text:
Mit Stand August 2022 werden in Japan an 6 Standorten 10 Reaktorblöcke betrieben, 2 weitere Blöcke sind im Bau. Seit der Nuklearkatastrophe von Fukushima sind 27 Reaktorblöcke endgültig stillgelegt, während weitere 23 Blöcke außer Betrieb, aber noch nicht endgültig stillgelegt sind. Der erste kommerziell genutzte Reaktorblock ging 1965 in Betrieb.

In Japan wurden 2011 in Kernkraftwerken insgesamt 156,2 Mrd. kWh (Netto) erzeugt; damit hatte die Kernenergie einen Anteil von 18 Prozent an der Gesamtstromerzeugung. Im Jahr 2021 wurden 61,223 Mrd. kWh erzeugt; damit betrug ihr Anteil 7,2 Prozent an der Gesamtstromerzeugung.

Karte

Tabelle
{| class="wikitable mw-collapsible mw-collapse sortable" style="margin:0;
|+Liste der Kernkraftwerke in Japan (Quelle: IAEA, Stand: August 2022)
|-
!style="width:11%;"| Name
!style="width:04%;"| Block
!style="width:04%;"| Reaktortyp
!style="width:08%;"| Modell
!style="width:08%;"| Status
!style="width:07%;"| Netto-leistungin MWe(Design)
!style="width:07%;"| Brutto-leistungin MWe
!style="width:07%;"| Therm.Leistungin MWt
!style="width:08%;"| Baubeginn
!style="width:08%;"| ErsteKritikalität
!style="width:08%;"| Erste Netzsyn-chronisation
!style="width:08%;"| Kommer-zieller Betrieb
!style="width:08%;"| Abschal-tung
!style="width:04%;"| Einspeisungin TWh
|-
| Fugen ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| HWLWR ||style="text-align:center"| ATR ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 148 ||style="text-align:right"| 165 ||style="text-align:right"| 557 || || || || || ||style="text-align:right"| 8,45
|-style="background:#F0F0F0;"
| rowspan="6" style="text-align:left;"| Fukushima Daiichi ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-3 ||style="text-align:center"| Zerstört ||style="text-align:right"| 439 ||style="text-align:right"| 460 ||style="text-align:right"| 1380 || || || || || ||style="text-align:right"| 82,35
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-4 ||style="text-align:center"| Zerstört ||style="text-align:right"| 760 ||style="text-align:right"| 784 ||style="text-align:right"| 2381 || || || || || ||style="text-align:right"| 148,15
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 3 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-4 ||style="text-align:center"| Zerstört ||style="text-align:right"| 760 ||style="text-align:right"| 784 ||style="text-align:right"| 2381 || || || || || ||style="text-align:right"| 155,94
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 4 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-4 ||style="text-align:center"| Zerstört ||style="text-align:right"| 760 ||style="text-align:right"| 784 ||style="text-align:right"| 2381 || || || || || ||style="text-align:right"| 154,30
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 5 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-4 ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 760 ||style="text-align:right"| 784 ||style="text-align:right"| 2381 || || || || || ||style="text-align:right"| 156,43
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 6 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 1067 ||style="text-align:right"| 1100 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || || ||style="text-align:right"| 206,65
|-
| rowspan="4" style="text-align:left;"| Fukushima Daini ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 1067 ||style="text-align:right"| 1100 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || || ||style="text-align:right"| 205,65
|-
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 1067 ||style="text-align:right"| 1100 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || || ||style="text-align:right"| 190,64
|-
| style="text-align:center"| 3 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 1067 ||style="text-align:right"| 1100 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || || ||style="text-align:right"| 163,05
|-
| style="text-align:center"| 4 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 1067 ||style="text-align:right"| 1100 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || || ||style="text-align:right"| 161,36
|-style="background:#F0F0F0;"
| rowspan="4" style="text-align:left;"| Genkai ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (2-loop) ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 529 ||style="text-align:right"| 559 ||style="text-align:right"| 1650 || || || || || ||style="text-align:right"| 127,67
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (2-loop) ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 529 ||style="text-align:right"| 559 ||style="text-align:right"| 1650 || || || || || ||style="text-align:right"| 118,19
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 3 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (4-loop) ||style="text-align:center"| In Betrieb ||style="text-align:right"| 1127 ||style="text-align:right"| 1180 ||style="text-align:right"| 3423 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 182,94
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 4 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (4-loop) ||style="text-align:center"| In Betrieb ||style="text-align:right"| 1127 ||style="text-align:right"| 1180 ||style="text-align:right"| 3423 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 156,75
|-
| rowspan="5" style="text-align:left;"| Hamaoka ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-4 ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 516 ||style="text-align:right"| 540 ||style="text-align:right"| 1593 || || || || || ||style="text-align:right"| 73,63
|-
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-4 ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 814 ||style="text-align:right"| 840 ||style="text-align:right"| 2436 || || || || || ||style="text-align:right"| 129,57
|-
| style="text-align:center"| 3 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1056 ||style="text-align:right"| 1100 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 171,10
|-
| style="text-align:center"| 4 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1092 ||style="text-align:right"| 1137 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 130,35
|-
| style="text-align:center"| 5 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| ABWR ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1325 ||style="text-align:right"| 1380 ||style="text-align:right"| 3926 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 38,95
|-style="background:#F0F0F0;"
| Higashidōri ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1067 ||style="text-align:right"| 1100 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 41,90
|-
| rowspan="3" style="text-align:left;"| Ikata ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (2-loop) ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 538 ||style="text-align:right"| 566 ||style="text-align:right"| 1650 || || || || || ||style="text-align:right"| 125,68
|-
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (2-loop) ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 538 ||style="text-align:right"| 566 ||style="text-align:right"| 1650 || || || || || ||style="text-align:right"| 115,87
|-
| style="text-align:center"| 3 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (3-loop) ||style="text-align:center"| In Betrieb ||style="text-align:right"| 846 ||style="text-align:right"| 890 ||style="text-align:right"| 2660 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 126,07
|-style="background:#F0F0F0;"
| JPDR ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-1 ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 12 (10) ||style="text-align:right"| 13 ||style="text-align:right"| 90 || || || || || ||style="text-align:right"| 0,01
|-
| rowspan="7" style="text-align:left;"| Kashiwazaki-Kariwa ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1067 ||style="text-align:right"| 1100 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 160,13
|-
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1067 ||style="text-align:right"| 1100 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 120,88
|-
| style="text-align:center"| 3 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1067 ||style="text-align:right"| 1100 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 100,28
|-
| style="text-align:center"| 4 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1067 ||style="text-align:right"| 1100 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 91,85
|-
| style="text-align:center"| 5 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1067 ||style="text-align:right"| 1100 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 136,97
|-
| style="text-align:center"| 6 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| ABWR ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1315 ||style="text-align:right"| 1356 ||style="text-align:right"| 3926 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 133,58
|-
| style="text-align:center"| 7 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| ABWR ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1315 ||style="text-align:right"| 1356 ||style="text-align:right"| 3926 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 116,41
|-style="background:#F0F0F0;"
| rowspan="3" style="text-align:left;"| Mihama ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| WH 2LP ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 320 ||style="text-align:right"| 340 ||style="text-align:right"| 1031 || || || || || ||style="text-align:right"| 60,12
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (2-loop) ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 470 ||style="text-align:right"| 500 ||style="text-align:right"| 1456 || || || || || ||style="text-align:right"| 101,60
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 3 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (3-loop) ||style="text-align:center"| In Betrieb ||style="text-align:right"| 780 ||style="text-align:right"| 826 ||style="text-align:right"| 2440 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 171,06
|-
| Monju ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| FBR ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 246 ||style="text-align:right"| 280 ||style="text-align:right"| 714 || || || ||style="text-align:center"| – || ||style="text-align:right"| –
|-style="background:#F0F0F0;"
| rowspan="4" style="text-align:left;"| Ōi ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| WH 4LP ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 1120 ||style="text-align:right"| 1175 ||style="text-align:right"| 3423 || || || || || ||style="text-align:right"| 213,32
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| WH 4LP ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 1120 ||style="text-align:right"| 1175 ||style="text-align:right"| 3423 || || || || || ||style="text-align:right"| 231,70
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 3 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (4-loop) ||style="text-align:center"| In Betrieb ||style="text-align:right"| 1127 ||style="text-align:right"| 1180 ||style="text-align:right"| 3423 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 194,30
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 4 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (4-loop) ||style="text-align:center"| In Betrieb ||style="text-align:right"| 1127 ||style="text-align:right"| 1180 ||style="text-align:right"| 3423 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 201,80
|-
| Ōma ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| ABWR ||style="text-align:center"| In Bau ||style="text-align:right"| 1328 ||style="text-align:right"| 1383 ||style="text-align:right"| 3926 || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| –
|-style="background:#F0F0F0;"
| rowspan="3" style="text-align:left;"| Onagawa ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-4 ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 498 ||style="text-align:right"| 524 ||style="text-align:right"| 1593 || || || || || ||style="text-align:right"| 81,76
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 796 ||style="text-align:right"| 825 ||style="text-align:right"| 2436 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 81,16
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 3 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 796 ||style="text-align:right"| 825 ||style="text-align:right"| 2436 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 43,74
|-
| rowspan="2" style="text-align:left;"| Sendai ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (3-loop) ||style="text-align:center"| In Betrieb ||style="text-align:right"| 846 ||style="text-align:right"| 890 ||style="text-align:right"| 2660 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 210,85
|-
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (3-loop) ||style="text-align:center"| In Betrieb ||style="text-align:right"| 846 ||style="text-align:right"| 890 ||style="text-align:right"| 2660 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 199,25
|-style="background:#F0F0F0;"
| rowspan="2" style="text-align:left;"| Shika ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 505 ||style="text-align:right"| 540 ||style="text-align:right"| 1593 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 56,33
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| ABWR ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1108 ||style="text-align:right"| 1206 ||style="text-align:right"| 3926 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 29,30
|-
| rowspan="3" style="text-align:left;"| Shimane ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-3 ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 439 ||style="text-align:right"| 460 ||style="text-align:right"| 1380 || || || || || ||style="text-align:right"| 101,88
|-
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 789 ||style="text-align:right"| 820 ||style="text-align:right"| 2436 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 129,18
|-
| style="text-align:center"| 3 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| ABWR ||style="text-align:center"| In Bau ||style="text-align:right"| 1325 ||style="text-align:right"| 1373 ||style="text-align:right"| 3926 || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| –
|-style="background:#F0F0F0;"
| rowspan="4" style="text-align:left;"| Takahama ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (3-loop) ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 780 ||style="text-align:right"| 826 ||style="text-align:right"| 2440 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 174,31
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (3-loop) ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 780 ||style="text-align:right"| 826 ||style="text-align:right"| 2440 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 172,66
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 3 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (3-loop) ||style="text-align:center"| In Betrieb ||style="text-align:right"| 830 ||style="text-align:right"| 870 ||style="text-align:right"| 2660 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 191,31
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 4 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (3-loop) ||style="text-align:center"| In Betrieb ||style="text-align:right"| 830 ||style="text-align:right"| 870 ||style="text-align:right"| 2660 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 189,54
|-
| rowspan="2" style="text-align:left;"| Tōkai ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| GCR ||style="text-align:center"| MAGNOX ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 137 (159) ||style="text-align:right"| 166 ||style="text-align:right"| 587 || || || || || ||style="text-align:right"| 28,19
|-
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-5 ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1060 (1056) ||style="text-align:right"| 1100 ||style="text-align:right"| 3293 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 221,61
|-style="background:#F0F0F0;"
| rowspan="3" style="text-align:left;"| Tomari ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (2-loop) ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 550 ||style="text-align:right"| 579 ||style="text-align:right"| 1650 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 90,97
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (2-loop) ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 550 ||style="text-align:right"| 579 ||style="text-align:right"| 1650 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 83,57
|-style="background:#F0F0F0;"
| style="text-align:center"| 3 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (3-loop) ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 866 ||style="text-align:right"| 912 ||style="text-align:right"| 2660 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 19,62
|-
| rowspan="2" style="text-align:left;"| Tsuruga ||style="text-align:center"| 1 ||style="text-align:center"| BWR ||style="text-align:center"| BWR-2 ||style="text-align:center"| Stillgelegt ||style="text-align:right"| 340 (341) ||style="text-align:right"| 357 ||style="text-align:right"| 1070 || || || || || ||style="text-align:right"| 80,05
|-
| style="text-align:center"| 2 ||style="text-align:center"| PWR ||style="text-align:center"| M (4-loop) ||style="text-align:center"| Inaktiv ||style="text-align:right"| 1108 (1115) ||style="text-align:right"| 1160 ||style="text-align:right"| 3411 || || || || ||style="text-align:center"| – ||style="text-align:right"| 185,89
|}

