following week and replaced on the roster by Amos Otis. Before the 1978 season, Martz was traded to the Pittsburgh Pirates who would release him before the season began. Two weeks later, his wife filed for divorce.

During his playing career, Martz had been completing college courses using a stipend provided by the Pilots. He would eventually earn a bachelor's degree in math and spend the next 30 years working in computer analysis and data processing for companies such as Intel.

References

External links

1951 births
Living people
Baseball players from Washington (state)
Billings Mustangs players
Clinton Pilots players
Danville Warriors players
Intel people
Kansas City Royals players
Major League Baseball outfielders
Newark Co-Pilots players
Omaha Royals players
Shreveport Captains players
United States Air Force airmen


text:
Landsjö är en bebyggelse som ligger cirka 25 kilometer norr om Örnsköldsvik i Örnsköldsviks kommun. Byn är utbredd mellan höga berg runt Landsjösjön och med bynamn som Utanlandsjö, Västerlandsjö, Näset, Hackback och Storbyn

Cirka 50 familjer bor året runt här samt många sommarboende.
Samlingspunkten är bygdegården där olika aktiviteter sker under året.

Externa länkar
ortens webbplats
Orter i Örnsköldsviks kommun


text:
Herby
 Pogoń Ruska
 Pogoń (herb)
 Pogoń (Vytis) – herb Republiki Litewskiej
 Pogoń (Паго́ня, Pahonia) jako herb Białoruskiej Republiki Ludowej (1918-19) i Republiki Białorusi (1991-1995)
 Herb Brańska, Herb Siedlec, Herb Puław,

Integralne części miejscowości w Polsce
 Pogoń – część miasta Sosnowiec
 Pogoń – część wsi Niedoń w woj. łódzkim, w pow. sieradzkim, w gminie Błaszki
 Pogoń – część wsi Nowosielec w woj. podkarpackim, w pow. niżańskim, w gminie Nisko

Kluby sportowe noszące nazwę Pogoń
 Pogoń Barlinek
 Pogoń Grodzisk Mazowiecki
 Pogoń Imielin
 Pogoń Katowice
 Pogoń Leżajsk
 Pogoń Lębork
 Pogoń Lwów
 Pogoń Oleśnica
 Pogoń Prudnik
 Pogoń Poznań
 Pogoń Ruda Śląska
 Pogoń Siedlce
 Pogoń Skotniki
 Pogoń Skwierzyna
 Pogoń Staszów
 Pogoń Szczecin
 Pogoń Świebodzin
 Pogoń Wschowa
 Pogoń Zduńska Wola

Inne
 Pogoń (czasopismo)
 Pahonia (gazeta)
 Brygadowe Koło Młodych "Pogoń"
 Pogoń – tytuł pierwszego polskiego przekładu (z 1908) powieści Juliusza Verne'a bardziej znanej pt. Łowcy meteorów
 Pogoń (biał. Пагоня) – wiersz Maksima Bahdanowicza z roku 1913 (lub 1916), który w lakonicznych słowach heraldyki ilustruje heroiczną historię Białorusi a po dodaniu muzyki autorstwa Mikoły Kulikowicza pełni także rolę jednego z nieoficjalnych patriotycznych hymnów tego kraju

Zobacz też
 MKS Pogoń
 Pogoń Gosławicka
 Pogoń Lubstowska
 Pogoń-Leśniczówka


text:
Московська Гельсінська група (МГГ, Московська група сприяння виконанню Гельсінських угод, інші назви — Громадська група сприяння виконанню Гельсінських угод в СРСР, Московська група «Гельсінкі») — найстаріша з нині діючих в Росії правозахисних організацій. Створена 12 травня 1976 року. Організатором і першим керівником МГГ був радянський фізик, член-кореспондент АН Вірменської РСР дисидент Юрій Орлов. На поточний момент (2012 рік) головою МГГ є Людмила Алексєєва.

З моменту утворення в 1976 році Гельсінська група піддавалася постійним переслідуванням і тиску з боку КДБ та інших силових органів радянської держави. У період з 1976 по 1982 рік були заарештовані і засуджені до різних термінів ув'язнення або заслання вісім членів групи, ще шістьох змусили емігрувати з СРСР і позбавили громадянства.

6 вересня 1982 року троє учасників групи, що залишилися на волі, були змушені оголосити про припинення діяльності МГГ зважаючи на неможливість діяльності в умовах репресій, що посилювалися. Група отримала можливість відновити свою діяльність в 1989 році в розпал горбачовської перебудови.

Московська Гельсінська група — неурядова громадська організація, член Міжнародної Гельсінської Федерації з прав людини. Статутна мета МГГ — сприяння практичному виконанню гуманітарних статей Заключного акту Гельсінської наради з безпеки та співробітництва в Європі (ОБСЄ), а також всіх інших міжнародно-правових зобов'язань Російської Федерації в галузі прав людини.

Фінансувалася, зокрема, рядом західних фондів (Фонд Сороса, Національний фонд на підтримку демократії) і урядом США в особі USAID. Після прийняття в 2012 році в Росії закону про некомерційні організації (НКО), що зобов'язує організації, які фінансуються з-за кордону, отримувати статус таких, що «виконують функції іноземного агента» МГГ мала намір відмовитись від іноземного фінансування.

19 грудня 2022 року Головне управління Мін'юсту Росії по місту Москві подало позов про ліквідацію Московської гельсінської групи, три дні потому справу було прийнято до провадження Мосміськсудом за № 3а-3719/2023[58]. Підставою для позову послужили виявлені в ході перевірки порушення. Адміністративний позивач зазначав нерегулярність діяльності організації та участь її членів у заходах за межами столиці, що не передбачено законом "Про громадські об'єднання" для регіональних організацій, якою МХГ є, згідно зі статутом.

25 січня 2023 року Московський міський суд задовольнив вимоги Мін'юсту Росії, і прийняв рішення ліквідувати Московську Гельсінську групу. За даними видання "Комерсант«, в ході засідання прокуратура і Мін'юст вказали на одинадцять порушень» меж територіальної діяльності", які вчинила МХГ, будучи Московською регіональною організацією. Відповідно до положень глави 34 КАС РФ, рішення не є остаточним і не вступає в силу негайно. Сторона, незгодна з рішенням, має право подати апеляційну скаргу протягом місяця з дня його винесення, Адвокат відповідачів Генрі Резнік заявив, що його сторона має намір домагатися скасування ліквідації МХГ.

Примітки

Радянські дисиденти
Правозахисні організації

1976 в СРСР
Громадські організації Росії
Події 12 травня
Травень 1976


text:
The Maitreya teachings or Maitreyanism (), also called Mile teachings, refers to the beliefs related to Maitreya (彌勒 Mílè in Chinese) practiced in China together with Buddhism and Manichaeism, and were developed in different ways both in the Chinese Buddhist schools and in the sect salvationist traditions of Chinese folk religion.

Maitreya was the central deity worshipped by the first folk salvation religions, but in later developments of the sects he was gradually replaced by the Limitless Ancient Mother (無生老母 Wúshēng Lǎomǔ), although Maitreyan eschatology continued to have a place in their doctrines.

Folk Buddhist movements that worshipped and awaited Maitreya are recorded at least back to the years between 509 and 515 (6th century). A notorious event was the rebellion led by monk Faqing from Jizhou City, then Northern Wei, in the name of a "new Buddha". Later, Maitreyan beliefs developed conspicuously outside the boundaries of Buddhism. By 715, as testified by an edict, wearing white clothes, that was originally a practice common to lay Buddhist congregations, had become a distinctive feature of Maitreyan sects.

See also
 White Lotus
 Chinese salvationist religions
 Three Suns (eschatology)
 Yiguandao
 Xiantiandao
 Luo teaching
 Miledadao

References

Sources
 Hubert Michael Seiwert. Popular Religious Movements and Heterodox Sects in Chinese History. Brill, 2003.
 Xisha Ma, Huiying Meng. Popular Religion and Shamanism. BRILL, 2011.

Chinese salvationist religions
Buddhism in China
Maitreya


text:
18 de Marzo kan syfta på:

Geografi

Mexiko

 18 de Marzo, Puebla,
 18 de Marzo, Guanajuato, Cuerámaro,
 18 de Marzo (Brecha 110 entre Sur 82 y Sur 88), ort,
 18 de Marzo (Brecha 114 entre Sur 73 y Sur 81.5), ort,

Robotskapade Mexikoförgreningar


text:
Morlans (Mourlâs, en Gascón) es una zona perteneciente al barrio de Amara Nuevo de San Sebastián (País Vasco, España). Situado entre el Paseo de Errondo el Parque Aiete y el Parque Melodi

Historia

El topónimo Morlans se cita por primera vez en 1525; por una escritura de propiedad sabemos que María de Fayet, hoy Aiete, vende a Joanes de Guarnizo, del caserío sito en Lugaritz, los terrenos del puerto de Morlas. Es un topónimo gascón. Mourlâs (Morlàas en lengua francesa) fue la antigua capital de Bearn. Las personas mayores autóctonas de la zona, siempre utilizan Morlas y nunca Morlans para referirse a este lugar. Antiguamente este paseo también era conocido con el nombre de Paseo de la Cañería o Paseo de los Caños, refiriéndose con seguridad al acueducto que existía paralelo a este camino.

Manantial de Morlans
En 1609 comenzó la ejecución de una nueva conducción de aguas diseñada por el fontanero Juan Ferrier, esta vez desde Morlans. La obra tuvo que ser reconstruida en 1658, dotándola de un acueducto bajo cuyos arcos transcurría el agua de la marisma, por constituir la zona de Morlans en aquel tiempo un entrante de la ría que se inundaba en pleamar. Tuvo que sufrir nueva reparación por parte del fontanero bordelés Pedro Larrochet como consecuencia de su nueva destrucción en el sitio de 1719. Tras el incendio de 1813 el agua de Morlans -que procedía un conjunto de 19 pequeños manantiales- alimentó a la fuente (1814) que se instaló en la Plaza Vieja. Tal fuente estuvo coronada por un León, el mismo que tras el arrasamiento de las murallas ha ornado durante muchos años la Plaza de Lasala. Al reducido caudal de Morlans se sumaron los procedentes de los manantiales de Lapazandegui y Moneda (1848), situados en Ulía. El abastecimiento de agua potable se organizaba mediado el  de la siguiente manera: el agua de la nueva traída de Ulía alimentaba la fuente de la plaza de los Esterlines, desde donde partían otras dos conducciones; una hacia la calle de la Trinidad (con un ramal hacia la fuente de San Vicente) y la otra hacia el alto de Puyuelo (al oeste) del que partía una conducción hacia el puerto que alimentaba dos fuentes y un pequeño lavadero. El viejo acueducto de Morlans alimentaba las fuentes de la Plaza Vieja, de la Brecha y el Abrevadero de la calle de los Cuarteles

Fábrica de Gas
Con objeto de sustituir los antiguos faroles de aceite que alumbraban la ciudad, en 1861 la "Empresa del Alumbrado de Gas de San Sebastián", de capital mixto -privado y municipal- dispuso su fábrica y gasómetro (depósito regulador) al pie del Cerro de San Bartolomé, cifrándose su producción en unos 300 m² diarios. En 1893 el servicio fue municipalizado bajo la denominación de Fábrica Municipal de Gas de San Sebastián s. a, procediéndose al traslado de la Fábrica a Morlans. La producción de la nueva fábrica aumentó hasta 500 m³ diarios con objeto de atender la creciente demanda de gas, que en 1939 había ascendido ya hasta 28.000 m³ diarios.

Entre el diverso material que se trasladó de la vieja a la nueva fábrica destaca el gasómetro de 800 m³ de capacidad construido en Lyon por la casa Bonet-Sparing y Cie. Disponía de una cuba metálica y guías tangenciales de 14,8 m de longitud rematadas con pequeños detalles ornamentales. La estructura de la cuba metálica es de juntas y engranajes remachados y un novedoso sistema interno de mantenimiento totalmente realizado en madera.El gasomotor alemán es de la marca Otto Fabrik Deutz de 16 HP, tiene un alternador de la Société Anonnime de Geneve, unos paneles Siemens-Schubert, además de una grúa puente construida en Pasaia. Constituye uno de los elementos conservados de la Fábrica de Morlans por su interés en el campo de la arqueología industrial.

El combustible distribuido era el denominado "gas ciudad", inicialmente obtenido a partir de la combustión del carbón y, desde 1970, de derivados del petróleo, gracias a un sistema de "craking catalítico de naftas ligeras" con capacidad para producir hasta 10.000 m³/hora.
En la década de 1980 entró en servicio el gasoducto de alta presión Barcelona-Valencia/País Vasco, propiedad de ENAGAS, al que se conectó el gasoducto Vergara-Irún, propiedad de Gas Euskadi. De este último parten gasoductos de media presión que proporcionan gas natural al usuario industrial y también la red de distribución para usos domésticos explotada por la "Fábrica Municipal de Gas de San Sebastián", que comienza a utilizar la marca comercial "Donostigas".
La red principal que surte actualmente a los barrios centrales consta de cuatro arterias que parten de las instalaciones de Donostigas en Morlans, surtida por el gasoducto de Gas Euskadi que llega desde la zona de Oriamendi.
Hasta la llegada del gas natural estas cuatro arterias fueron: Oeste (Antiguo, Bidebieta II e Ibaeta), Centro (Parte Vieja, Ensahche y Gros), Eguía (pasando por el Paseo de los fueros y puente de María Cristina, dando servicio a Eguía, Intxaurrondo Norte y Ategorrieta) y Amara. Las citadas arterias tenían un diámetro de 250 mm, excepto la que alimentaba al Centro, que tenía 400 mm)
Durante la década de los años noventa se introdujo el gas natural en los barrios de nueva construcción y la Fábrica Municipal siguió generando gas ciudad a partir del gas natural mientras se procedía a la reconversión de la red de distribución. En el año 1998 la citada empresa desmanteló sus instalaciones de producción, dedicándose únicamente a la distribución de gas natural entre los aproximadamente 40.000 abonados al servicio. La Fábrica Municipal de gas de San Sebastián s. a. Participó al 55% las empresas Gas Hernani y Gas Pasaia, disponiendo de participación testimonial en la Sociedad del Balneario de la Perla del Océano (0,33%).

Vuelve la Fábrica de Gas

En enero de 2010 abre sus puertas el nuevo edificio del Colegio Público Amara Berri situado en Morlans y cuyo gimnasio es el edificio que contiene el gasomotor de la antigua Fábrica de Gas. Este edificio protegido por el Gobierno Vasco como bien cultural con categoría de monumento, exigió en marzo de 2007 su desmontaje piedra a piedra y un compromiso de reconstrucción en la zona.

El gasómetro de la fábrica se encuentra en una zona próxima bajo el vial Amara-Ibaeta a unos metros de su emplazamiento original.

Cerco a terroristas de ETA
En 1991, y durante la celebración de la Semana Grande, agentes de la Guardia Civil rodearon la casa Tolaretxe, situada en la parte alta del barrio de Morlans y comenzó un asalto que se prolongó durante unas cuatro horas. Como consecuencia de la operación policial, tres terroristas de ETA resultaron muertos. Eran Iñaki Ormaetxea, Jokin Leunda y Patxi Itziar. La operación de la Guardia Civil necesitó el empleo de armamento, incluidos botes de humo que lanzaron al interior de aquella vivienda con el objetivo de hacer salir a quienes se encontraban en la casa. El director de la Guardia Civil viajó hasta San Sebastián para comparecer ante los medios de comunicación en el Gobierno Civil, y destacar la importancia de la operación que acababa de llevar a cabo.

Dos agentes de la Guardia Civil fueron heridos por los terroristas.

Ampliación de Morlans
En 2008 el proyecto inicial constaba de 350 viviendas de VPO, en compra y alquiler, un edificio de oficinas, 1800 m² de locales comerciales y 350 garajes de venta libre. Actualmente se encuentran terminados y habitados 6 bloques de viviendas. En 2013 en uno de ellos fueron realojados vecinos del barrio de Txomin Enea tras las inundaciones. En 2014 vecinos de Trintxerpe afectados por el incendio de sus viviendas la Nochevieja del 2013 también fueron realojados en Morlans.

Infraestructuras
El antiguo túnel ferroviario que une Morlans e Ibaeta fue reconvertido en acceso ciclista en ambas direcciones, con el nombre de túnel de Morlans, en 2009.

Referencias

Enlaces externos
 Información de la calle Paseo de Morlans
 Geografía e historia de San Sebastián
 Noticia sobre la reconstrucción de la Fábrica de GAS

 La Ertzaintza impide un homenaje a tres miembros de ETA fallecidos en Morlans en 1991

Barrios de San Sebastián


text:
Elinor Wylie właśc. Elinor Morton Hoyt (ur. 7 września 1885 w Somerville, zm. 16 grudnia 1928) – amerykańska poetka i powieściopisarka.

Życie
Szkołę średnią ukończyła w Waszyngtonie w 1904 roku. W 1906 wyszła za mąż za Philipa Hichborna, małżeństwo zakończyło się rozstaniem w 1910 roku, kiedy to poetka uciekła do Anglii z prawnikiem, Horace'em Wylie'm. W późniejszych latach przeniosła się do Nowego Jorku, gdzie zadebiutowała tomikiem Nets to Catch the Wind (1921).  Tam też pracowała w czasopiśmie "Vanity Fair", w którym opiekowała się działem literackim. Wzięła rozwód i wyszła za Williama Rose'a Beneta. Zmarła na wylew w 1928 roku.

Twórczość
Tworzyła lirykę erudycyjną, kunsztowną stylistycznie, odzwierciedlającą burzliwe życie osobiste autorki. W późniejszym okresie nawiązywała w swojej twórczości do angielskich poetów metafizycznych. Była autorką zbiorów Nets to Catch the Wind (1921), Black Amor (1923), Angels and Earthly Creatures (1929). Tworzyła też romanse historyczne oparte na rzetelnych studiach historycznych, m.in. Jennifer Lorn (1923), The Orphan Angel (1926). Na język polski wiersze Elinor Wylie tłumaczyli Ludmiła Marjańska, Aleksander Ziemny, Wiktor Jarosław Darasz i przede wszystkim Ryszard Mierzejewski.

Przypisy

Bibliografia
 Pisarze świata. Słownik encyklopedyczny, wyd. PWN, 1999

Amerykańscy prozaicy
Amerykańscy poeci XX wieku
Urodzeni w 1885
Zmarli w 1928


text:
Великий Альфельд (, , , , ) — рівнина, що займає південну та східну частину Угорщини, частину східної Словаччини (Východoslovenská nížina - Східнословацька низовина), південно-західну Україну (Закарпатська низовина), західну Румунію (Campia de Vest), північну Сербію (різні назви), і східну Хорватію (різні назви). Це найбільша частина Панонійської рівнини.

Обмежена Карпатськими горами з півночі і сходу. Задунайською височиною і Динарським нагір'ям на південному заході і річкою Сава на півдні.

Плоска рівнина, здебільшого покрита лісами, з родючими ґрунтами, розораними під зернові культури. По центральній частині протікають річки Тиса та її приток Переш, тут знаходяться великі міста: в Угорщині Сегед, Кечкемет і Дебрецен, а в Хорватії Осієк, Славонський Брод і Вуковар.

У перекладі з угор. Alföld - низовина.

Альфельд - одна із трьох великих виноробних зон Угорщини, який ділиться на дрібніші регіони (у тому числі Куншаг, Чонград).

Степова рівнина, вкрита переважно чорноземами.

Важливий с.-г. район (посіви пшениці, кукурудзи, рису, бавовнику). Поширене виноградарство, садівництво. Розвинуте вівчарство.

У Сербії рівнину головним чином поділяють на 3 великі географічні райони: Бачка, Банат і Срем, більшість з яких знаходяться у Воєводині.

У Румунії це два регіони: Банат і Кришана.

Див. також

 Євразійський степ
 Панонський басейн
 Малий Альфельд
 Віденський басейн
 Пуста

Примітки

Посилання

 Körös Regional Archaeological Project: Neolithic and Copper Age archaeology in the Great Hungarian Plain

Регіони Угорщини
Степ


text:
Kevin M. Brooks (Pinhoe, 1959) es un escritor inglés de literatura juvenil, conocido principalmente por sus novelas Martyn Pig (ganadora del Premio Branford Boase en 2003) y Lucas (ganadora del North East Book Award en 2004).

Obra
En negrita figuran las obras publicadas en español.