Siehe auch
 Kernenergie in Japan
 Liste der Kernreaktoren in Japan
 Liste der Kernkraftwerke in Asien

Weblinks

Einzelnachweise

Japan
!


text:
Nasty Habits is a 1977 British comedy film directed by Michael Lindsay-Hogg, starring Glenda Jackson, Melina Mercouri, Geraldine Page, Rip Torn and Susan Penhaligon. It is based on Muriel Spark's novel The Abbess of Crewe.

Plot
At the little-known and extremely wealthy Abbey of Philadelphia the Abbess, Sister Hildegard, is dying. She wishes her favorite, Sister Alexandra, to succeed her but dies moments before she can make her endorsement public. Alexandra conspires with Sisters Gertrude and Walburga to win the coming election, and to defeat her rival, Sister Felicity, who is openly carrying on an affair with a Jesuit priest, Father Thomas. Alexandra orders hidden microphones and cameras installed throughout the convent, and even hires a pair of Jesuit students, Gregory and Ambrose, to break in and steal Thomas's compromising letters from Sister Felicity's sewing box. The break-in is discovered, but the real meaning is kept hidden and Alexandra wins the election by a landslide. Once she is made Abbess, Alexandra expels and excommunicates Felicity, who begins a very public campaign to topple Alexandra. At the same time, the publicity brings the abbey to the attention of the Holy See, which discovers that the order is an unofficial one, with no actual ties to the Roman Catholic Church. To make matters worse, Gregory and Ambrose blackmail Gertrude and Walburga, who send the bungling Sister Winifred to pay them off only to have the whole scandal made public.

Parallels to the Watergate conspiracy
The film and the original novel were a satire on the presidency of Richard Nixon and the Watergate scandal, including Alexandra's parting line as she boards a plane to Rome to answer charges from the Vatican. The characters are parallels of the Nixon cabinet and Watergate conspirators.

 Sister Alexandra - Richard Nixon
 Sister Gertrude - Henry Kissinger
 Sister Prioress Walburga - H. R. Haldeman
 Sister Winifred - John Dean
 Sister Mildred, Mistress of Novices - John Ehrlichman
 Sister Geraldine - Gerald Ford
 Ambrose - E. Howard Hunt
 Gregory - G. Gordon Liddy

Cast

 Glenda Jackson as Sister Alexandra
 Melina Mercouri as Sister Gertrude
 Geraldine Page as Sister Prioress Walburga
 Sandy Dennis as Sister Winifred
 Anne Jackson as Sister Mildred, Mistress of Novices
 Anne Meara as Sister Geraldine
 Susan Penhaligon as Sister Felicity
 Edith Evans as Sister Hildegard

 Jerry Stiller as P.R. Priest
 Rip Torn as Father Maximilian
 Eli Wallach as Monsignor
 Harry Ditson as Ambrose
 Christopher Muncke as Gregory
 Anthony Forrest as Father Thomas
 Mike Douglas, Bill Jorgensen, Jessica Savitch, and Howard K. Smith as themselves

Reception
Vincent Canby in The New York Times wrote that Glenda Jackson had her best role in years, and that the film was "very funny" but was too uneven to be ultimately successful.

The film was released on VHS tape in 1989, and on DVD in 2014.

References

1977 films
1977 comedy films
British comedy films
Films directed by Michael Lindsay-Hogg
Films scored by John Cameron
Watergate scandal in film
1970s English-language films
1977 directorial debut films
1970s American films
1970s British films

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Das Prinzip des "hundertsten Affen" ("The Hundredth Monkey Phenomenon" oder "The Hundredth Monkey Effect") ist ein moderner Mythos, der ab 1979 als Beispiel für kollektives Bewusstsein verbreitet wird, aber auf falsch wiedergegebenen wissenschaftlichen Quellen zum Kollektiv- und Lernverhalten beruht.

Mythos
Im Jahre 1958 beobachteten Wissenschaftler auf der japanischen Insel Kōjima eine Gruppe Affen. Schließlich begannen die Forscher, den Tieren als Nahrung Süßkartoffeln zu geben. Nach und nach verbreitete sich unter den Tieren das Verhalten, die Kartoffeln vor dem Verzehr zu waschen.

Was dann angeblich geschah, beschreibt 1979 der Botaniker Lyall Watson so: "Mit dem Hinzukommen dieses hundertsten Affen überschritt die Zahl jedoch offenbar eine Art Schwelle, eine bestimmte kritische Masse, denn schon am Abend desselben Tages tat es fast der gesamte Rest der Herde. Und nicht nur das: Das Verhaltensmuster scheint sogar natürliche Barrieren übersprungen zu haben und – ähnlich wie Glyzerinkristalle in hermetisch verschlossenen Reagenzgläsern – auch in Kolonien auf anderen Inseln sowie bei einem Trupp … auf dem Festland spontan aufgetreten zu sein."

Der Autor Ken Keyes griff die Geschichte 1982 auf und erklärte, wie das geschehen konnte: "Wenn eine kritische Anzahl ein bestimmtes Bewusstsein erreicht, kann dieses neue Bewusstsein von Geist zu Geist kommuniziert werden." Der hundertste Affe soll also eine Art paranormalen Lernvorgang ausgelöst haben. Watson schlussfolgerte noch radikaler: "Wenn nur genug von uns etwas für wahr halten, dann wird es für alle wahr." Eine Erklärung für das Phänomen sollen die von Rupert Sheldrake beschriebenen morphogenetischen Felder liefern. Darunter versteht er unsichtbare Energiefelder, durch die Lebewesen miteinander verbunden seien und energetische Information transportiert würde.

Watson brauchte weniger als zwei Seiten Text, Keyes genügte eine halbe, um das angebliche Rätsel zu schildern. Damit war der Mythos geboren. Insbesondere durch das in mehr als 1 Million Exemplaren vertriebene Buch von Keyes verbreitete sich der Mythos weltweit und wird bis heute als angebliche naturwissenschaftliche Tatsache in der Esoterik- und Selbstverwirklichungsliteratur verwendet.

Kritik
"Watson hat die von ihm zitierten wissenschaftlichen Aufsätze entweder nicht richtig gelesen oder verzerrt wiedergegeben", so urteilte der Philosophiedozent und Skeptiker Ron Amundson und nannte diese Mischung aus freier Improvisation von Fakten und Anklängen von Verschwörungstheorie "die klassische pseudowissenschaftliche Vorgehensweise". Auch Masao Kawai, Leiter der japanischen Verhaltensforscher, die die Affenpopulation mehrere Jahrzehnte lang untersucht hatten, bezeichnete Watsons Darstellungen der Studienergebnisse mehrfach als falsch.

Watson berichtet in seinem Buch selbst, wie er zu seiner Interpretation der Geschichte kam: Da die Wissenschaftler sich bis heute nicht ganz sicher seien, was passiert sei, müsse er sich die Vorgänge "aus persönlichen Anekdoten und … kursierenden Geschichten zusammenreimen" und sei gezwungen, "die Details zu improvisieren". Vor allem, weil "diejenigen, die die Wahrheit ahnen, zögern, sie publik zu machen, aus Angst, der Lächerlichkeit anheim zu fallen." 1986 erkannte er in einer Antwort auf Amundson die naturwissenschaftliche Kritik an seiner Darstellung an, bezeichnete seine These als bloße Metapher und betonte stattdessen ihre soziokulturelle Relevanz als Strategie für sozialen Wandel. Aber auch im sozialwissenschaftlichen Kontext blieb seine These umstritten. Die Psychologin Maureen O'Hara wies auf den Zusammenhang der Verbreitung von "überindividuellen" Meinungen und totalitären Ideologien hin: Die Ersetzung des eigenen Denkens der Individuen durch ein kollektives Bewusstsein bedeute das Ende des Meinungspluralismus und damit eine Verschiebung der Grundlagen des menschlichen Zusammenlebens. Und für Elaine Myers ist "Der hundertste Affe" nicht mehr als ein Beispiel für die Propagierung eines Paradigmenwechsels.

Dennoch hegen selbst Kritiker wie Amundson durchaus Sympathie für einige Verbreiter dieses Mythos. Ken Keyes eigentliches Thema ist die atomare Abrüstung und das Ziel des Hundredth Monkeying Inner Aid Project ist – so allgemein das auch klingen mag – "to bring benefit to all of world society without prejudice or bias" ("Wohltaten zu bringen für alle auf der Welt, ohne Vorurteile").

Hintergründe
Bei den Affen, die ein solches Verhalten gezeigt haben sollen, handelt es sich um Japanmakaken, die seit den frühen 1950er Jahren von japanischen Forschern studiert werden. Nachdem die Wissenschaftler begonnen hatten, ihnen Süßkartoffeln zu geben, wurden in der Population Verhaltensänderungen sichtbar. Hatte zunächst ein einzelnes Jungtier begonnen, die schmutzigen Kartoffeln zu waschen, verbreitete sich diese Technik bald unter den anderen Jungtieren, dann allmählich auch unter einigen älteren Affen. Schließlich konnte dieses Verhalten auch in Kolonien außerhalb der Insel beobachtet werden – ein waschender Affe war vermutlich hinübergeschwommen. "Monkey see, monkey do".

Das war für die Forscher insofern ein erstaunlicher Vorgang, als üblicherweise Jungtiere ihr Verhalten von Älteren lernen und nicht umgekehrt. Für einen "plötzlichen Lernsprung" gibt es in den Forschungsberichten keinen Beleg. Das für die Mythologen so wichtige Jahr 1958 ist für die Wissenschaftler zwar auch ein Wendepunkt, aber nur als Übergang von der Innovationsphase (vor 1958) zur Phase der Normalität (nach 1958): Die Jungtiere waren mittlerweile erwachsen geworden, und so lernten wieder die Jungtiere ihr Verhalten von den Alten wie vorher. In den Quellen findet sich auch eine Angabe darüber, wie viele Mitglieder der Affenstamm auf Koshima hatte: 1962 waren es 59 Tiere. Es hat also auch zahlenmäßig nie einen "hundertsten Affen" gegeben.

Einzelnachweise

Literatur
Verhaltensbiologische Studien

 Kinji Imanishi: Social Behavior in Japanese Monkeys. In: Charles A. Southwick (Hrsg.): Primate Social Behavior. Van Nostrand, Toronto 1963.
 Masao Kawai: On the Newly-Acquired Behavior of the Natural Troop of Japanese Monkeys on Koshima Island. In: Primates 4, 1963, S. 113–115.
 Syunzo Kawamura: Subcultural Propagation Among Japanese Macaques. In: Charles A. Southwick (Hrsg.): Primate Social Behavior. Van Nostrand, Toronto 1963.
 Masao Kawai: On the Newly-Acquired Pre-Cultural Behavior of the Natural Troop of Japanese Monkeys on Koshima Islet. In: Primates 6, 1965, S. 1–30.
 Atsuo Tsumori: Newly Acquired Behavior and Social Interactions of Japanese Monkeys. In: Stuart Altman (Hrsg.): Social Communication Among Primates. University of Chicago Press, Chicago 1967.
 Masao Kawai et al.: Long-term Studies of the Old World Monkeys Pre-cultural Behaviors Observed in Free-ranking Japanese Monkeys on Koshima Islet over the Past 25 Years. In: Primate Report 32, 1991, S. 143–155.

Interpretation durch Watson, Keyes u. a.

 Lyall Watson: Lifetide. Simon & Schuster, N.Y. 1979; dt.: Der unbewusste Mensch. Umschau, Frankfurt am Main 1979, ISBN 3-524-69013-0.
 Ken Keyes: The Hundredth Monkey. Vision Books, Coos Bay (Oreg.) 1982 (und öfter); deutsch: Der hundertste Affe. Hübner, Waldeck-Dehringhausen 1983 (und öfter).
 Elda Hartley (Producer/Director): The Hundredth Monkey. Hartles Film Foundation, Cos Cob (Conn.) 1983 (Film).
 Rupert Sheldrake: A New Science of Life. J.P. Tarcher, Los Angeles 1981; dt.: Das schöpferische Universum. Die Theorie des morphogenetischen Feldes 1983 u.ö. ISBN 3-548-35359-2.
 Arthur Stein: The "Hundredth Monkey" and Humanity's Quest for Survival. In: Phoenix Journal of Transpersonal Anthropology 7 (1983), S. 29–40.
 Lyall Watson: Lyall Watson responds – to criticism of the hundredth monkey theory of telepathic group mind – letter to the editor. In: Whole Earth Review 52, Autumn, 1986; Reprint in: Ted Schultz (Hrsg.): The Fringes of Reason. Harmony, N.Y. 1989.

Kritik an Watsons These

 Elaine Myers: The Hundredth Monkey Revisited – Going Back to the Original Sources Puts a New Light on this Popular Story. In: In Context 9 (1985), S. 10.
 Ron Amundson: The Hundredth Monkey Phenomenon. In: Skeptical Inquirer 9 (4) 1985, S. 348–456; dt.: Der hundertste Affe. In: Gero von Randow (Hrsg.): Mein paranormales Fahrrad. Rowohlt, Reinbek 1993, S. 37–46 und
 Ron Amundson: The hundredth monkey debunked – telepathic group mind theory. In: Whole Earth Review Autumn 1986.
 Michael Huffman: The misunderstood monkey; primates, potatoes and cultural evolution. In: Whole Earth Review Autumn 1986.
 Ron Amundson: Watson and the Hundredth Monkey Phenomenon. In: Skeptical Inquirer 11 (1) 1987, S. 303 f.
 Douglas R. Groothuis:  Confronting the New Age. Downers Grove: InterVarsity Press, 1988, ISBN 0-8308-1223-7.
 Maureen O'Hara: Of Myths and Monkeys: A Critical Look at Critical Mass. In: Whole Earth Review, Autum 1986; Reprint in: Ted Schultz (Hrsg.): The Fringes of Reason. Harmony, N.Y. 1989, S. 182–186.
 Markus Pössel, Ron Amundson: . In: Skeptical Inquirer 20 (3) 1996, S. 51 f.
 Theodore Schick Jr., Lewis Vaughn: How to Think About Weird Things: Critical Thinking for a New Age. New York: McGraw-Hill 3. Ed. 2001, ISBN 0-7674-2048-9.
 Michael Shermer: Why People Believe Weird Things: Pseudoscience, Superstition, and Other Confusions of Our Time. Owl Books 2. Rev., New York 2002, ISBN 0-8050-7089-3.

Weblinks
 Corina Gericke: Affenkultur.
 The Hundredth Monkey Phenomenon im Skeptic's Dictionary.
 Hundredth Monkey Project.

Verhaltensbiologie
Esoterik
Moderne Sage
Affe in der Kultur


text:
Marcus Vitruvius Pollio (1. stol. př. n. l.) byl římský architekt, inženýr a teoretik. Jeho narození je kladeno přibližně do let 80 až 70 př. n. l. a smrt do roku 25 př. n. l. O jeho životě mnoho nevíme, dokonce není jisté ani jeho praenomen Marcus a cognomen Pollio. Ty jsou pouze zmíněny Cetiem Faventinem. Největší množství dat o jeho životě se dá extrahovat z jeho vlastní práce.

Život
Žil v průběhu prvního století za dob vlády Caesara a Augusta. Narodil se jako svobodný římský občan, zřejmě v městě Formiae v Kampánii. O dětství není známo téměř nic, ale pravděpodobně byl synem architekta. Nedokázal se prosadit v konkurenci jiných architektů a tak se zabýval stavbou válečných strojů a vstoupil do armády. Má se za to, že sloužil v římské armádě ve Španělsku a Galii pod velením Julia Caesara. Byl pravděpodobně jedním z vojenských inženýrů, zabývajících se stavbou válečných obléhacích strojů. V pozdějších letech byl zaměstnán svým chlebodárcem, císařem Augustem, s nárokem na penzi, zaručující mu finanční nezávislost. Z armády byl propuštěn kolem roku 33 př. n. l. Poté pracoval jako architekt a inženýr v Římě na vodovodním systému, kde zavedl normy pro velikosti trub. Aby dosáhl alespoň nějakého uznání, sepsal na sklonku svého života všechny své znalosti do níže uvedeného díla. Sepsání díla zvaného Deset knih o architektuře je pokládáno do rozmezí let 33 př. n. l. až 22 př. n. l. Z toho, že datum jeho smrti není přesně známé lze usuzovat, že za svého života nebyl nijak zvlášť populární.

Dílo

Jedinou známou Vitruviovou stavbou je nedochovaná bazilika ve Fanum Fortunae, dnešním Fanu u Ancony, která zmizela tak dokonale, že o jejím umístění se dnes pouze dohadujeme.

V roce 1415 byl v klášteře St. Gallen nalezen rukopis jeho díla o architektuře a příbuzných oborech, známý dnes pod názvem Deset knih o architektuře, latinsky De architectura libri X. Dílo se dělilo na 10 knih:
 1. kniha - plánování měst a základy urbanistiky, charakteristika dobrého architekta
 2. kniha - stavební materiál používaný pro stavby
 3. kniha - chrámy, sloupy
 4. kniha - chrámy, sloupy
 5. kniha - veřejné budovy, divadla, lázně a další veřejné budovy
 6. kniha - soukromé budovy
 7. kniha - vnitřní zařízení
 8. kniha - vodovody
 9. kniha - stavba hodin, astronomie
 10.kniha - strojnictví (zvedací, bojové a válečné stroje)

Jedná se o jediné dochovalé dílo podobného druhu z období Římské kultury. Knihy nejsou po odborné stránce zcela v pořádku, ale historicky se jedná o cenné dílo, vycházející z učení starořecké kultury. Prakticky je dílo ale pojato geniálně a tak se dočkalo velkého ocenění staviteli raného středověku.

Dílo bylo věnováno císaři Augustovi jako dík za jeho podporu. Má charakter učebnice s literárními náznaky a řadí se tak mezi rané odborné publikace. Kromě ojedinělých zmínek, jako např. u Frontina, Faventina a Plinia staršího, nevyvolala Vitruviova tvůrčí činnosti v antické literatuře žádnou větší odezvu. Jistě byla tato kniha využívána architekty v císařském období Říma jako příručka, ale větší autorově oblibě bránilo omezené téma a odborný jazyk knihy. Text byl známý v pozdním starověku i ve středověku.

Nejstarší známý opis tohoto díla pochází z 9. století našeho letopočtu, vcelku se zachovalo přes 50 rukopisů tohoto díla. Kopie byly nalezeny v St. Gallenu, Cluny, Canterbury, Oxfordu.

Kniha byla znovuobjevena roku 1414 florentským humanistou Gianfranceskem Poggiem Bracciolinim. Leonu Battistovi Albertimu připadla v jeho klíčovém pojednání o architektuře, De Re Aedificatoria (přibližně okolo 1450), čest, uvést tuto práci do širokého povědomí veřejnosti. První známé novodobé vydání Vitruvia uskutečnil v Římě roku 1486 Giovanni Sulpicio. Následovaly pak překlady do italštiny (kolem roku 1520), francouzštiny (Jacques Martin, 1547), angličtiny, němčiny (Walter H. Rivius, 1575), španělštiny a později i do dalších jazyků. Originální ilustrace však byly ztraceny. Nové ilustrace v dřevorytu, zřejmě založené na popisech v textu, byly pravděpodobně zhotoveny v 16. století, pravděpodobně roku 1511 v Benátkách páterem Giovannim Giocondem. Přežívající ruiny římských památek, Římské fórum, chrámy, divadla, vítězné brány a jejich reliéfy a sochy posloužily jako vizuální příklady k popisům ve Vitruviově textu. Tato kniha se pak rychle stala inspiračním zdrojem pro renesanční, barokní a klasicistní architekturu.

Vitruvius nejvíce proslul ve svém díle tvrzením, že struktura stavby musí vykazovat tři základní vlastnosti - firmitas, utilitas, venustas, tzn. že musí být silná nebo trvanlivá, užitečná a krásná - známé též jako FORMULA VITRUVIA. Podle Vitruvia je architektura napodobováním přírody. Stejně jako si ptáci a včely staví svá hnízda, podobně i lidé si z přírodních materiálů staví svá sídla, která jim mají zajistit ochranu před klimatickými vlivy. Když zdokonalili tento způsob výstavby, vynalezli stavební systémy: dórský, iónský a korintský. To jim umožnil smysl pro proporce, vrcholící v porozumění proporcím největšího uměleckého díla: lidského těla. To ukázal Vitruvius v definici svého vitruviovského člověka, jak ho velkolepě nakreslil Leonardo da Vinci: lidské tělo vepsané do kružnice a čtverce (základních geometrických vzorů vesmírného pořádku). Tato modulová metoda, založená na vitruviovském muži, byla ve 20. století obnovena jako tzv. Modulor, měrová soustav francouzského architekta Le Corbusiera, spočívající na zlatém řezu.

Vitruvius bývá někdy nepřesně nazýván prvním architektem, ale přesnější je jeho popis jako prvního římského architekta, který psal o svém odvětví. On sám cituje starší, ale nekompletní práce. Nebyl žádný originální myslitel nebo kreativní intelektuál, byl pouze kodifikátorem existujících stavebních praktik. Mělo by se však zároveň poznamenat, že Vitruvius měl mnohem širší rozhled než dnešní moderní architekti. Římští architekti praktikovali mnoho různorodých disciplín; v dnešní době bychom mohli říci, že byli kombinací inženýrů, architektů, krajinných architektů, umělců a řemeslníků.

Obsah
Knihy 1-7 se tedy věnují činnosti architekta, mezitím co knihy 8-10 náleží k inženýrské odbornosti. Tyto obory byly v antice slučovány v jeden.