Novelas independientes
 Martyn Pig (2002)
 Lucas (2003)
 Kissing the Rain (2004)
 Bloodline (2004)
 I See You, Baby (2005) (coescrita con Catherine Forde)
 Candy (2005)
 El camino de los muertos (The Road of the Dead, 2006)
 iAm (Being, 2007)
 Black Rabbit Summer (2008)
 Killing God (2009) (renombrada Dawn para la edición norteamericana)
 iBoy (2010)
 Naked (2011)
 Diario del búnker (The Bunker Diary, 2013)
 The Devil's Angel (2014)
 Dumb Chocolate Eyes (2015)
 Five Hundred Miles (2016)
 Miedo (Born Scared, 2016)
Dogchild (2018)

Serie Johnny Delgado
 Like Father, Like Son (2006)
 Private Detective (2006)

Serie PI John Crane
 A Dance of Ghosts (2011)
 Until the Darkness Comes (2012)
 Wrapped in White (2013)

Serie Travis Delaney
 The Ultimate Truth (2014)
 The Danger Game (2014)
  The Snake Trap  (2015)

Referencias

Enlaces externos
 Kevin Brooks en Myspace
 Brooks at publisher Chicken House
 Brooks at Fantasticfiction

Escritores de Inglaterra del siglo XXI
Escritores de literatura infantil de Inglaterra
Alumnado de la Aston University
Medalla Carnegie


text:
Kolko sund är ett sund i Finland. Det ligger i Iniö i landskapet Egentliga Finland, i den sydvästra delen av landet,  km väster om huvudstaden Helsingfors.

Kolko sund ligger mellan Iniö i sydväst och Kolko i nordöst. Sundet förbinder Jumo sund i nordväst med Perkala fjärden i sydöst.

Inlandsklimat råder i trakten. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är augusti, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är februari, med  °C.

Källor

Sund i Egentliga Finland
Iniö
Väståbolands natur


text:
Urtė Neniškytė (née le ) est une neuroscientifique lituanienne. Son champ d'action scientifique principal concerne l'interaction des neurones et des cellules immunitaires dans le cerveau. Elle étudie les mécanismes cellulaires de la maladie d'Alzheimer et est co-autrice des premiers articles sur la mort cellulaire en relation avec la phagocytose.

Éducation
Neniškytė termine son baccalauréat universitaire (licence / maîtrise) en biochimie à l'Université de Vilnius en . Au cours de son cursus de licence, elle effectue un stage au Laboratoire européen de biologie moléculaire à Heidelberg, en Allemagne. Son mémoire de maîtrise porte sur  à la  de l'EMBL. Neniškytė poursuit ses études à l'Université de Vilnius et obtient un mastère 2 de biochimie en 2008. Elle effectue sa thèse  à l'Institut  à Heidelberg University, Allemagne. Elle termine son cursus de doctorat en biochimie au St John's College de l'Université de Cambridge, au Royaume - Uni en . Son sujet de thèse de doctorat porte sur . Son objectif est de démontrer le rôle de la fonction phagocytaire microgliale dans la perte neuronale induite par le peptide Aβ de la maladie d'Alzheimer. Grâce à la destruction de cultures de cellules animales et aux manipulations pharmacologiques, elle démontre que la perte neuronale induite par les concentrations subneurotoxiques d'Aβ est induite par la phagocytose microgliale.

Carrière
En , Neniškytė obtient un poste d'associée de recherche au Département de biochimie de l'Université de Cambridge. Elle participe à un projet collaboratif avec le professeur Peter St George-Hyslop sur les gènes à risque de la maladie d'Alzheimer à début tardif et comment ils modulent l'activation microgliale. Ensuite elle devient boursière pour une courte durée à l'Institut de neurosciences du LSMU de Kaunas.

En , Neniškytė commence à travailler comme consultante scientifique à l'UAB Expertus Vilnensis. Elle contribue au développement de l'automatisation de l'anatomopathologie en Lituanie.

De 2013 à 2016, Neniškytė est stagiaire à l'EMBL dans le cadre du programme post-doctoral Marie Skłodowska-Curie. Elle étudie le rôle de l'élagage synaptique durant sa phase de développement, afin d'identifier les étiquettes moléculaires candidates qui induisent la discrimination entre les synapses faibles et fortes pendant la phase de maturation du circuit.

Neniškytė travaille actuellement comme chercheuse Marie Sklodowska Curie expérimentée au Département de neurobiologie et de biophysique du Centre des sciences de la vie de l'Université de Vilnius. Son équipe cherche à définir des voies de signalisation moléculaire qui conduisent à l'élagage du développement des synapses inutiles, au cours duquel les cellules immunitaires du cerveau  suppriment les connexions inutiles du réseau de neurones en développement, afin de créer les conditions pour la formation d'un réseau  structurellement et fonctionnellement développé.

Depuis 2006, elle est membre de la  et de la  et depuis 2017 elle est membre du conseil d'administration du  de Lituanie. Elle est également membre de la  (2010) et de la Society for Neuroscience (2013).

Prix
En reconnaissance de ses travaux scientifiques, Neniškytė reçoit le prix L'Oréal-UNESCO Baltique pour les femmes et la science le . Elle est la première scientifique lituanienne à le recevoir. Neniškytė est également l'une des  lauréates à recevoir le prix International  L'Oréal-UNESCO pour les femmes et la science en 2019. Parmi ses autres récompenses notables citons :

IBRO  (2017), pour soutenir la création de son équipe de recherche à l'Université de Vilnius.

Bourse individuelle Marie Skłodowska-Curie (2016), pour son projet à l'Université de Vilnius.

Bourse intra-européenne Marie Skłodowska-Curie (2012), pour son projet au Laboratoire européen de biologie moléculaire.

Publications

Références

Liens externes

Femme biochimiste
Scientifique lituanien du XXIe siècle
Étudiant de St John's College (Cambridge)
Professeur à l'université de Vilnius
Universitaire lituanien
Étudiant de l'université de Heidelberg
Étudiant de l'université de Vilnius
Naissance en novembre 1983


text:
Ay Yapım is een Turkse producent van films en televisieseries. Ay Yapım is onder leiding van Kerem Çatay opgericht in 2005. Ay Yapım series worden in meer dan 20 landen gepubliceerd en bekeken, zoals de Balkan, Africa, het Midden-Oosten en zelfs delen van Zuid-Amerika. Het media bedrijf staat bekend om zijn wereldwijde populaire series zoals de liefdesserie Aşk-ı Memnu uit 2008-2010 en de misdaadserie Ezel uit 2009-2011, die vooral in de Balkan en het Midden-Oosten goed bekeken werd. Op 8 oktober 2012 kwam van deze producent Karadayı een drama- en actieserie op de buis.

Producties

Televisieseries en films

Externe links
Officiële website van Ay Yapım

Filmbedrijf
Televisiebedrijf
Turks bedrijf


text:
Lawrence Rickard Wager, commonly known as Bill Wager, (5 February 1904 – 20 November 1965) was a British geologist, explorer and mountaineer, described as "one of the finest geological thinkers of his generation" and best remembered for his work on the Skaergaard intrusion in Greenland, and for his attempt on Mount Everest in 1933.

Early life

Wager was born in Batley, Yorkshire, and was the son of Morton Ethelred Wager and Adelina Rickard. Wager attended Hebden Bridge Grammar School, where his father was headmaster. He later lived with his uncle Harold Wager, FRS, a botanist and mycologist, while studying at Leeds Grammar School.

He then entered Pembroke College, Cambridge, where he gained a first class degree in geology in 1926.  While at Cambridge, he developed an interest in climbing, spending a number of holidays in the Wales, Scotland and the Alps, and serving as president of the university's mountaineering club. He was also, later, identified as one of a number of the Cambridge Night Climbers, along with Gino Watkins and Vivian Fuchs, among others. After three years of further research at Cambridge, he was appointed lecturer in the geology department at the University of Reading in 1929.

Greenland
In 1930, Wager made his first trip to eastern Greenland with the British Arctic Air Route Expedition led by Gino Watkins. Early in the expedition, Wager identified and named the Skaergaard intrusion at the mouth of the Kangerdlugssuaq Fjord and immediately realised its significance, a realisation that has been called "a stroke of genius". The expedition (which continued over the winter) also proved his mettle as an explorer; at one point the relief of a station required  him to undertake a 125-mile sledge journey to the highest point on the ice-cap in atrocious conditions – an endeavour which took 39 days. Wager also made an attempt to climb Mount Forel in Schweizerland, at the time the highest known peak in the Arctic at 11,500 ft. The party turned back 500 ft below the summit, but had still made the highest climb in the Arctic to date.

The research carried out in Greenland would form the basis of Wager's subsequent career, and he made a further three visits there in the 1930s, including the Scoresby Sound Committee's 2nd East Greenland Expedition, 1932 led by Ejnar Mikkelsen; and an over-winter expedition in 1935-6 with Alex Deer, which Wager led. The aim was to map the Skaergaard Intrusion in detail, and as much of the surrounding area as possible. A total of 35,000 km2 of difficult terrain was mapped, and the results of his explorations were published in four volumes of Meddelelser om Grønland. The work on the Skaergaard Intrusion has been described as possibly "the most significant single contribution yet made to the science of petrology".

Everest

In 1933 Hugh Ruttledge led a British expedition to the north side of Mount Everest, the first since the 1924 expedition on which Mallory and Irvine had disappeared. The team assembled included Percy Wyn-Harris, who had known Wager at Cambridge, and when Noel Odell was forced to drop out for business reasons, Wager was selected as a late replacement. On 30 May, Wager and Wyn-Harris made the team's first attempt on the summit. They followed the traverse route below the mountain's northeast ridge, as pioneered by Norton in 1924, rather than the ridge itself. They reached approximately the height Norton had gained (28,200 ft) before turning back due to poor snow conditions and the lateness of the hour. In doing so, they equalled the highest point reached in mountaineering at the time, and set an altitude record for climbing without supplemental oxygen which would not be bettered until Messner and Habeler reached the summit of Everest in 1978. He also participated in the unsuccessful 1936 expedition.