Výchova architekta
V první kapitole první knihy Vitruvius vyložil, že vědění architekta se skládá z "fabricia" (řemeslo) a "ratiocinatia" (duševní práce), což mu umožňuje posuzovat všechny druhy umění. V renesanci byl Vitruvius uznávanou autoritou při řešení problémů středověkých cechů a stavebních hutí i personální výchovy ohledně teoretické přípravy a praktického provedení staveb.

Pro duševní vzdělávání architektů sestavil Vitruvius zásady, ve kterých pamatoval na školení v artes liberales (sedmi svobodných umění). Tím přenáší Ciceronův požadavek po obsáhlém vzdělání řečníků (rétorika) na svůj vlastní obor činnosti, z čehož vyplývá pro Římany nutnost rozsáhlého vzdělání ("enkyklios paideia", ενκυκλιος παιδεια). Odpovídající termín se nalezne v jeho práci pod názvem encyclios disciplina.

Vitruvius uvádí různé obory, jako aritmetika, geometrie, dějiny a filozofie, které by měl zkušený architekt při své práci ovládat. Mezi jinými vysvětluje ve své práci Platónovy a Pythágorovy poučky, popisuje jak nalezl Archimédes po něm pojmenovaný princip a výsledky, ke kterým při svém pozemním měření došli Eratosthenes a Archytas.

Podle jeho mínění je nejvyšším stupněm (volného stejně jako výtvarného) umění "summum templum architecturae", tedy architektura sama. Tím upevnil primát architektury nad ostatními druhy výtvarného umění, což mělo od středověku do 20. století silnou kanonickou platnost.

Principy architektury
V 10 knihách o architektuře Vitruvius určuje různé kategorie teorie architektury, které by měly mít jednak vliv na estetický výraz architektonického díla, na druhé straně by měla sloužit jako měřítko k posouzení architektury. Pod koncepcí "venustas" (půvab, dráždivost nebo krása) shrnul pravidla architektury a dále je rozdělil do šesti základních pojmů: "ordinatio", "dispositio", "eurythmia", "symmetria", "decor" a "distributio". "Ordinatio", "eurythmia" a "symmetria" se přitom vztahují na proporcionalitu budov. "Ordinatio" znamená rozměrovou a modulovou proporcionalitu jednotlivých dílců, "eurythmia" vliv proporcí na pozorovatele a "symmetria" soulad proporcí mezi jednotlivými dílci. Pod proporcionalitou pak rozumí poměr celých čísel, které pro proporce sloupu dají konečnou hodnotu 4. Kniha uvádí dokonce i konkrétní poměry (např. poměr průměru k celkové výšce 1:7 u dórského sloupu). Pojetí čísel, geometrie a rozměrů v jeho práci je ovlivněno antropologií, a proto také uvádí čtverec a kruh jako dvě základní formy, do kterých lze zobrazit vzpřímeného člověka (tzv. Vitruviánský člověk). "Dispositio" se vztahuje k návrhu stavby a zobrazovacím možnostem, a je zakotveno v půdorysu, řezu a perspektivním pohled ("ichnographia", "orthographia" a "scaenographia"). Termínem "decor" je míněna přiměřenost pro určitý zvolený "genus" určité úlohy náboženské stavby, ale je ho možné použít také na světskou stavbu. Pro ty hraje také důležitou roli pojem "distributio", kdy architekt pouze pohodlně nerozděluje prostor na půdorysu, ale přihlíží také k jeho přiměřenosti vůči zákazníkovi.

Řád u sloupů
V této práci se Vitruvius vrací k rozměrům sloupů, určuje kanonicky závazný systém jejich proporcí a forem od průměru sloupů na úrovni jejich základny v návaznosti na modulovou osnovu až po rozměry ostatních navazujících konstrukčních prvků. Vitruvius propojil různé stavební řády s různými stavebními úlohami. Dórský stavební řád viděl jako první a zmužilý, ionský jako jemný a kultivovaný a korintský jako slavnostní a vznešený. Znovuzavedena byla tato modulová metoda znovu v renesanci a ve 20. století.

Prameny
"Deset knih o architektuře" nabízí první objemné pojednání o antické technice (měření času, stavební stroje, vodní kola, válečné stroje), architektuře a prostorovém uspořádání. Předtím byly psány pouze skromné příručky jakož i pojednání k jednotlivým problémům. Vitruvius mohl čerpat díky své dlouholeté činnosti z dosažených zkušeností. Kromě toho využíval nesčíslné řecké prameny, které jsou známy díky přiloženému katalogu. Ve svých vývodech o chrámových stavbách se opíral především o spisy Hermogena von Alabanda, kapitoly o astronomii se vrací k didaktickému básníkovi jménem Aratos. Mezi římskými autory je jako zdroj uváděn především Varro se svými pojednáními o dějinách stavebnictví.

Sloh
Řeč díla je charakterizována jako obšírná a málo plynulá. Charakteristickými jsou starobylé formy, hojné překlady, gramatické zvláštnosti a příležitostná odbočení k hovorovému jazyku.

Odkazy

Literatura
 Pollio Marcus Vitruvius (2006), Deset knih o architektuře – BASET, Praha,
 I. D. Roland a T. N. Howe (1999), Vitruvius. Ten Books on Architecture. - Cambridge University Press, Cambridge,

Externí odkazy

 Deset knih o architektuře na ČRo Vltava
 http://rim.me.cz/osobnosti/literatura/vitruvius.php
 http://www.mravenec.cz/henry/File-hist/Vitruvius.rtf
 Latinský text, verze 2

Italští architekti
Antičtí architekti
Narození v 1. století př. n. l.
Úmrtí v 1. století př. n. l.
Muži


text:
Het grootvorstendom Finland, ook wel het groothertogdom Finland genoemd, (Fins: Suomen suuriruhtinaskunta, Zweeds: Storfurstendömet Finland, Latijn: Magnus Ducatus Finlandiæ, Russisch: Великое княжество Финляндское, Velikoje knjazsjestvo Finljandskoje) was de voorgangersstaat van hedendaags Finland. Het bestond van 1809 tot 1917 en was een deel van het keizerrijk Rusland. Het werd zodanig geregeerd door de Russische keizer die diende als grootvorst.

Geschiedenis
Het kleinere Varsinais-Suomi verkreeg de titel grootvorstendom in 1581, toen koning Johan III van Zweden, die als prins van 1556 tot 1561/1563 al koninklijke hertog van Finland was geweest, de lijst van toegevoegde titels van de koningen van Zweden behoorlijk uitbreidde. De nieuwe titel "Grootvorst van Finland" zorgde niet voor meer Finse autonomie. Tijdens de daaropvolgende twee eeuwen werd de titel gebruikt door enkele van de opvolgers van Johan III, maar niet door allemaal; zijn broer Karel IX gebruikte bijvoorbeeld in plaats daarvan de titel "Koning van de Finnen". Meestal werd het gewoon als een extra titel van de koning gebruikt en dan alleen op zeer formele gelegenheden. In 1802 gaf koning Gustaaf IV Adolf de titel echter aan zijn zoon (die drie jaar later stierf), als een indicatie van een oplossing om Finland binnen Zweden te houden onder toenemende druk van de Russen.

Russische annexatie

Tijdens de Finse Oorlog tussen Zweden en het Russische Rijk, werden de Vier Standen van bezet Finland verzameld in de Landdag van Porvoo op 29 maart 1809 om trouw te zweren aan Alexander I van Rusland.

Na de Zweedse nederlaag in de oorlog en het tekenen van de Vrede van Fredrikshamn op 17 september 1809 werd Finland een echt autonoom grootvorstendom als onderdeel van het Russische Rijk. De in Finland geboren Gustaf Mauritz Armfelt was essentieel voor de stichting van het grootvorstendom als een eenheid met relatief meer autonomie dan de rest van de staten binnen het rijk en voor het herkrijgen van de gebieden van het zogenaamde Oud-Finland, dat verloren was gegaan aan Rusland in de voorgaande eeuw.

De geschiedenis van het grootvorstendom kan grofweg worden onderscheiden in:
 1809–1862: vijftig jaar van consolidatie, tijdens welke de autoriteiten van de grootvorsten erin slaagden om het Russische hof te overtuigen van niet alleen hun loyaliteit maar die van alle Finnen;
 1863–1898: vijfendertig jaar van vergrote onafhankelijkheid, waaronder de hernieuwde instelling van de Finse landdag en het verhogen van de status van het Fins van een taal voor simpele lieden naar een nationale taal, gelijkwaardig aan het Zweeds;
 1899–1917: twintig jaar van pogingen tot russificatie, die, hoewel onsuccesvol, de basis vormde voor de gecompliceerde Finse relatie met de Sovjet-Unie daarna. Dit tijdvak wordt in Finland ook wel omschreven als 'de jaren van onderdrukking'.

De tsaar bestuurde Finland als een constitutioneel monarch door middel van zijn gouverneur en een autochtone Finse Senaat die door hem werd benoemd. Het land kende een grote mate van autonomie tot aan zijn onafhankelijkheid in 1917.

Revolutie en onafhankelijkheid

In 1917, na de Februarirevolutie in Rusland, werkte de regering van Finland aan het verzekeren van de Finse autonomie in binnenlandse zaken en mogelijk zelfs aan de vergroting hiervan. Op 6 december 1917, kort na de Oktoberrevolutie in Rusland, verklaarde Finland zich onafhankelijk. Prins Frederik Karel van Hessen werd verkozen tot de nieuwe monarch, als koning in plaats van grootvorst, waarmee de nieuwe status van de natie werd gemarkeerd. Hij regeerde echter nooit, omdat er een republiek werd uitgeroepen.

De onafhankelijkheid werd door de nieuwe regering van Bolsjewistisch Rusland erkend op 4 januari 1918.

Op 27 januari brak echter de Finse Burgeroorlog uit tussen de door de bolsjewisten gesteunde Finse socialisten en hun tegenstanders, de 'witte' conservatieven. De socialisten riepen met steun van de Russische bolsjewieken de volksrepubliek Finland uit en veroverden delen van het zuiden, alvorens de conservatieven met Duitse hulp de socialisten versloegen.

In 1919 poogden Finse vrijwilligers tevergeefs om delen van Oost-Karelië op de Russen te veroveren (Aunus-expeditie), maar in 1920 sloten de Finnen en de Russen de Vrede van Tartu. Het zou tot 1939 duren alvorens de Sovjet-Unie een nieuwe poging deed om delen van Finland in te lijven (Winteroorlog).

Bestuurlijke indeling

Finland 1809
Geschiedenis van Finland
Geschiedenis van Karelië
Finland
Historisch subnationaal gebied in Rusland


text:
Amundö é o nome de duas ilhas contíguas, em que a maior delas tem o nome de Stora Amundön e a menor o de Lilla Amundön.
Localizadas no Estreito de Categate, junto à costa, pertencem ao bairro de Askim na cidade de Gotemburgo.
As duas ilhas estão ligadas à terra firme por duas pequenas pontes.

Ver também
Ågrenska (centro de competência medica)

Ilhas da Suécia


text:
William Knox D'Arcy (* 11. Oktober 1849 in Newton Abbot, Devon, England; † 1. Mai 1917 in Stanmore, Middlesex) war ein britischer Rechtsanwalt und Unternehmer. 1872 heiratete er Elena Birbeck. Aus der Ehe gingen zwei Söhne und drei Töchter hervor. Die Ehe wurde am 9. August 1896 geschieden. Elena verstarb am 19. Dezember 1899. D'Arcy heiratete 1899 Nina Boucicault (Mrs. Ernestine Nutting), Tochter von Arthur L. Boucicault, Besitzer der Zeitung Rockhampton Argus. William Knox D'Arcy starb am 1. Mai 1917 an Lungenentzündung. Er hinterließ seiner Familie ein Vermögen im Wert von 984.000 GBP.

Frühe Jahre
William Knox D'Arcy ist der Sohn von William Francis D'Arcy und seiner Frau Elizabeth Baker geb. Bradford. D'Arcy besuchte von 1863 bis 1865 die Westminster School in London und wanderte 1866 mit seinen Eltern nach Rockhampton in Queensland Australien aus, wo D'Arcy Rechtswissenschaften studierte. 1872 bestand er die Rechtsanwaltsprüfung und begann seine Tätigkeit in der väterlichen Kanzlei. Später eröffnete er eine eigene Kanzlei.

Tätigkeit als Rechtsanwalt in Australien
Im Jahre 1882 beteiligte er sich zusammen mit weiteren australischen Geschäftsleuten an einem Goldminensyndikat. D'Arcy war als Rechtsanwalt des Syndikats tätig und verteidigte die Schürfrechte gegen konkurrierende Ansprüche. 1886 wurde das Syndikat in eine Aktiengesellschaft mit Namen Mount Morgan Goldmining Corporation umgewandelt. D'Arcy hielt als Gründungsmitglied der Gesellschaft 125.000 Aktien. Der Kurs der Aktie stieg in kurzer Zeit von einem auf 17 Pfund. D'Arcy war Millionär geworden.

Zurück in England
D'Arcy löste seine Rechtsanwaltskanzlei auf und kehrte 1872 nach England zurück. Knox hatte auch bedeutende Häuser in London, 42 Grosvenor Square sowie in Paris und Brüssel. 1885 hatte die Börse eröffnet und das zog die größten Finanzdynastien der Welt nach London, wie z. B. Hirsch, d'Erlanger, Rothschild, Bischoffsheim, Lazard, Seligman, Speyer und Stern. D'Arcy lud sie alle ein, hatte eine Loge im Londoner Royal Opera House und seine Gäste wirbelten zum Gesang von Nellie Melba und Enrico Caruso. Auch zu den Pferderennen in Epsom hatte er eine Loge. Er fuhr nach Marienbad (heute: Tschechoslowakei) zur Kur und für die Jagd hatte er Bylaugh Park, ein Haus in Norfolk.

Er kaufte Stanmore Hall, ein beeindruckendes Gebäude in Middlesex und beauftragte den Architekten Brightwen Binyon (1846–1905) mit dem Ausbau und William Morris und Edward Burne-Jones mit der Ausschmückung. Eine Folge von Wandteppichen "Die Suche nach dem Heiligen Gral" wurden im Eingangsflur und Treppenaufgangs aufgehängt.

Die steigenden Kosten seines neuen Lebensstils und sinkende Dividendenzahlungen seiner australischen Aktien ließen ihn nach neuen Einkommensquellen Ausschau halten.

Die persische Ölkonzession

1900 überzeugte ihn Sir Henry Drummond Wolff, ein britischer Politiker, Diplomat und ehemaliger britischer Botschafter in Teheran, in Persien nach Öl zu suchen. D'Arcy erwarb am 28. Mai 1901 von Mozaffar ad-Din Schah für 20.000 GBP 10 % Aktienanteil an der noch zu gründenden "Ersten Verwertungsgesellschaft" und einer Gewinnbeteiligung von 16 % eine Konzession, die für ein Gebiet von 1.243.000 km² (75 % der Fläche Irans) und einen Zeitraum von 60 Jahren gelten sollte. Nach Ablauf der Konzession sollten das gesamte Immobilienvermögen der Gesellschaft an den iranischen Staat fallen. Die Konzessionäre unterlagen zudem der iranischen Einkommensteuer. D'Arcy hatte zugesagt, alle Erschließungskosten zu übernehmen.

D'Arcy begann 1902 mit den Ölbohrungen in Chia Surkh im Westen Irans. 1903 wurde das erste Öl gefunden, und D'Arcy gründete die First Exploitation Co. Ltd (FEC). Es stellte sich allerdings schnell heraus, dass die Quelle zu wenig Öl lieferte, um sie wirtschaftlich ausbeuten zu können. Man verlegte nun die Ölsuche in ein Gebiet, das von den Bachtiaren bewohnt war. Um sich deren Schutz zu sichern, schloss man mit den Stammesführern einen gesonderten Konzessionsvertrag, in dem den Stammesführern eine Beteiligung von 3 % an allen Ölunternehmen ihres Bezirkes plus eine jährliche Zahlung von 3.000 GBP, beginnend ab 1905, für den Schutz der Ölanlagen und Pipelines zugesprochen wurde.

Bis Ende 1905 hatte D'Arcy 250.000 GBP in die Ölsuche investiert, ohne das nennenswerte Mengen an Öl gefunden worden wären. Seine australischen Goldminenaktien, die inzwischen auf zwei Pfund gefallen waren, hatte D'Arcy bereits verpfändet, so dass er dringend Geld benötigte. D'Arcy begann Verhandlungen über den Verkauf der Konzession an die französische Linie der Rothschilds. Auf Intervention der britischen Admiralität übernahm dann aber die 1896 in Glasgow von Sir David Sime Cargill gegründete Burmah Oil Company die Konzession. D'Arcy erhielt zum Ausgleich 170.000 Aktien von Burmah Oil und einen nicht näher bekannten Betrag in bar.

Burma (in der viktorianischen Zeit Burmah geschrieben, heute Myanmar) wurde nach dem Einmarsch britischer Truppen 1886 Teil des britischen Empires. Die Burmah Oil Company war bei der Ölsuche recht erfolgreich gewesen. 1899 wurde das zunächst nur in Burma verkaufte Öl mit eigenen Tankern auch nach Indien verschifft. 1905 hatte die britische Admiralität mit Burmah Oil einen langfristigen Vertrag über die Lieferung von Öl an die britische Flotte, die zu Beginn des 20. Jahrhunderts von Kohle auf Öl umgestellt wurde, abgeschlossen.

Burmah Oil sagte zu, die Ölsuche mit weiteren 100.000 GBP zu finanzieren. Zu Beginn der Bohrungen sollte auch Burmah Oil der Erfolg versagt bleiben. Erst drei Jahre nach Übernahme der Konzession von D'Arcy stieß eine Bohrung in Masdsched Soleyman am 26. Mai 1908 in 360 Metern auf Öl. Burmah Oil hatte eines der größten Ölfelder der Welt entdeckt. Aus Angst vor Spionen benachrichtige der Leiter der Bohrungen – George B. Reynolds – die Unternehmensleitung in London telegrafisch mit: "siehe Psalm 104, Vers 15, 3" ("..dass der Wein erfreue des Menschen Herz und sein Antlitz schön werde vom Öl.").

Die Anglo-Persian Oil Company
Um das persische Öl zu fördern, zu verarbeiten und zu vermarkten wurde am 15. April 1909 die Anglo-Persian Oil Company abgekürzt APOC, (1935 umbenannt in Anglo-Iranian Oil Company, AIOC; 1954 umbenannt in British Petroleum Company) als nahezu hundertprozentige Tochter der Burmah Oil Company gegründet. D'Arcy wurde in den Vorstand berufen und übte diese Tätigkeit bis zu seinem Tode aus.

Um das Öl verkaufen zu können, musste erst eine Pipeline, eine neue Raffinerie in Abadan und eine Verladestationen für Tanker gebaut werden. Im Jahre 1912 weigerte sich die von Sir John Cargill geleitete Burmah Oil weitere Mittel für die APOC zur Verfügung zu stellen. Winston Churchill, zu dieser Zeit erster Lord der Admiralität, handelte neue Vereinbarungen mit Burmah Oil aus. Für 2,2 Millionen Pfund erwarb die britische Regierung die Mehrheit (56 %) an der AIOC. Darüber hinaus wurde mit der AIOC ein langfristiger Liefervertrag zur Versorgung der britischen Flotte geschlossen. Durch die Teilverstaatlichung und Abnahmevertrag garantiert vom britischen Staat war die APOC vor dem finanziellen Zusammenbruch gerettet. Im folgenden Jahr (1913) konnte dann endlich die Ölförderung aufgenommen werden. Zu dieser Zeit war nicht absehbar, dass in wenigen Jahren in Abadan die größte Raffinerie der Welt entstehen sollte.

Weblinks

 Andrea Klasen: Stichtag heute 1. Mai 1917. Der Todestag des britischen Unternehmers William Knox D'Arcy. WDR 5 ZeitZeichen gffstream-0.vo.llnwd.net (MP3-Datei; 6,30 MB) vom 1. Mai 2012

Siehe auch
 Anglo-Persian Oil Company
 Calouste Gulbenkian
 Henri Deterding

Einzelnachweise

Unternehmer (19. Jahrhundert)
Unternehmer (20. Jahrhundert)
Brite
Geboren 1849
Gestorben 1917
Mann


text:
Les llengües africanes, més de 2.000, pertanyen a diferents famílies lingüístiques i conviuen amb els idiomes de la colonització, sovint cooficials, especialment amb l'anglès i el francès. En molts casos és difícil distingir el que és una llengua d'un dialecte. Algunes llengües africanes, com el suahili, el hausa, el ioruba, a l'Àfrica subsahariana i l'àrab en el nord de continent, compten amb desenes de milions de parlants. Altres llengües com el laal, el shabo, i el dahalo no arriben al centenar.

La diversitat lingüística de molts països africans ha fet de la política lingüística un assumpte extremadament important en l'era neo-colonial. Els països africans han anat prenent consciència a poc a poc del valor d'aquesta herència cultural, per la qual cosa la política del llenguatge que desenvolupen avui dia apunta cap a un multilingüisme (en realitat, ja existeix de fet, perquè és a Àfrica on es troba el major percentatge de persones bilingües, trilingües i políglots)

Llengües d'Àfrica

Al llarg de la història multilingüística del continent africà, les llengües han estat en contacte amb unes altres i han estat molt nombrosos els casos d'interinfluencia important. També va haver-hi llengües que van tenir una gran expansió, com les llengües bantu i l'àrab, a conseqüència de l'expansió islàmica a partir segle VII després de Crist marcant l'inici d'un període de profunda influència àrab al nord d'Àfrica.

Moltes innovacions culturals i lingüístiques es van expandir al llarg de les rutes comercials, com les linguae francae fulfulde (Oest d'Àfrica), hausa a Nigèria i Níger, lingala, kikongo, suahili a l'est d'Àfrica i l'àrab al nord.

Després d'obtenir la independència, molts països africans per afavorir la unitat nacional, van triar una llengua per ser usada pel govern i en l'educació. Però, en anys recents (a principis del segle XXI), la majoria dels països africans han començat a preocupar-se per la conservació de les llengües minoritàries. Les polítiques del llenguatge que s'estan desenvolupant en l'actualitat estan orientades cap al multilingüisme.