Wartime service and post-war career

During the Second World War, Wager worked for the Royal Air Force in the photographic interpretation section. He was commissioned as a pilot officer on 12 August 1940, and promoted to flying officer a year later.  In 1942 he braved the notorious Murmansk Run as part of a small reconnaissance team attempting to track down the German battleship Tirpitz. Wager was Mentioned in Despatches for his work. He was promoted to temporary flight lieutenant on 1 September 1942, and the rank was made substantive on 11 February 1943.  He resigned his commission on 1 July 1944.

In 1944 Wager was appointed to the Chair of Geology at the University of Durham. In 1946, Wager was elected a Fellow of the Royal Society for 'his important contribution to knowledge of calc-alkaline Rocks, magmatic differentiation, and the mechanics of igneous intrusion'. His nominators included Herbert Hawkins (his former Head of Department from Reading), EB Bailey, HH Read and Harold Jeffreys. He moved to the University of Oxford in 1950 as Professor of Geology (along with a fellowship at University College, Oxford). There he helped to modernise what had been a failing department. He made a further expedition to Greenland in 1953 with Alex Deer, but in 1955 a heart attack put an end to his career as an active mountaineer and explorer. His academic work was unaffected however, and he became active in the fields of geological age determination and isotope geochemistry. He was also a key driving force in the founding of two geological journals - Geochimica et Cosmochimica Acta in 1950 and Journal of Petrology in 1960. In 1965 he died suddenly as a result of a second heart attack. His book Layered Igneous Rocks, written with his protégé Malcolm Brown, was published posthumously in 1968, and became a standard text. The International Association of Volcanology and Chemistry of the Earth's Interior awards the Wager Medal in his honour.

Family
Wager married Phyllis Worthington in 1934. Phyllis had trained as a ballet dancer, and performed at Sadlers Wells and the Old Vic; she met Wager at a Morris dancing festival. Soon after they were married, Phyllis accompanied Wager to East Greenland on the 1935-1936 expedition, along with her sister-in-law Elizabeth Mary (Kit) Wager. Phyllis and Kit were the first British women to spend a winter there. Wager's extensive archives are held at the Oxford University Museum of Natural History.

Honours
The Wager Glacier in Alexander Island, Antarctica, was named after him.

Awards
1933 Polar Medal
1936 Mungo Park Medal
1938 Back Award, Royal Geographical Society
1945 Bigsby Medal
1948 Spendiarov Prize
1962 Lyell Medal

References

Further reading

Vincent, E. A., 'Wager, Lawrence Rickard  (1904–1965)', Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004 . Retrieved 2008-02-18

External links
 http://www.oum.ox.ac.uk/learning/pdfs/wager.pdf
 http://imagingeverest.rgs.org/Units/97.html
 L. R. Wager: Explorer, Mountaineer, Geologist The Geochemical Society

1904 births
1965 deaths
20th-century British geologists
English mountain climbers
English explorers
English polar explorers
Explorers of the Arctic
Fellows of the Royal Society
Statutory Professors of the University of Oxford
Fellows of University College, Oxford
Academics of Durham University
Academics of the University of Reading
Alumni of Pembroke College, Cambridge
Royal Air Force officers
Royal Air Force personnel of World War II
People educated at Leeds Grammar School
Lyell Medal winners
Sportspeople from Batley


text:
"The Farmer's Boy" is a traditional English folk song or ballad, listed as number 408 in the Roud Folk Song Index. It has been arranged as a military march.

History

Origins
The earliest written record of the song is under the name "The Lucky Farmer's Boy" in an 1832 catalogue of street ballads printed in London by James Catnach. In 1857, the compiler of a book of "Songs of the Peasantry of England" wrote; "There is no question that the Farmer's Boy is a very ancient song; it is highly popular amongst the north country lads and lasses. The date of the composition may probably be referred to the commencement of the last century...  The song is popular all over the country, and there are numerous printed copies, ancient and modern." Frank Kidson the English musicologist and folk song collector wrote in 1891, "Even now, the popularity of 'The Farmer's Boy' is great among country singers". Although he said that there was little variation in the text, he included three melodies and a fourth in an appendix, none of which is the most widely known one today.

A legend in Little Leigh, Cheshire, suggests that the song is based on the life of the Reverend Thomas Fownes Smith (1802–1866) and was written by his brother-in-law, Charles Whitehead (born 1792).  Smith was the minister at Little Leigh Baptist Chapel for more than 30 years, where a plaque in his memory is located on the inside rear wall. It is one of three folk songs traditionally sung by participants ahead of the Haxey Hood, a traditional mob football game held annually in North Lincolnshire at Epiphany.

Tune
The tune most commonly associated with "The Farmer's Boy" comes from "Ye Sons of Albion", a patriotic song from the Napoleonic Wars. That particular tune and song were first noted in 1909 in Oxfordshire by Janet Blunt of Adderbury Manor. It is this melody that has been arranged as a regimental march for the Royal Canadian Medical Service, a number of Commonwealth regiments including the Princess of Wales's Royal Regiment and the Duke of Edinburgh's Royal Regiment. Although not the official marching tune of the Suffolk Regiment, it was played and sung by the band and men of the regiment's 4th Battalion on the march in France during the First World War.

Field recordings
In 1908, the composer and folk song collector Percy Grainger made a phonograph recording of a M. Tandy of Winchcombe, Gloucestershire, singing a fragment of the song, which can be heard on the British Library Sound Archive website. Mark Anderson of Middleton-in-Teasdale, County Durham, the original source of the famous Scarborough Fair melody, sang the song to Alan Lomax in 1951, the recording of which is available online via the Alan Lomax archive. Peter Kennedy (1953) and Alan Lomax (1954) recorded Jags Plough of Barrow-on-Humber, Lincolnshire, singing the song. Folk song collector Ken Stubbs recorded several versions in the 1960s and 70s in Sussex, Surrey and Cornwall, including one by the Sussex singer Pop Maynard, all of which can be heard on the Vaughan Williams Memorial Library website. The traditional singers Walter Pardon of Knapton, Norfolk (1985) and Fred Jordan of Ludlow, Shropshire (1990/91) were recorded singing versions of the song.

Figures such as John Lomax, Alan Lomax, Mary Elizabeth Barnicle, Helen Hartness Flanders, Helen Creighton, Edith Fowke collected and recorded versions all across the United States and Canada around the middle of the twentieth century.

Lyrics

The sun had set behind yon hills,
Across yon dreary moor,
Weary and lame, a boy there came
Up to a farmer's door
'Can you tell me if any there be
That will give me employ,
To plough and sow, and reap and mow,
And be a farmer's boy?

'My father is dead, and mother is left
With five children, great and small;
And what is worse for mother still,
I'm the oldest of them all.
Though little, I'll work as hard as a Turk,
If you'll give me employ,
To plough and sow, and reap and mow,
And be a farmer's boy.

'And if that you won't me employ,
One favour I've to ask, –
Will you shelter me, till break of day,
From this cold winter's blast?
At break of day, I'll trudge away
Elsewhere to seek employ,
To plough and sow, and reap and mow,
And be a farmer's boy.'

'Come, try the lad,' the mistress said,
'Let him no further seek.'
'O, do, dear father!' the daughter cried,
While tears ran down her cheek
'He'd work if he could, so 'tis hard to want food,
And wander for employ;
Don't turn him away, but let him stay,
And be a farmer's boy.'

And when the lad became a man,
The good old farmer died,
And left the lad the farm he had,
And his daughter for his bride.
The lad that was, the farm now has,
Oft smiles, and thinks with joy
Of the lucky day he came that way,
To be a farmer's boy.

References

English folk songs
19th-century songs
British military marches


text:
7435 Sagamihara eller 1994 CZ1 är en asteroid i huvudbältet som upptäcktes den 8 februari 1994 av de båda japanska astronomerna Kazuro Watanabe och Kin Endate vid Kitami-observatoriet. Den är uppkallad efter den japanska staden Sagamihara.

Asteroiden har en diameter på ungefär 5 kilometer.

Referenser

Huvudbältesasteroider
Småplaneter namngivna efter platser
Astronomiska upptäckter av Kin Endate
Astronomiska upptäckter 1994


text:
No contexto da Renovação Carismática Católica, um grupo de oração é um conjunto de fiéis que se reúne semanalmente para rezar e partilhar de sua vida espiritual. A participação em tais grupos é uma das formas mais comuns de engajamento no movimento carismático. Além dos encontros semanais, podem também ser promovidos retiros e outras atividades.

Os grupos de oração são constituídos por um núcleo, contendo um coordenador que tem como função procurar cumprir as decisões dos seus superiores, buscar manter a unidade do grupo de oração e participar das reuniões dos conselhos a que o grupo de oração está submetido. Também contém os servos, que exercem os mais variados ministérios, com o objetivo de propiciar a outras pessoas uma experiência com Deus.

Renovação Carismática Católica
Espiritualidade


text:
Desarrollados y utilizados por culturas que vivían en zonas boscosas, los tambores sirvieron como una forma temprana de comunicación a larga distancia, y se utilizaron con funciones ceremoniales y religiosas.

Tipos

Tambor parlante
Si bien este tipo de instrumento en forma de reloj de arena puede modularse bastante, su alcance se limita a una reunión o un mercado, y se utiliza principalmente en entornos ceremoniales. Las funciones ceremoniales pueden incluir la danza, los rituales, la narración de historias y la comunicación de puntos de orden.

Algunos de los grupos de variaciones del tambor parlante entre los grupos étnicos del África occidental:

 Tama (Wólof del Senegal)
 Gan gan, Dun Dun (Yoruba de Nigeria y Benín oriental)
 Dondo (Akan del centro de Ghana y Costa de Marfil)
 Lunna (Dagomba de Ghana septentrional; Mossi de Burkina Faso)
 Kalangu (Hausa de Nigeria septentrional, Níger, Ghana septentrional, Benín y Camerún)
 Doodo (Songhai y Zarma de Malí, Burkina Faso y Níger)

En el siglo XX, los tambores parlantes han pasado a formar parte de la música popular en África occidental, especialmente en los géneros musicales de Jùjú (Nigeria) y Mbalax (Senegal).

Tambores de hendidura
Los tambores de mensajes, o más apropiadamente tambores de hendidura, con cámaras huecas y aperturas largas y estrechas que resuenan cuando son golpeados, son instrumentos de madera más grandes, ahuecados y de un solo tronco. Los tambores de tronco cortado son comunes en los sistemas de comunicación con tambores de Papúa Nueva Guinea, donde se conocen en el idioma Tok Pisin como garamut. Las variaciones en el grosor de las paredes cambian los tonos al ser golpeados por pesadas baquetas de madera. Aunque algunas eran simples piezas utilitarias, también podían ser obras de escultura muy elaboradas que conservaban su función. A menudo hay pequeños soportes bajo cada extremo del tambor para mantenerlo alejado del suelo y dejarlo vibrar más libremente.

Estos tambores estaban hechos de troncos huecos. Cuanto más grande era el tronco, más fuerte era el sonido y por lo tanto más lejos se podía escuchar. Se hacía una larga abertura en un lado del tronco del árbol. A continuación, el tronco se ahuecaría a través de la rendija, dejando labios (salientes de madera) a cada lado de la abertura. Un tambor podría ser afinado para producir una nota más baja y una más alta. Para ello tendría que ser ahuecado más bajo un labio que bajo el otro. Los labios del tambor son golpeados con palos, generando ritmos de notas altas y bajas.

En condiciones ideales, el sonido puede ser comprendido a una distancia de entre 4,8 y 11,2 kilómetros, pero los mensajes interesantes suelen ser transmitidos por el siguiente pueblo. "Los tambores parlantes" o "tambores de la jungla" son también un eufemismo para los chismes.

Cambarysu
Se cree que la tribu Catuquinaru de Brasil utilizó un tambor llamado cambarysu para enviar vibraciones a través del suelo a otros cambarysus a hasta 1,5 km de distancia. Algunos estudiosos han expresado su escepticismo sobre la existencia de este dispositivo, que enviaba vibraciones a través del suelo en lugar del aire.

Lenguas de tambor
En África, Nueva Guinea y la América tropical, los pueblos han utilizado la telegrafía de tambor para comunicarse entre sí desde lejos durante siglos. Cuando las expediciones europeas llegaron a las selvas para explorar los bosques locales, se sorprendieron al descubrir que el mensaje de su llegada y su intención fue llevado a través de los bosques un paso antes de su llegada. Un mensaje africano puede ser transmitido a una velocidad de 160 kilómetros en una hora.

Entre los tambores de comunicación famosos se encuentran los de África Occidental (véase tambor parlante). Desde las regiones conocidas hoy como Nigeria y Ghana se extendieron a través de África occidental y a América y el Caribe durante la trata de esclavos. Allí fueron prohibidos porque los esclavos los utilizaban para comunicarse a grandes distancias en un código desconocido para sus esclavistas.

Los tambores parlantes también se usaban en África Oriental y son descritos por Andreus Bauer en la "Calle de las Caravanas" mientras actuaba como guardia de seguridad en la Wissmann Truppe para la caravana de Charles Stokes.

El tamboreo tradicional que se encuentra en África es en realidad de tres tipos diferentes. En primer lugar, un ritmo puede representar una idea (o señal); en segundo lugar, puede repetir el perfil acentuado de una expresión hablada; o en tercer lugar, puede simplemente estar sujeto a leyes musicales.

Los métodos de comunicación con tambores no son idiomas por sí mismos, sino que se basan en lenguajes naturales reales. Los sonidos producidos son señales convencionales o idiomáticas basadas en patrones de habla. Los mensajes son normalmente muy estereotipados y dependen del contexto. Carecen de la capacidad de formar nuevas combinaciones y expresiones.

En África central y oriental, los patrones de los tambores representan el acento prosódico, la longitud de las sílabas y el tono del idioma africano en particular. En las lenguas tonales, en las que las sílabas se asocian con un determinado tono, algunas palabras se distinguen solo por su perfil suprasegmental. Por consiguiente, los idiomas de tambor de sílabas a menudo pueden transferir un mensaje utilizando únicamente los fonemas tonales.

En ciertos idiomas, el tono de cada sílaba se determina de manera única en relación con cada sílaba adyacente. En estos casos, los mensajes pueden ser transmitidos a la misma velocidad que el habla, ya que tanto el ritmo como la melodía coinciden con la expresión equivalente hablada.

Pueden producirse interpretaciones erróneas debido a la naturaleza altamente ambigua de la comunicación. Esto se reduce por los efectos del contexto y el uso de frases comunes. Por ejemplo, en Jabo, la mayoría de los tallos son monosilábicos. Utilizando un proverbio o un título honorífico para crear versiones ampliadas de un animal, el nombre de una persona o un objeto, el correspondiente ritmo único puede sustituirse por un motivo rítmico y melódico que represente al sujeto. En la práctica, no todos los oyentes entienden todas las frases de la acción; el lenguaje del tambor se entiende sólo al nivel de su preocupación inmediata.

Véase también

 Comunicación
 Tambor
 Gong
 Tambores de hendidura
 Tambor parlante
 Lenguaje silbado

 Communication
 Drum
 Gong

Referencias

 Schmidt-Jones, C. (2005, 24 de mayo). Message Drums. Connexions (licenciado bajo CC-BY 1.0)

Enlaces externos

 Talking Drum from Instrument Encyclopedia, including a sound sample
 Drum Language in Ghanaian Schools

Tambores
Historia de las telecomunicaciones


text:
Mário Moraes Chermont (21 January 1937 – 16 May 2020), better known as simply Mário Chermont, was a Brazilian politician and lawyer from the state of Rio de Janeiro that represented the state of Pará at national level.

Life
Before pursuing a career in politics, Chermont graduated in law at the Federal University of Pará (1966–1971).

In 1966, he was elected City councillor of Chaves and kept the position from 1967 to 1971.

In 1978, he was elected Member of the Legislative Assembly of Pará, remaining in power from 1979 to 1991, with two consecutive reelections.

Between 1989 and 1990, Chermont held the post of President of the Legislative Assembly of Pará after being elected by his peers.

In 1990, Chermont was elected Member of the Chamber of Deputies representing the state of Pará. His tenure lasted from 1991 to 1995.

After his first and only tenure as a Federal Deputy, Chermont chose to not run for reelection, returned to Belém and resumed practicing law.

Personal life
Chermont's father, Mário Midosi Chermont was also a politician, known mostly for having been appointed member of the junta that governed the state of Pará in 1930 and for having been elected Member of the Chamber of Deputies from Pará in 1934.

At the time of his death, Chermont was married to Sandra Lúcia Bastos Martins de Barros, having had two sons with her.

Death
On 16 May 2020, Chermont died in Belém aged 83 due to complications from COVID-19 during the COVID-19 pandemic in Brazil.

References

1937 births
2020 deaths
Members of the Chamber of Deputies (Brazil) from Pará
Members of the Legislative Assembly of Pará
20th-century Brazilian lawyers
Brazilian Labour Party (current) politicians
Brazilian Democratic Movement politicians
People from Rio de Janeiro (city)
Deaths from the COVID-19 pandemic in Pará


text:
Crveni Breg je lahko:
 Crveni Breg, Bela Palanka (Srbija)
 Crveni Breg, Leskovac (Srbija)


text:
Утей (, ) — регент Камбоджи (1627—1642). Правил под именами Удаяраджа I или Утайреатеа I (), а также Парамараджа VIII или Баром Реатеа VIII ().

Полное тронное имя — Брхат Буддхананатха Самдач Брхат Парамараджа Маха Упаювараджа Брхат Дхармая Амачас ().

Биография
Принц Утей родился в 1577 году, был младшим сыном короля Барома Реатеи VII. Оказывал помощь своему брату королю Чею Четте II в борьбе с сиамцами, над которыми одержал победу в провинции Бантеай Мин Чей в 1624 году.

После смерти старшего сына, его дети были еще слишком малы для управления страной, Утей был провозглашен регентом Камбоджи и правил от имени своего племянника принца То.

Литература
 Bernard Philippe Groslier avec la collaboration de C.R. Boxer Angkor et le Cambodge au XVIe siècle d'après les sources portugaises et espagnoles, 26 Tableau III " Succession d'Ang Chan " P.U.F (Paris) 1958;
 Chroniques Royales du Cambodge de 1594 à 1677. École française d'Extrême Orient. Paris 1981

Ссылки


text:
Hylaeus maiellus är en biart som beskrevs av Rayment 1935. Hylaeus maiellus ingår i släktet citronbin, och familjen korttungebin. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar

Citronbin
maiellus


text:
Ingenuus ist der Name oder das Cognomen folgender Personen:

 Ingenuus († 260), wahrscheinlich römischer Statthalter in der Provinz Unterpannonien und Usurpator gegen Kaiser Gallienus
 Lucius Clodius Ingenuus, römischer Offizier der Kaiserzeit
 Lucius Sempronius Ingenuus, römischer Statthalter (164)


text:
Lake View Cemetery is a garden cemetery in Cleveland, Ohio.

Lake View Cemetery or Lakeview Cemetery may also refer to:

in Canada
 Lakeview Cemetery, Sarnia, Ontario, Canada

in the United States
 Lake View Cemetery (Brockport, New York), listed on U.S. National Register of Historic Places (NRHP)
 Lake View Cemetery (Ithaca, New York), burial place of Carl Sagan
 Lake View Cemetery (Penn Yan, New York), NRHP-listed
 Lakeview Cemetery (Richfield Springs, New York), burial place of Augustus R. Elwood
Lakeview Cemetery (Skaneateles, New York), NRHP-listed in Onondaga County
 Lakeview Cemetery (Galveston, Texas)
 Lake View Cemetery (Seattle), Washington
 Lake View Cemetery (Eau Claire, Wisconsin) in Eau Claire, Wisconsin, burial place of George B. Shaw


text:
Тар-ле-Ба () — коммуна во Франции, находится в регионе Бургундия. Департамент коммуны — Кот-д'Ор. Входит в состав кантона Женли. Округ коммуны — Дижон.

Код INSEE коммуны — 21622.

Население
Население коммуны на 2010 год составляло 227 человек.

Экономика
В 2010 году среди 140 человек трудоспособного возраста (15—64 лет) 106 были экономически активными, 34 — неактивными (показатель активности — 75,7 %, в 1999 году было 77,0 %). Из 106 активных жителей работали 104 человека (58 мужчин и 46 женщин), безработных было 2 (0 мужчин и 2 женщины). Среди 34 неактивных 11 человек были учениками или студентами, 15 — пенсионерами, 8 были неактивными по другим причинам.