Característiques
No existeixen trets comuns a totes les llengües parlades a Àfrica, ja que depenen de la família lingüística a què pertanyin. Sí que es poden trobar, tanmateix, certes característiques més freqüents en aquests idiomes que en altres àrees de la Terra, com ara l'existència de clics i consonants implosives en fonètica, la comparació a partir de verbs o l'existència de llengües tonals i xiulades. És probable que aquestes coincidències es deguin al contacte entre llengües i no a un sol origen, fet que resta controvertit. Encara que certs trets són més freqüents a Àfrica que fora d'ella:
 Entre els trets comuns de les llengües d'Àfrica es troben certs tipus de fonemes com els implosius; secs llavi-vocals com  i  (que es pronuncien k més p, etc.); fonemes inicials gairebé tancats, i consonants clusters (clics).
 Entre els fonemes que són relativament poc freqüents en les llengües africanes, estan les uvulars, els diftongs, i les vocals rodones frontals.
 És freqüent que s'usi la mateixa paraula per designar animal i menjar. La paraula nama o nyama amb els significats d'animal i menjar existeix en diverses llengües africanes. Entre les estructures sintàctiques més comunes està l'ús de verbs-adjectius i l'expressió de la comparació per mitjà d'un verb.

Hi ha llengües tonals a tot el món, però, principalment a Àfrica, Àsia i Oceania. A Àfrica hi ha nombroses llengües tonals. Tant les niloticosaharianes com les khoisan són tonals. La gran majoria de les llengües nigerocongoleses també són tonals. A més, hi ha llengües tonals en els grups omòtic, caadic i cuixític. El tipus més comú de sistemes tonals oposa dos nivells tonals: (A) alt i (B) baix (tons de nivell) que poden sovint ser analitzats com dos o més tons en successió en una síl·laba senzilla. Les melodies tonals tenen, en molts casos, un paper important en la comunicació.

També s'ha suggerit un possible origen comú de les llengües africanes, però no sembla gens evident.

Classificació lingüística
L'anàlisi filogenètic de les llengües africanes, d'origen no europeu, ha portat a conjecturar que poden adscriure's a almenys quatre famílies autòctones: Afroasiàtica, a la franja nord i sud-oest, amb 300 milions de parlants nadius i els documents més antics existents sobre un idioma (accadi); niloticosahariana, al centre del continent, un dels grups més controvertits per l'extrema diversitat dels seus components; nigerocongoleses al centre i sud, la família lingüística més nombrosa del món i que agrupa el 85% dels habitants africans, sigui com a llengua nadiua o apresa posteriorment; i khoisan, parlades al sud-est del continent, en seriós perill d'extinció. A més hi ha també diverses altres llengües sense classificar (freqüentment considerades aïllades), llengües al·lòctones d'origen europeu i llengües al·lòctones austronesies a Madagascar, com el malgaix. D'altres van sorgir de la barreja o crioll de llengües autòctones i idiomes colonials.

Afroasiàtiques
Formalment conegudes com a llengües hamito-semítiques, les llengües afroasiàtiques són parlades a molts països (Àfrica del nord, Est d'Àfrica, i Sud-oest d'Àsia). La família de llengües afroasiàtiques comprèn aproximadament 240 llengües parlades per 400 milions de persones. Les principals famílies afroasiàtiques són les famílies semítica, cuixítica, amaziga i txàdica. La llengua semítica és l'única branca afroasiàtica d'origen no africà. L'egípcia, semítica i amaziga són branques predominantment parlades (encara que no exclusivament) per persones d'origen caucàsic, la cuixítica, omòtica i txàdica compten amb un gran nombre de parlants i inclouen l'àrab (semític), l'oromo (cuixític) i el hausa (txàdic). De totes les famílies de llengües vives del món, l'afroasiàtica és la que té la més llarga història escrita, tant pel que es refereix a l'egipci antic com a l'accadi.

Niloticosahararianes
Les llengües niloticosaharianes són un grup de llengües principalment parlades a Sudan, Etiòpia, Uganda, Kenya, i el nord de Tanzània. La família consta de més de 100 llengües parlades per 30 milions de persones. Les llengües niloticosaharianes més conegudes són la turkana (Kenya), la massai (Kenya i Tanzània), la kanuri (Nigèria) i la songhai (Mali). Moltes llengües niloticosaharianes són tonals.

La família niloticosahariana és extremadament diversa i bastant controvertida. Les llengües kadu van ser sovint agrupades amb les kordofanianes, però avui dia es considera que formen part de la família niloticosahariana. Les llengües nilòtiques, s'han expandit en els darrers segles amb els pobles d'ascendència nilòtica. Són una família de llengües de gran expansió geogràfica i que compten amb un gran nombre de parlants.

Nigerocongoleses
La família de llengües nigerocongoleses és el grup d'Àfrica que inclou més llengües diferents. Un dels trets notables que tenen en comú aquestes llengües és l'ampli sistema de classes nominals, que pot considerar-se una forma de gènere gramatical. La majoria d'aquestes llengües són tonals.

La família bantu comprèn una moltes llengües de la família nigerocontogesa A i B (bantú). La unió de la família nigerokordofaniana, amb la nigerocongolesa i amb les llengües kordofanianes de la zona central del sud del Sudan, va ser proposada en 1950 per Joseph Greenberg. Avui és comú per als lingüistes usar el terme "nigerocongoleses" per referir-se a la família completa, incloent com a subfamília la kordofaniana. Una raó per a això és que no sembla clar que el kordofanià hagi estat la primera branca que es va separar de la resta de les nigerocongoleses. Les llengües mande han estat considerades també com molt divergents dins de les nigerocongoleses.

L'existència del grup nigerocongolès és generalment acceptada pels lingüistes, encara que alguns qüestionen la inclusió del kordofanià i del mande.

Khoisan
Les llengües khoisànides, unes 50, parlades per unes 120.000 persones, es troben principalment a Namíbia, Botswana i Angola. També es consideren khoisan les llengües sandawe i hadza de Tanzània. Molts lingüistes consideren que l'existència de la branca khoisan és una hipòtesi que no ha estat provada.

Una característica peculiar -i única- de les llengües khoisan és el seu ús de consonants suaus. Algunes llengües veïnes com la bantu (principalment la variant xhosa i també el grup zulu) han pres alguns fonemes de les llengües khoisan com, per exemple, de la llengua cuixítica i de la dahalo. Totes les llengües khoisan són tonals.

Famílies al·lòctones d'Àfrica
Moltes llengües parlades a Àfrica pertanyen a famílies no-africanes l'origen de les quals està fora del continent, com, per exemple, el malgaix, la llengua principal de Madagascar, que és una llengua austronèsia, i el gujarati, que procedeix de l'Índia.

Des de l'era de la colonització, llengües europees com el francès, l'anglès, i en menor mesura el portuguès, van tenir una gran difusió al continent africà. Dins d'aquest grup està també l'afrikaans, que és un dialecte del neerlandès.

Llengües criolles
Principalment a causa del seu multilingüísme i al seu passat colonial, un important percentatge de les llengües criolles del món es troba a Àfrica. Algunes basades en llengües europees, l'anglès dialectal a Sierra Leone, el kriol del portuguès a Guinea Bissau i Cap Verd, el kreol del francès a les illes Seychelles, o el creolé mauritian a Maurici. També hi ha algunes d'origen àrab, com l'àrab juba al sud de Sudan, o el nubià en algunes parts d'Uganda i Kenya. I, finalment, hi ha d'altres basades autòctones, com el sango, que és llengua principal de la República Centreafricana.

Llengües de classificació dubtosa

Es desconeix el nombre exacte de llengües sense classificar a Àfrica. Moltes llengües han estat adscrites a una de les grans famílies del continent però hi ha dubtes sobre si no seria més adequat considerar-les com llengües aïllades o quasi-aïllades:
 Llengües possiblement khoisànides o tal vegada aïllades:
 Hadza, parlada a Tanzània, per a aquesta llengua no existeix una evidència de parentiu lèxica ferm, i la seva inclusió dins del khoisan es deu al fet que són llengües d'origen pre-bantu que posseeixen clics.
 Sandawe, parlada a Tanzània, el cas d'aquesta llengua és essencialment el mateix que l'anterior, encara que s'han aportat algunes evidències addicionals.
 Kwadi, parlada a Angola actualment extinta, sovint considerada com una llengua khoisan)
 Llengües possiblement nigerocongoleses o tal vegada aïllades:
 Jalaa, parlada en l'est de Nigèria, en perill de desaparició. Possible pertinença al grup nigerocongolès)
 Laal, parlada en el centre de Txad, sovint considerada com una llengua nigerocongolesa.
 Llengües possiblement niloticosaharianes o tal vegada aïllades:
 Mekejir o Shabo (sovint considerada com una llengua niloticosahariana)
 Meroític, llengua morta parlada en l'antiga Mèroe (actualment Sudan), en el regne de Núbia; existeixen intents de relacionar-la amb les llengües niloticosaharianes)
 Ongota o Birale, parlada a Etiòpia, pràcticament desapareguda -l'any 2000, només es van registrar 8 parlants. Sovint considerada com una llengua afroasiàtica).
 Berta (o Wetamit), parlat a Etiòpia.
 Zaghawa (o *Beriaa), parlat a Txad i Sudan.
 Kuliak, parlat a Etiòpia, podria constituir una família de llengües quasi-aïllades.
 Kunama, parlat a Uganda, podria constituir una família de llengües quasi-aïllades.
 Gumuz, parlat a Etiòpia, podria constituir una família de llengües quasi-aïllades.
 Llengües possiblement afroasiàtiques o tal vegada aïllades:
 Beja, parlada a Sudan, Egipte i Eritrea, considerada per alguns una branca independent de l'afroasiàtic, per uns altres una part del cuixític, existeixen molts dubtes sobre la seva classificació.
 Ongota (o Birale), parlada a Etiòpia, sovint considerada com una llengua niloticosahariana.
Entre les quals han estat menys estudiades estan la bete, la bung, la kujarge, la lufu, la mpre, la oropom, i la weyto. Moltes d'aquestes es van extingir, per la qual cosa no es disposa de dades comparatives adequades.

Llengües per nombre de parlants
Les dues llengües africanes autòctones amb major nombre de parlants són el suahili (bantu < Níger-Congo) i el hausa (txàdic < afroasiàtic). Les principals llengües d'Àsia per nombre de parlants són:

Referències

Bibliografia

 B. Heine y D. Nurse (2008): A Linguistic Geography of Africa, Cambridge Approaches to Language Contact, Cambridge University Press, .
 G. Tucker childs (2003): An Introduction to African Languages, Portland State University, John Benjamins Publishing Company, Amsterdam/Philadephia, .


text:
Mozaic is a two-player abstract strategy board game in which players try to score points by placing colored glass gemstones onto a game board to form square patterns. The game was designed by Martin H. Samuel. Originally produced by Games Above Board, Sunnywood, Inc., of Hong Kong, then licensed the game and published it through Sterling Games in 2003.  Giseh Verlag launched the game in Germany at Essen Spiel in 2006.  An Axiom-powered electronic version of Mozaic was programmed for the PC platform by Greg Schmidt in 2010.

Gameplay
The Mozaic game board has 64 tiles (8 x 8 squares) with a score-keeping "ladder" on either end. Players decide which gem, either amber or cobalt gems, then they pick to construct their point-scoring squares. Players then take turns drawing gems from a bag, one at a time, and place them on any empty tile on the board. 4 points are scored when four same-color adjacent gems forming a square is completed. Existing squares may be built upon and expanded, and several point-scoring combinations may be completed at one time with a single gem. During the game, players keep score on their side of the board with an extra gem of their color. The game is over when the last gemstone is placed, all the tiles are covered, and only the four exception gems remain in the bag. The player with the most points wins the game.