См. также
 Список округов Франции

Примечания

Ссылки
 Национальный институт статистики — Тар-ле-Ба

Коммуны департамента Кот-д'Ор


text:
Kurt Kaser (* 23. Oktober 1870 in Steyr; † 1. November 1931 in Graz) war ein österreichischer Historiker.

Leben
Er studierte in Marburg und Tübingen. Nach der Promotion zum Dr. phil. 1892 und der Habilitation 1899 in Wien für Geschichte des Mittelalters und der Neuzeit wurde 1908 außerordentlicher Professor in Graz, 1914 ordentlicher Professor in Czernowitz, 1918 als Honorarprofessor und 1924 ordentlicher Professor für allg. und Wirtschaftsgeschichte in Graz. Zwischen den Studienjahren 1905/06 und 1908/09 lehrte er überdies an der Exportakademie in Wien.

Schriften (Auswahl)
 Verzeichnis der in Wiener Archiven vorhandenen Urbarien. Vorgelegt in der Sitzung am 14. Oktober 1907. Wien 1909, .
 Steiermark im Jahre 1848. Ein Vortrag. Graz 1913, .
 Die Gründung der k. k. Franz-Josefs-Universität in Czernowitz im Jahre 1875. Wien 1917, .
 Der deutsche Ständestaat. Graz 1923, .

Literatur
 Rudolf List: Kunst und Künstler in der Steiermark. Ein Nachschlagewerk. Ried im Innkreis 1978, S. 359, .
 Ferdinand Tremel: Kurt Kaser (23. Oktober 1870 bis 1. November 1931). In: Zeitschrift des Historischen Vereines für Steiermark 61 (1970), S. 231–254, .
 Fritz Fellner/Doris A. Corradini (Hgg.): Österreichische Geschichtswissenschaft im 20. Jahrhundert. Ein biographisch-bibliographisches Lexikon. Weimar 2006, S. 214, ISBN 3-205-77476-0.
 Walter Höflechner: Das Fach "Geschichte" an der Philosophischen resp. Geisteswissenschaftlichen Fakultät der Universität Graz. Vertretung und Institution. Von den Anfängen bis zur Gegenwart. Mit Bemerkungen zu Wien und Prag. Graz 2015, S. 280–283, 287–296, ISBN 978-3-201-02001-5.
 Alois Kernbauer: Das historiographische Werk Grazer Historiker. 150 Jahre Institut für Geschichte an der Universität Graz. Graz 2015, S. 178, ISBN 978-3-201-02001-5.

Einzelnachweise

Neuzeithistoriker
Hochschullehrer (Czernowitz)
Hochschullehrer (Universität Graz)
Österreicher
Geboren 1870
Gestorben 1931
Mann


text:
Wolfring ist ein Gemeindeteil von Fensterbach im Oberpfälzer Landkreis Schwandorf und eine Gemarkung.

Geografie
Wolfring liegt orographisch links im Tal des Fensterbachs im Oberpfälzer Wald, am Nordhang des Tales. Südlich des Ortes liegt die Wolfringmühle direkt am Fensterbach. Entlang des Hanges führt eine Straße von Knölling im Südosten nach Jeding und Högling im Nordwesten. Zwischen Wolfring und seiner Mühle liegt auch das Wildgehege Wolfring.

Geschichte
siehe auch: Liste der Baudenkmale in Wolfring

Das bayerische Urkataster zeigt Wolfring in den 1810er Jahren mit 30 Herdstellen, der Kirche mit ihrem umfriedeten Gottesacker und zwei Weihern. Die teils stattlichen Wirtschaftsflächen sind nicht durch Erbfolge zersiedelt und die regelmäßigen Pflanzungen an dem klimatisch günstig gelegenen Südwesthang deuten auf einen intensiven Obstanbau hin.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Schwandorf
Geographie (Fensterbach)


text:
Ett högtryck eller en anticyklon är ett område där lufttrycket är högre än i omgivningen, i motsatsen till lågtryck. Luften runt ett högtryck roterar medurs på norra halvklotet och moturs på södra. Orsaken till virvelns riktning ligger i jordens rotation och corioliseffekten.

Det finns olika typer av högtryck. Stationära högtryck är varma och finns över stora havsområden, medan årstidsbundna högtryck är kalla och förekommer vintertid över de norra kontinenterna. Rörliga högtryck uppträder i anslutning till de vandrande lågtrycken.

När luft styrs nedåt och sammanpressas, värms den upp och molnen löser ofta upp sig. Högtryck håller undan molnområden och medför oftast övervägande klart väder på sommaren, då temperaturen vanligen är högre till skillnad från vintertid. Trots högtryck kan dimma, dimmoln, duggregn och regnskurar förekomma, men på sommaren sker det mestadels lokalt.

I ett högtryck bildas ofta ett skikt som kallas subsidensinversion. Det ligger cirka 1500 meter upp och där samlas fukt. Om detta skikt inte upplöses av solen kan moln ligga kvar i den hela dagen. På sommaren är solen så stark att den bryter upp inversionen, men på hösten och vintern räcker inte alltid solenergin till för att få bort molnen. Då bildas dimma och dimmoln som kan ge ett sken av mulet väder. Även duggregn eller lätt snöfall kan förekomma.

En högtrycksrygg bildas vanligtvis mellan två eller flera avlägsna högtryck. Det sker ofta när flera lågtryck omringar högtrycken utan att bryta vägen mellan dem. Högtrycksryggen ger ungefär samma väderlek som ett högtryck men många gånger märkbart kortare perioder.

På väderkartan betecknas högtryck med det nationella ordets begynnelsebokstav i versal. I Sverige och engelskspråkiga länder således med ett H och i Finland med ett K (korkean keskus).

Högtrycksblockering innebär att ett kraftfullt högtryck med en enorm yta växer in över större landmassor, och blockerar de vandrande lågtrycken att vandra i väst-östlig riktning över norra halvklotet, från Atlanten mot Stilla havet, och uppstår främst vintertid, men kan även bildas under tidiga våren, då luften är som mest nedkyld och fuktigheten som lägst. Då flyttar sig inte högtrycket på veckovis, eller ibland månadvis, och luften roterar i mycket långsam takt runt högtryckets centrum, som ofta finns över inre Sibirien. Resultatet blir rejält kallt och torrt väder under en längre period, och denna bildning av högtrycket hör ofta samman med det nordatlantiska väderfenomenet Nordatlantiska oscillationen, som styr det nordeuropeiska vintervädret.

Referenser

Se även
Lågtryck
Väderkarta

Meteorologi


text:
Віта́лій Ві́кторович Каве́рін (*4 вересня 1990, Хмельницький) — український футболіст, нападник «Поділля».

Клубна кар'єра

Вихованець школи хмельницького футбольного клубу «Поділля», ДЮСШ-1 м. Хмельницького та школи дніпропетровського «Дніпра».

З 2007 року почав залучатися до ігор дублюючого складу «Дніпра», а 19 жовтня 2008 року у 18-річному віці дебютував у вищій лізі Чемпіонату України в матчі проти донецького «Металурга», що завершився з рахунком 1:1. У цілому, в сезоні 2008/09 за основну команду дніпропетровців Каверін провів п'ять матчів (чотири в чемпіонаті і один в кубку), а ігрову практику переважно отримував у матчах молодіжної першості України, провівши 24 гри і відзначившись вісьмома точними ударами. А у наступному сезоні — всього один матч за першу команду і 22 гри і чотири голи за «молодіжку».

У складі першої команди «Дніпра» грав дуже мало, тому 21 серпня 2010 року перейшов до кінця року на правах оренди до криворізького «Кривбасу», проте і там не зміг закріпитися в основі, провівши лише 6 матчів і в кінці 2010 року повернувся назад у «Дніпро», де знову став виступати здебільшого за молодіжну команду.

13 червня 2012 року підписав п'ятирічний контракт з київським «Динамо», проте майже відразу був відданий в оренду до кінця року в запорізький «Металург», після чого повернувся в Київ.

З початку 2013 року почав виступати за другу динамівську команду, яка виступала у першій лізі. За півтора року в другій динамівській команді зіграв у 22 матчах чемпіонату і забив один гол.

Влітку 2014 року був відданий в оренду в ужгородську «Говерлу».

13 липня 2017 року, після закінчення контракту, став гравцем «Чорномореця». 11 січня 2018 року покинув одеський клуб. У серпні того ж року став гравцем «Поділля».

Виступи за збірну
Виступав за збірну України з юнаків віком до 18 років, дебютувавши за неї 21 серпня 2007 року у матчі зі шведськими однолітками, нічия 3:3. У її складі був учасником ювілейного ХХ міжнародного юнацького турніру пам'яті першого віце-президента ФІФА Валентина Гранаткіна. Там українські юніори зупинилися лише за крок від фіналу, завоювавши бронзові нагороди. У п'яти поєдинках на турнірі Каверін відзначився двома голами.

18 серпня 2008 року дебютував у юнацькій збірній України U19 у матчі проти юнацької збірної Іспанії (поразка 0:3). У складі збірної України U19 — чемпіон Європи 2009 року. Під час фінальної частини чемпіонату, що проходила у Донецьку і Маріуполі, брав участь у чотирьох з п'яти матчів української збірної. Півфінальний матч зі збірною Сербії пропускав через дискваліфікацію, отримавши дві жовті картки протягом першого тайму останньої гри групового етапу змагань проти швейцарських юнаків.

З 2010 по 2012 рік був гравцем молодіжної збірної України.

Статистика
 Станом на 10 серпня 2014 року

Досягнення
 Чемпіон Європи серед юнаків (U-19) 2009 року

Примітки

Посилання

Уродженці Хмельницького
Українські футболісти
Футболісти «Дніпра» (Дніпро)
Футболісти «Кривбаса»
Футболісти «Динамо-2» (Київ)
Футболісти «Металурга» (Запоріжжя)
Футболісти «Говерли»
Футболісти «Чорноморця» (Одеса)
Футболісти «Поділля» (Хмельницький)
Гравці молодіжної збірної України з футболу


text:
Stormram
 Bonk (veen), een samenhangend stuk drijvend veen
 Bonkaarde, de bovenste laag van een hoogveenafzetting
 De Bonk, een Nederlands bungalowpark bij de Vijfhuizen
 een personage in de computerspellen:
 Bonk's Adventure
 Bonk's Return

Zie ook
 Bonken, een kaartspel voor vier personen


text:
La campilita es una variedad del mineral mimetita, una variedad intermedia entre la mimetesa, que es un arseniato de plomo conteniendo cloro y la piromorfita que es el fosfato de plomo típico.

Hipótesis de pertenencia
Existiendo indudable isomorfismo químico entre la mimetesa y la piromorfita, se comprende fácilmente la existencia de una serie de compuestos intermediarios procedentes todos ellos de sustituciones regulares y recíprocas del arsénico por el fósforo y viceversa, originándose substancias minerales que contienen a la vez y combinados ambos con el plomo, los ácidos fosfórico y arsénico, y como asociado constante, muy limitadas proporciones de cloruro plúmbico: al grupo pertenecía la campilita.

Hechos que entraron en contradicción con la citada hipótesis (siglo XIX)

Hudgoat y Nassau
Se encontraron en Hudgoat y Nassau piromorfitas muy puras, que son fosfato de plomo enteramente exento de arsénico, pues ni trazas de tal cuerpo manifiestan los más sensibles reactivos( siglo XIX ) y todas ellas consideradas desde el punto de vista de sus propiedades ópticas uniejes, mientras que la mimetesa sin fósforo, es decir, el arseniato de plomo puro, sería bieje opticamente considerado (siglo XIX ).

Trabajos de Lapparent
Según el geólogo e ingeniero de minas Albert Auguste Cochon de Lapparent, una lámina de mimetesa tallada en sentido normal del eje del prisma aparece formado por seis triángulos equilaterales, correspondiendo cada uno a un cristal rómbico de 120°, teniendo el plano AO paralelo al lado del hexágono, con bisectriz aguda paralela al eje senario el p<v.

Observaciones de Jannettaz y Michel-Lévy
Según las observaciones del mineralogista y profesor de la Sorbona Édouard Jannettaz y del geólogo e inspector de minas Auguste Michel-Lévy, decir lo siguiente:
 Observaron según lo dicho anteriormente hechos análogos repetidamente
 Llegaron a establecer cuatro tipos caracterizados mediante sus propiedades ópticas particulares:
 Piramorfitas puras uniejes, es decir, fosfato de plomo
 Mimetesas puras biejes, formadas por el arseniato de plomo con o sin cloruro del propio metal
 Mezclas notabilísimas que contiene piromorfita en el centro y mimetesa al exterior o en la superficie
 Agrupaciones más complicadas, las cuales originan muchos cuerpos de composición intermedia entre el fosfato y el arseniato de plomo, cuya apariencia es como si sólo tuvieran un eje

Procedimientos llamados de corrisión
Aplicando el arseniato más puro la mimetesa los procedimientos llamados de corrisión, resulta que este mineral, tenido como hexagonal, presenta no obstante, el mismo modo de hemiedría que la apatita, y todo ello vino a demostrar lo dicho a los mineralogistas del siglo XIX que tratándose de variedades intermedias no era posible fijar bien las características individuales.

Siglo XX
 Clasificación de Karl Strunz: Mineralogische Tabellen, 1941: variedad de mimetita (Clasificación de Strunz).

Referencias

 Diccionario Enciclopédico Hispano-Americano, Barcelona: Montaer y Simon editores, 1887-1910 (Apéndice).
Bibliografía complementaria
 Dana, E. S..- Tratado de mineralogía:..., Méjico: Continental, 1969, 912 páginas.
 Gruijter, W.C..-On the luminescence of lead cholride.., Sassenheim, 1972 (cloruro plúmbico).
 Jannettaz, E..-Les roches et leurs éléments minéralogiques..., París, 1910; Éléments de minéralogie, París, 1861; Notices sur les travaux scientifiques de Pierre-Michel-Édouard Jannettaz, París, 1892; A guide to the determination of rocks:.., New York, 1877.
 Klockman, F..-Tratado de mineralogía:.., Barcelona: Gustavo Gili, 1942.
 Lapparent, A. de.- Précis de minéralogie, París, Masson, 1908 ;Traité de géologie, París, Masson, 1906, 3 vols; Cours de minéralogie, París: F. Savy, 1899.
 Launay, Louis de.- Auguste Michel-Lévy, 1844-1911, París: H. Dunod et E. Pinat, 1914.
 Lietz, J..-Beiträge zur Kenntnis der Pyromorphit-Mimetesit-Vanadinit-Gruppe, Leipzig, 1931.
 Michel-Lévy, A..- Classification des magmas des roches éruptives, París, 1897; Étude sur les roches cristallines et éruptives..., París: Baudry, 1890; Minéralogie micrographique:..., París, 1879.
 Passy, L..-Notice sur la vie et les travaux de Albert de Lapparent, París, 1911.
 Rutley, F..-Elementos de mineralogía, Barcelona: Gustavo Gili, 1966.

Minerales de plomo
Minerales arseniatos


text:
Palmerella albocristata är en stekelart som först beskrevs av Setsuya Momoi 1966.  Palmerella albocristata ingår i släktet Palmerella och familjen brokparasitsteklar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Brokparasitsteklar
albocristata


text:
Friends with Kids is a 2011 American romantic comedy film written, produced, and directed by Jennifer Westfeldt, who also stars in the film. Adam Scott, Jon Hamm, Kristen Wiig, Maya Rudolph, Chris O'Dowd, Megan Fox, and Edward Burns also star in the film.

Plot
Jason (an advertising executive) and Julie (a charitable investment advisor) are longtime best friends now in their mid-30s that live in the same building in Manhattan. Not romantically involved, they are close friends with two childless married couples, the placid Alex and Leslie and the sex-obsessed Ben and Missy. During the next four years, after both couples have children, their marriages suffer. Following a chaotic birthday party for Jason at Alex and Leslie's place in Brooklyn, Jason and Julie discuss how it would be better to have children first, to 'get it out of the way' since 'time is running out', and only then meet the person that you wanted to marry.  After more discussion, they decide to have a child together, despite never having had romantic feelings for each other, and then to continue to date other people, to find 'their one'.  Although their friends predict disaster, Jason and Julie adjust to their new relationship with baby Joe far better than their friends had imagined.

Jason and Julie begin dating again and enter into budding relationships with young actress Mary Jane and divorced father Kurt, respectively. During a couples winter getaway in Vermont, Ben calls Jason and Julie's thought process and parenting skills into question. In the ensuing argument, Ben decries their arrangement as untenable in the long term and humiliates Missy. Jason defends his decision to have a child with Julie, saying that he loves her deeply and that she was the soundest choice of person for him to start a family with.

After returning from Vermont, Ben and Missy separate and later divorce. Shortly thereafter, at Julie's birthday dinner out (about 18 months after Joe's birth), Jason is surprised to find that she invited only him. Julie tells him that Kurt wants her to meet his children that weekend but that this new degree of commitment has made her realize that she is in love with Jason, who, along with Joe, have become her closest family. A stunned Jason tells Julie that his love for her has never been romantic and has asked Mary Jane to move in with him. Heartbroken, Julie leaves the restaurant, and soon moves out of her Manhattan apartment to Brooklyn, putting some space between herself and Jason. A few months thereafter, Jason and Mary Jane break up over their differing feelings about children, and both Julie and Jason return to dating others. Several months later, at a bar with Ben, Jason confides that he does have feelings for Julie, but that their messy split makes acting on such feelings impossible. Ben disagrees, noting the differences between his and Missy's sex-based relationship and Jason and Julie's long-lasting friendship.

Shortly before Julie's next birthday, after dropping -year-old Joe off at Julie's house after a day out, Jason presents her with a present: a photo scrapbook of the couple, and then the three of them (that he'd made for her birthday prior, but she never received due to their abrupt parting), consistent with Julie's prior statement that Jason and Joe were her family. They reminisce over several of the photos and then put Joe to bed, after Jason says a few things about 'staying the night' (as Joe wants him to). Jason's emotional shift and words make Julie emotional and uncomfortable, so she sends Jason home. He leaves, but quickly returns, and tells her what he said to her a year ago was all wrong. He finally realized it—she is the love of his life, she is his 'person', "and that's just the way it is". She tells him she can't be with someone who isn't 'into' her, and he, after a passionate kiss, offers to have sex with her to prove he is into her, in every possible way. She accepts his offer, passionately kisses him back, and they tumble onto her bed.

Cast

 Adam Scott as Jason Fryman
 Jennifer Westfeldt as Julie Keller
 Jon Hamm as Ben
 Kristen Wiig as Missy
 Maya Rudolph as Leslie
 Chris O'Dowd as Alex
 Megan Fox as Mary Jane
 Edward Burns as Kurt
 Lee Bryant as Elaine Keller, Julie's mother
 Kelly Bishop as Mary Fryman, Jason's mother
 Cotter Smith as Phil Fryman, Jason's father
 Ilana Levine as Mom in Restaurant
 Brian D'Arcy James as Husband in Restaurant
 John Lutz as Jason's Colleague at Work
 Derek Cecil as Pete

Production
Friends with Kids was directed, written, produced and stars Jennifer Westfeldt. This is her directorial debut. Her then-partner, actor Jon Hamm, also agreed to play a supporting part and help produce her feature film. The idea for Friends With Kids had been floating around after Westfeldt and Hamm noticed that friends were starting to have families and 'all but disappearing from their lives.' Cast member Adam Scott admitted that the couple's suspicion was not baseless, as he and his wife had become "the worst friends to Jen and Jon because we were so busy" after getting married and having children. She was encouraged to move forward with her idea after an informal reading of the screenplay took place at her and Hamm's home in late 2010.

It was always planned that Hamm would star in the movie, but in a role where he would not be paired-up with his real-life partner. However, this left only a few months open between when Hamm finished doing the fourth season of Mad Men and would resume for a fifth to get Friends with Kids off the ground and ready to shoot. According to one of the producers, resources for the production were easy to find. "The impossible algorithm is to line up the cast, the calendar and the cash in such a way that you get to make the movie", said co-producer Joshua Astrachan. "It just never is that easy to put an independent film together."

Principal photography lasted for four weeks, beginning in New York during December 2010 and carrying out into early 2011. With a budget of less than US$10 million, Friends with Kids was made by Red Granite Pictures, Points West Pictures, and Locomotive. Red Granite Pictures led by Riza Aziz and Joey McFarland also fully financed the film and distributed it internationally through Red Granite's distribution arm led by Danny Dimbort and Christian Mercuri.