In addition to the cobalt and amber gems, Mozaic also offers four "exception" gemstones that, when drawn, allow for certain actions:
Rubies cause the player to skip their turn.
Sapphires allow the player to slide any gem diagonally to an empty adjacent tile.
Onyx allow the player to take two turns.
Diamonds allow the player to remove any gem from the board and replace it in the bag.
Exception gemstones are always returned to the bag after a turn.

References

External links
 Games Above Board
 Mozaic at Boardgamegeek

Board games introduced in 2003


text:
Menan est une petite municipalité américaine située dans le comté de Jefferson, dans le sud-est de l'Idaho. La localité a été fondée par des colons de l'Église de Jésus-Christ des saints des derniers jours en 1879. Elle se trouve à un peu plus de  au nord-ouest du siège du comté de Jefferson, Rigby, où se trouvent la plupart des services et des activités. Menan est située à  au nord du centre-ville d'Idaho Falls, la plus grande ville de la région, et à une vingtaine de km au sud-ouest de Rexburg.

Démographie

Notes et références

Localité dans le comté de Jefferson (Idaho)
Municipalité dans l'Idaho


text:
Allotinus magaris är en fjärilsart som beskrevs av Hans Fruhstorfer 1913. Allotinus magaris ingår i släktet Allotinus och familjen juvelvingar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Juvelvingar
magaris


text:
The Speaker of the House of Representatives of Egypt is the presiding officer of that body. From the creation of the Shura Council in 1980 until its abolition in 2014, the House of Representatives was the lower house of the Parliament of Egypt.

List of officeholders

Sources
 Official website of the People's Assembly of Egypt

Politics of Egypt
Egypt
Speaker list


text:
L'archidiocèse de Semarang (en latin : ) est une église particulière de l'Église catholique en Indonésie, dont le siège est à Semarang, capitale de la province de Java central.

Histoire
Le vicariat apostolique de Semarang a été érigé le  par détachement du vicariat apostolique de Batavia. Le , le vicariat apostolique est transformé en archidiocèse métropolitain de Semarang auquel sont affiliés trois diocèses suffragants: les diocèses de Purwokerto, Malang et Surabaya

L'archidiocèse de Semarang est un des rares diocèses indonésiens dont tous les vicaires apostoliques et archevêques furent des "autochtones"

La cathedrale est la Cathédrale du Saint Rosaire

Organisation

Le territoire de l'archidiocèse couvre celui de 2 provinces indonésiennes: Java central et le territoire spécial de Yogyakarta. L'archidiocèse de Semarang compte 91 paroisses repartis en 4 doyennés:
 Semarang
 Kedu
 Surakarta
 Yogyakarta

L'actuel vicaire général est Fransiskus Xaverius Sukendar Wignyosumarta

Vicaire apostolique et archevêques

Vicaire apostolique de Semarang
  Albertus Soegijapranata S.J. (1940-1961), promu archevêque

Archevêques de Semarang
  Albertus Soegijapranata (S.J.) (1961-1963), précédemment vicaire apostolique
 Card. Justinus Darmojuwono (1963-1981)
 Card. Julius Darmaatmadja (S.J.) (1983-1996)
  Ignatius Suharyo Hardjoatmodjo (1997-2009)
  Johanes Maria Trilaksyanta Pujasumarta (2010-2015)
  Robertus Rubiyatmoko (depuis 2017)

Voir aussi

Références

Articles connexes
Catholicisme en Indonésie

Liens externes

Semarang
Archidiocese catholique
Semarang


text:
Людовік Готен (; 25 липня 1985, Лез-Абім) — гваделупський футболіст, нападник клубу «Клуб Спортіф Мульєн» та національної збірної Гваделупи.

Біографія

Клубна кар'єра
Вихованець гваделупського клубу «Мульєн», з яким у сезоні 2004/05 став найкращим бомбардиром чемпіонаті

У 2005 році перейшов у французький клуб «Авіон»з п'ятого дивізіону, але закріпитися не зміг і повернувся в Гваделупу у свій перший клуб. З «Мульєном» Готен виграв низку гваделупських національних трофеїв.

Кар'єра в збірній
Готен був запрошений у збірну Гваделупи на Золотий кубок КОНКАКАФ у 2007 році, ставши з командою бронзовим призером турніру, проте на поле не виходив. А вже на наступному турнірі у 2009 році Людовік був основним гравцем і відзначився голом у матчі з Нікарагуа (2:0), а в матчі з Мексикою отримав червону картку. У 2011 році втретє брав участь у Золотому кубку КОНКАКАФ, зігравши в одному матчі проти збірної США.

Примітки

Посилання

Гваделупські футболісти
Футболісти за алфавітом
Футболісти «Авіньйон Фут»
Гравці збірної Гваделупи з футболу
Гравці розіграшу Золотого кубка КОНКАКАФ з футболу 2007
Гравці розіграшу Золотого кубка КОНКАКАФ з футболу 2009
Гравці розіграшу Золотого кубка КОНКАКАФ з футболу 2011
Персоналії за алфавітом
Народились 25 липня
Народились 1985
Спортсмени за алфавітом


text:
Desgracia hace referencia a varios artículos:

Desgracia, según el DLE «situación de quien sufre un suceso doloroso»;

Desgracia, situación inherente al zaragocismo
Desgracia sinónimo de Fany;

Arte

 Desgracias acaecidas en el tendido de la plaza de Madrid, y muerte del alcalde de Torrejón, grabado de Goya;

Literatura

 Desgracia, novela;

Otros


text:
Har Ẕova (hebreiska: הר צובה) är ett berg i Israel.   Det ligger i distriktet Jerusalem, i den centrala delen av landet. Toppen på Har Ẕova är  meter över havet.

Terrängen runt Har Ẕova är lite kuperad. Den högsta punkten i närheten är 'En Amminadav,  meter över havet,  km söder om Har Ẕova. Runt Har Ẕova är det tätbefolkat, med  invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Jerusalem,  km öster om Har Ẕova. Omgivningarna runt Har Ẕova är i huvudsak ett öppet busklandskap.

Klimatet i området är tempererat. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är juli, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är januari, med  °C. Genomsnittlig årsnederbörd är  millimeter. Den regnigaste månaden är februari, med i genomsnitt  mm nederbörd, och den torraste är augusti, med  mm nederbörd.

Kommentarer

Källor

Berg i Jerusalem (distrikt)
Berg i Israel 500 meter över havet eller högre


text:
Kijevska Rusija (starovzhodnoslovansko Ки́евская Русь, , , , , ) je bila srednjeveška vzhodnoslovanska država, ki je nastala leta 882 in je obstajala do sredine 13. stoletja. Skupaj so jo ustanovili predniki današnje ukrajinske nacije, knezi kijevske rodbine Poljani in skandinavski trgovci Varjagi, imenovani Rusini, Ruteni ali Rusiči. Prestolnica države je bil Kijev, sicer glavno mesto današnje Ukrajine. Kijevska Rusija velja za zibelko treh sodobnih vzhodnoslovanskih narodov: Belorusov, Rusov in Ukrajincev, čeprav hočejo sodobni zgodovinarji vseh treh narodov zgodovino te srednjeveške države pripisati sami sebi.

Kijevska Rusija je doživela svojo zlato dobo med vladanjem Vladimirja Velikega (980–1015) in njegovega sina Jaroslava I. Modrega (1019–1054). Med njunim vladanjem so sprejeli krščanstvo in prvi vzhodnoslovanski pisani pravni kodeks Ruska pravda (Правда роусьскаꙗ, Pravda Rusĭskaya). Prvi vladarji Kijevske Rusije so bili zelo verjetno pripadniki skandinavske vojaške elite, ki je vladala množici slovanskih podložnikov. Skandinavci so se postopoma asimilirali med slovansko prebivalstvo, tako da je tretji znani vladar, Rurikov vnuk Svjatoslav I., že imel slovansko ime.

Bizantinski zgodovinar Mihael Psel je trdil, da so Skandinavci vladali najmanj do sredine 11. stoletja. Moč države je zaradi propadanja Bizantinskega cesarstva začela usihati. Trgovske poti so presahnile, državo pa so dokončno uničili Mongoli leta 1240.

Zgodnja zgodovina

Po mnenju nekaterih zgodovinarjev so se severna plemena začela v zgodnjem 9. stoletju združevati v ohlapni kaganat, ki je nekakšen predhodnik Kijevske Rusije. Najstarejša kronika Kijevske Rusije Zgodovina minulih let (starovzhodnoslovansko: Повѣсть времяньныхъ лѣтъ), imenovana tudi Nestorjeva kronika, pravi, da je bil Varjag (Viking) z imenom Rurik (ali Rjurik) okrog leta 860 v Novgorodu izvoljen za vladarja več slovanskih in finskih plemen, potem pa je odšel na jug in razširil svojo oblast do Kijeva, glavnega mesta današnje Ukrajine.

Zgodovina minulih let o tem pravi:

Leto 6367 (859): Varjagi z druge strani morja so pobirali davke od Čudov, Slovanov, Merjanov, Vepsov, Krivičev...

Leto 6370 (852): Varjage so [omenjena plemena] pregnali nazaj čez morje, jim prenehali plačevati davke in si začeli vladati sami. Toda med njimi je vladalo brezzakonje in pleme se je dvignilo proti drugemu plemenu. Nesoglasja so prerasla v vojne, zato so si nazadnje rekli: "Poiščimo kneza, ki nam bo vladal in sodil po naših običajih". In so odšli čez morje do Varjagov. Ti Varjagi so se imenovali Rusini, tako kot so se nekateri imenovali Švedi, drugi pa Normani, Angli in Goti (Gotlandci). Čudi, Slovani, Merjani, Vepsi in Kriviči so Rusinom dejali: »Naša dežela je velika in bogata, toda v njej ni reda. Zato pridite in nam vladajte kot knezi«. Odzvali so se trije bratje s svojimi sorodniki in s seboj pripeljali vse Rusine.

Varjagi so se najprej naselili v Ladogi, potem pa so se preselili proti jugu v Novgorod in nazadnje v Kijev.

Kijevsko Rusijo je okrog leta 880 na podlagi zavezništva s Poljaki ustanovil knez Oleg Novgorodski, potem ko je leta 878 ubil prva varjaška vojskovodja Askolda in Dira. V naslednjih 35 letih je Oleg podjarmil številna vzhodnoslovanska in finska plemena. Leta 907 je napadel Konstantinopel in leta 911 kot enakopraven partner podpisal trgovsko pogodbo z Bizantinskim cesarstvom. Nova kijevska država je uspevala zaradi obsežnega izvoza krzna, čebeljega voska in medu in zaradi obvladovanja glavnih trgovskih poti v Vzhodni Evropi. Najpomembnejše so bile Volška trgovska pot od Baltika do Orienta, dneprska trgovska pot od Baltika do Črnega morja in trgovska pot med Hazari in Germani.

Zaradi proskandinavske naravnanosti Zgodovine minulih let nekateri slovanski zgodovinarji zmanjšujejo vlogo Varjagov v ustanovitvi Kijevske Rusije, ker niso vsa slovanska plemena, na primer Drevljani, takoj na začetku priznala oblasti Kijeva.

Kijevski vladarji od Svjatoslava I. (vladal 945–972) dalje so imeli slovanska imena, vendar je njihova družina ostala še naprej skandinavska. Svjatoslav I. je dosegel velike vojaške uspehe: leta 965 je porazil Hazare in dokončno uničil njihovo cesarstvo, za njimi pa še Volške Bolgare, ki so bili hazarski vazali.