The soundtrack to the film featured many Jazz staples including Duke Ellington's "Angelica", which is performed by Brian Newman, Alex Smith, Paul Francis, and Steve Whipple.

Release

The film premiered at the 2011 Toronto International Film Festival on September 9, 2011. On September 21, 2011, Lionsgate announced that it had acquired the distribution rights to the film.

It was released in the United States and Canada on March 9, 2012, Sweden on June 1, 2012, and Australia on June 7, 2012.

Critical response
Friends with Kids received mostly positive reviews from critics. The film received a 67% rating on Rotten Tomatoes based on 146 reviews and an average rating of 6.5/10. The website's critical consensus reads, "Sharp, shrewd, and funny, Friends with Kids features excellent performances that help smooth over some of the story's more conventional elements." On Metacritic, the film has a score of 55 out of 100 based on 36 reviews, indicating "mixed or average reviews".

Home media
The DVD was released on July 17, 2012. It includes audio commentaries, deleted scenes, a blooper reel and an 8 minute mini-featurette on why the film came to be made.

References

External links

2011 films
2011 romantic comedy films
American romantic comedy films
Films scored by Marcelo Zarvos
Films directed by Jennifer Westfeldt
Films set in New York City
Films shot in New York City
American independent films
Red Granite Pictures films
Roadside Attractions films
Lionsgate films
2011 directorial debut films
2011 independent films
2010s English-language films
2010s American films


text:
Mișcarea carismatică (oficial Uniunea Bisericilor Creștine Libere) este  o organizație religioasă creștină, care întrunește pe baze benevole bisericile creștine libere (comunități, misiuni) din întreaga lume. În componența Uniunii intră biserici care împărtășesc concepțiile  expuse  în Bazele credinței și doctrinei bisericilor creștine libere.

De asemenea uniunea pledează pentru împărtășirea liberă a credinței, pentru principiul  autonomiei și independenței Bisericilor din componența sa și colaborarea lor în unitate "frățească", acordându-le ajutorul organizațional, informațional, consultativ, juridic și alt ajutor necesar.

Organul executiv al Uniunii este Consiliul Uniunii în componența căruia sunt aleși toți pastorii tuturor Bisericilor locale (după țară), membre ale Uniunii. Consiliul Uniunii realizează programele de activitate ale Uniunii, soluționează  cazurile litigioase apărute în cadrul Cultului, precum și în relațiile Bisericilor locale cu alte persoane, hirotonisește lucrătorii de cult și le eliberează legitimații, dispune de patrimoniul și resursele financiare ale Uniunii, convoacă Adunarea reprezentanților Bisericilor locale, acordă ajutor nemijlocit Bisericilor locale în soluționarea problemelor spirituale ne-ordinare, precum și problemelor de evanghelizare, acordă ajutor financiar, stimulează activitatea bisericilor locale, examinează cererile Bisericilor locale privind hirotonisirea slujitorilor, etc.

Legături externe
 Hotărîrea Nr. 464 din 17.05.1997 cu privire la aprobarea Statutului de organizare și funcționare a Uniunii Bisericilor Creștine Libere (Cultul Harismatic) din Republica Moldova

Bibliografie
 Menzies, William W; Menzies, Robert P (2000), Spirit and Power: Foundations of Pentecostal Experience, Zondervan, ISBN 978-0-310-86415-8.
 Clement, Arthur J. Pentecost or Pretense?: an Examination of the Pentecostal and Charismatic Movements. Milwaukee, Wis.: Northwestern Publishing House, 1981. 255, [1] p. ISBN 0-8100-0118-7

Mișcări creștine
Evanghelism
Mișcări teologice creștine
Creștinism Penticostal și Carismatic
Termeni creștini


text:
Anita Spring (* 26. Juni 1965 in Bundaberg, heute Anita Palm) ist eine australische Beachvolleyballspielerin.

Karriere
Spring spielte ihre ersten internationalen Turniere 1992/93 mit Jacqui Vukosa. Bei den Open-Turnieren in Almería und Rio de Janeiro erreichte das Duo die Ränge fünf und sechs. Anschließend trat Spring mit Natalie Cook an. Auf der World Tour waren Cook/Spring immer in den Top Ten vertreten. Sie erreichten bei den Open-Turnieren und dem Grand Slam in Carolina Platzierungen zwischen fünf und sieben; beim letzten gemeinsamen Turnier in Santos wurden sie Neunte.

1995 bildete Spring ein Duo mit Liane Fenwick. Zum Auftakt kamen Fenwick/Spring in La Serena auf den siebten Rang. Es folgten unter anderem zwei neunte Plätze bei Open-Turnieren in den USA sowie ein erneuter siebter Platz in Espinho. Beim Turnier in Brisbane verbesserten sie sich auf den fünften Rang. 1996 nahmen Fenwick/Spring an den Olympischen Spielen in Atlanta teil. Nach einem Auftaktsieg gegen die Japanerinnen Fujita/Takahashi mussten sie sich den späteren Goldmedaillengewinnerinnen Sandra Pires und Jackie Silva (Brasilien) geschlagen geben. Auf der Verlierer-Seite besiegten sie erst das britische Duo Cooper/Glover und schieden dann gegen die US-Amerikanerinnen Fontana/Hanley aus; damit beendeten sie das Turnier auf dem siebten Rang.

Anita Palm ist seit 2013 Vizepräsidentin im Australischen Volleyballverband und Mitglied der Hall of Fame des australischen Volleyballs.

Weblinks

 Profil bei Volleybox

Einzelnachweise

Beachvolleyballspieler (Australien)
Olympiateilnehmer (Australien)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1996
Volleyballfunktionär (Australien)
Australier
Geboren 1965
Frau


text:
Mechová (németül Mies) Lipová község településrésze Csehországban a Karlovy Vary-i kerület Chebi járásában. Lipovától 2 km-re északnyugatra fekszik. A 2001-es népszámlálási adatok szerint mindössze 5 lakosa van.

A Chebi járás települései


text:
Heinz Gascha ist ein deutscher Realschullehrer, ehemaliger Rektor der Mädchenrealschule St. Ursula Hohenburg, Fernsehmoderator und Sachbuchautor aus Lenggries. Deutschlandweite Bekanntheit erhielt er durch die Sendungen Telekolleg Mathematik im Bayerischen Fernsehen. Er wurde 2005 Schulleiter der Mädchenrealschule. Seit Februar 2015 befindet er sich im Ruhestand.

Veröffentlichungen (Auswahl)
 Physik – Formeln.  Compact-Verlag, München 2009
 Gärtner, Harald; Gascha, Heinz: Formelsammlung: Mathematik, Physik, anorganische Chemie; [mit vielen Beispielen], Compact-Verlag, München 2008
 Gascha, Heinz; Wonisch, Rainer: Mathematik, Formeln & Regeln ... leicht gemacht! [zum Üben und Nachschlagen].Compact-Verlag, München 2007
 Gascha, Heinz; Pflanz, Stefan: Physik verständlich: alle Formeln, alle Gesetze; von Akustik bis Wärmelehre; verständliche Übungsaufgaben und Lösungen; ausführlicher Lexikonteil. Weltbild-Verlag, Augsburg 2006 (?)
 Masse und Gewichte. Compact-Verlag, München 1991

Weblinks
 Sammlung von Aufzeichnungen in der Mediathek des Bayerischen Rundfunks (Abgerufen am 12. Juli 2015)

Einzelnachweise

Fernsehmoderator (Deutschland)
Person (Bayerischer Rundfunk)
Schulleiter (Deutschland)
Sachbuchautor
Deutscher
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann


text:
El distrito de Huayrapata es uno de los 4 distritos que conforman la provincia de Moho, ubicada en el departamento de Puno en el sudeste del Perú.

Desde el punto de vista organizativo de la Iglesia católica forma parte de la Prelatura de Juli en la Arquidiócesis de Arequipa.

Historia
Fue creado por Ley N° 25360 del 12 de diciembre de 1991, durante el gobierno del presidente Alberto Fujimori.

Geografía
Situado en el extremo nordeste de la Provincia de Moho, y alejado del Lago Titicaca en unos 20 km. Linda al norte-noroeste con los distritos de Cojata y de  Rosaspata del sector sureste de la Provincia de Huancané; al sur y al oeste con el Distrito de Moho y al este con la vecina república de Bolivia.

Demografía
La población estimada en el año 2000 era de 5010 habitantes, lo que evidencia una gran discrepancia con el Censo-2018, que muestra que en todo el distrito había para ese año, 2613 habitantes (también es posible que la emigración hubiera afectado estos números).  El distrito tiene 40 "Centros Poblados" [*CPs. El No. de pobladores por CP entre corchetes: Censo del 2018].

Estos son: Huayrapata [740], Hachapampa (también llamado Jachaorca [49]), Altos Huayrapata [42], Salta Manta [36], Lipichikarka [38], Kollpatira [23], Quinsa Lakaya [70], Totorani [60], Tacurani [20], Centro Lipichikarka [-], Chico Huayrapata [34], Anta Alta [35], Kajaata [48], Sullka Cercado [214], San Antonio [11], Wilakarka [18], Vilinacuyo [24], Mulluchini [130], Condorri [29], Chillhuacuyo [36], Choquepaylla [50], Jalliri [63], Huallatiri [127], Collorani [183], Chico Huaranca [29], Huaranka Grande [145], Collpaparque [5], Viscachane [6], Mecani [121], Lavaña [-], Cotacunca [2], Sector 1 [58], Sector 2 [63], Sector 3 [31], Huaycuyo [7], Jachacarca [17], Afahuyo [-], Huaylla Cunca [33], Achocallane [12], Ancoparqui [4] y Seira [300]

Autoridades

Municipales

 2019 - 2022
 Alcalde: Javier Poma Quiroz, del Frente Amplio para el Desarrollo del Pueblo.
 Regidores:
 Eliseo Andrade Gómez (Frente Amplio para el Desarrollo del Pueblo)
 Faustino Chambi Mamani (Frente Amplio para el Desarrollo del Pueblo)
 Raúl Condori Gómez (Frente Amplio para el Desarrollo del Pueblo)
 Leandra Chura Janco (Frente Amplio para el Desarrollo del Pueblo)
 Javier Quiroz Pari (Movimiento de Integración por el Desarrollo Regional (Mi Casita))

Véase también
 Región Puno
 Organización territorial del Perú

Referencias

Huayrapata