V 9. stoletju so se začele težave z nomadskimi Pečenegi, ki so več kot dve stoletji vpadali na ozemlje Kijevske Rusije. Vpadi so občasno prerasli v prave vojne, kakršna je bila vojna Igorja I. leta 920, vmes pa so bila tudi obdobja zavezništva, na primer leta 943, ko so skupaj napadli Bizantinsko cesarstvo. Leta 968 so Pečenegi napadli in zatem oblegali Kijev. Pečenege je v vojnah proti vzhodnoslovanskim državam vedno odkrito podpiralo Bizantinsko cesarstvo.

Zlata doba Kijeva
Kijevska regija je bila naslednjih dvesto let najpomembnejši del Kijevske Rusije. Mestu in okolici je vladal veliki knez, drugim mestom pa so vladali njegovi sorodniki, ki so mu bili podrejeni in so mu plačevali davek. Država je dosegla svoj višek med vladanjem kneza Vladimirja I. (vladal 980-1015) in Jaroslava Modrega (vladal 1019-1054). Oba vladarja sta nadaljevala s širjenjem države, ki ga je pred njima začel Oleg.

Vladimir je prišel na prestol po smrti svojega očeta Svjatoslava. Njegov najbolj znan dosežek je kristjanizacija Kijevske Rusije, ki se je začela leta 988. Letopisi trdijo, da je Vladimir, ko se je odločil da bo namesto slovanskega poganstva sprejel novo vero, v Evropo poslal nekaj svojih najbolj cenjenih svetovalcev in vojakov. Odposlanci so obiskali kristjane latinskega obreda, Jude in muslimane in nazadnje prišli v Konstantinopel. Islam so zavrnili, med drugim tudi zaradi prepovedi uživanja alkohola, judaizem zaradi njihovega boga, ki je dovolil, da je njegovo izbrano ljudstvo prikrajšano za svojo državo, rimskokatoliško obredje pa se jim je zdelo medlo. V Konstantinoplu so bili tako osupli nad lepoto stolnice Hagija Sofija in bizantinskim obredjem, da so se odločili zanj. Po vrnitvi v domovino so Vladimirja prepričali, da je vera bizantinskega obredja zanje najboljša izbira. Vladimir je zatem odpotoval v Konstantinopel in se tam poročil s princeso Ano, sestro bizantinskega cesarja Bazilija II.

Vladimirjeva izbira pravoslavnega krščanstva bi lahko bila tudi odraz njegovih tesnih osebnih vezi s Konstantinoplom, ki je gospodoval nad Črnim morjem in zato tudi nad Dneprom, ki je bil najvitalnejša kijevska trgovska pot. Privrženost pravoslavni cerkvi je imela daljnosežne politične, kulturne in verske posledice. Za potrebe slovanskih vernikov se je začela iz grščine prevajati cerkvena literatura, pisana v cirilici. Prevedena literatura je še pospešila širjenje krščanstva med vzhodnimi Slovani in jih seznanila z osnovami grške filozofije, znanosti in zgodovinopisja brez učenja grškega jezika. V srednjeveški zahodni in srednji Evropi je bilo stanje povsem drugačno, saj so se morali izobraženci najprej naučiti latinščine. Vzhodni Slovani so bili neodvisni od rimskih oblasti in načel latinskega nauka, zato so razvili svojo lastno literaturo in umetnost, ki sta se precej razlikovali od tistih v drugih vzhodnih pravoslavnih državah. Po Veliki shizmi leta 1054 je rusinska cerkev nekaj časa vzdrževala stike z Rimom in Konstantinoplom, potem pa se je skupaj z večino drugih vzhodnih Cerkva priključila vzhodnemu pravoslavju.

Leta 1019 je kijevski prestol zasedel Jaroslav Modri, ki se je vse do leta 1036 boril s svojimi brati za oblast nad celotno državo. Podobno kot Vladimir se je trudil za izboljšanje odnosov z ostalo Evropo, predvsem z Bizantinskim cesarstvom. Jaroslavova vnukinja Eufrazija, hčerka njegovega sina Vsevoloda I. Kijevskega, je bila poročena s cesarjem Svetega rimskega cesarstva Henrikom III.. Jaroslav je pripravil tudi poroke svoje sestre in treh hčera s kralji Poljske, Francije, Ogrske in Norveške. Razglasil je prvi vzhodnoslovanski zakonik Ruska pravda, zgradil cerkvi svete Sofije v Kijevu in Novgorodu, podpiral lokalno duhovščino in meništvo in, tako pravijo, osnoval šolski sistem. Jaroslavovi sinovi so razvili slavni kijevski samostan Kijevsko-Pečerska lavra, ki je bil v Kijevski Rusiji nekakšna cerkvena akademija.

V 11. in 12. stoletju so bili kijevski knezi in dvor mešanica skandinavskih in slovanskih elit. Vodilni vojaki in državni uradniki so za svoje usluge od velikih knezov dobivali denar in zemljiške posesti. Kijevska družba je imela zelo malo stanovskih organizacij in svobodnih mest, ki so bila značilna za zahodnoevropski fevdalizem. Mestni trgovci, umetniki in delavci so lahko uveljavljali svojo politično voljo v mestnem svetu (veče), ki so ga sestavljali vsi odrasli moški prebivalci. Na dnu družbene lestvice so bili sužnji. Pomemben družbeni razred so bili kmetje, ki so plačevali davke in imeli delovne obveznosti do svojih knezov, tlačanstva, ki je bilo značilno za Zahodno Evropo, pa v Kijevski Rusiji ni bilo.

Vzpon regionalnih središč
Kijevska Rusija ni bila sposobna vzdrževati položaja močne in cvetoče države, deloma tudi zaradi združevanja pokrajin pod vodstvom lokalnega plemstva. Z naraščanjem števila prebivalcev so začeli lokalni interesi prevladovati nad interesi širše skupnosti. Začeli so se notranji spori in lokalni vladarji so za pomoč pogosto zaprosili tujce, predvsem Polovce, Poljake in Ogre. Od leta 1054 do 1224 je nastalo nič manj kot 64 večinoma enodnevnih kneževin, za katerih nasledstvo je kandidiralo 293 knezov, njihove zahteve pa so povzročile 83 državljanskih vojn.

Križarske vojne so povzročile preusmeritev evropskih trgovskih poti, kar je še pospešilo propadanje Kijevske Rusije. Leta 1204 so križarji v Četrti križarski vojni osvojili Konstantinopel in izrinili Dneprsko trgovsko pot na obrobje. Kijevska Rusija je začela razpadati na množico kneževin in več regionalnih središč: Černigov (današnji Černigiv), Galič, Novgorod, Perejaslav, Polack, Smolensk in Vladimir-Suzdal. Prebivalci teh regionalnih središč so se kasneje razvili v tri nacionalnosti: Ukrajince na jugovzhodu in jugozahodu, Beloruse na severozahodu in Ruse na severu in severovzhodu.

Novgorodska republika

Novgorodska republika ne severu Kijevske Rusije je uspevala predvsem zaradi obvladovanja trgovskih poti od Volge do Baltskega morja. S propadanjem Kijevske Rusije se je njena neodvisnost vedno bolj krepila. V Novgorodu je vladala lokalna oligarhija, glavne odločitve pa je sprejemal mestni svet. Mestni svet je tudi volil novgorodskega kneza, ki je bil obenem tudi poveljnik vojske. Novgorod je v 12. stoletju dobil svojega nadškofa, kar kaže na njegov pomen in politično neodvisnost. V svojih političnih in trgovskih dejavnostih je bil kot druge kneževine Kijevske Rusije podoben severnoevropskim mestom iz Hanzeatske lige, uspešne zveze, ki je od 13. do 17. stoletja obvladovala trgovino ob Baltiku.

Severovzhod
Na severovzhodu Kijevske Rusije so Slovani kolonizirali ozemlje, na katerem je kasneje nastala Velika moskovska kneževina. Podjarmili so tam živeča finska plemena, ki so se nazadnje zlila z njimi. Najstarejše središče severovzhodne regije je bil Rostov, ki je izpodrinil Suzdal in nato Vladimir, ki je postal prestolnica Vladimiro-Suzdalske kneževine. Zaradi stalnih napadov nomadskih turških plemen na Kijev, se je od tam na severovzhod preselilo veliko število prebivalcev. Z upadanjem prebivalstva v južnih pokrajinah se je zato na sever preselilo tudi veliko bojarjev, plemičev in umetnikov, tako da je Vladimiro-Suzdalska kneževina postala glavna sila Kijevske Rusije. Vladimiro-suzdalski knez Andrej Bogoljubski je hotel združiti ozemlja pod svojo oblastjo, zato je leta 1169 napadel in izropal Kijev in na kijevski prestol posadil svojega mlajšega brata, sam pa se je vrnil v Suzdal. Politična moč se je v drugi polovici 12. stoletja začela umikati iz Kijeva. Leta 1299, na predvečer mongolskih pohodov proti zahodu, se je prestolnica Kijevske Rusije preselila iz Kijeva v Vladimir, ki je postal tudi versko središče severnih regij.

Jugozahod
Na jugozahodu je kneževina Galič razvila trgovske zveze s sosednjo Poljsko, Ogrsko in Litvo in postala naslednik Kijevske Rusije. V zgodnjem 13. stoletju je knez Roman Mstislavič obe kneževini združil, osvojil Kijev in se oklical za velikega kneza Kijevske Rusije. Njegov sin Danilo (Danijel) Gališki (vladal 1238-1264) je bil prvi vladar Kijevske Rusije, ki je sprejel krono od rimskega papeža, vendar ni prekinil stikov s Konstantinoplom. V zgodnjem 14. stoletju je konstantinopelski patriarh Vzhodne pravoslavne cerkve podelil vladarjem Gališko-Volinske kneževine položaj metropolita, ker se je kijevski metropola preselila v Vladimir. Kmalu zatem so litovski vladarji zahtevali in dobili položaj metropole za Novagrudok, vendar je že v zgodnjem 15. stoletju novagrudoški metropoli zavladal metropolit Kijeva, Galiča in vseh Rusinov.

Gališko-Volinska kneževina se je zatem dolgo, vendar neuspešno, spopadala z Mongoli, načenjali pa so jo tudi notranji spori in vmešavanje tujcev. Ko je sredi 14. stoletja izumrla Mstislavova veja Rurikove rodbine, je Gališko-Volinska kneževina ugasnila. Galič je zasedla Poljska, Volinijo s Kijevom pa Litva in leta 1321 se je vladanje Rurikov končalo. Litovski vladarji so nato kneževino preimenovali v Rutenijo.

Vzroki za propadanje in padec
Propad Kijevske Rusije je povzročil splet več vzrokov.

Prvi pomembni vzrok je bila že omenjena rast moči regionalnih središč. V kneževini je vladal neobičajen sistem prenosa oblasti, ki se ni prenašala z očeta na sina, pač pa na najstarejšega člana vladajoče dinastije. V večini primerov je bil to vladarjev najstarejši brat. Takšen sistem je povzročal stalno sovraštvo in rivalstvo znotraj vladarske družine, ki se je pogosto končalo z brutalnimi uboji sorodnikov.

Veliko vlogo je imelo tudi upadanje moči Bizantinskega cesarstva, ki je bilo glavni trgovski partner Kijevske Rusije. Trgovska pot od Varjagov do Grkov, po kateri je potovalo blago od Črnega morja, ki je bilo v glavnem v bizantinski posesti, preko Vzhodne Evrope do Baltika, je bila osnova kijevskega bogastva in razcveta. Ko so se v Bizantinskem cesarstvu začeli nemiri, so dobave blaga postale neredne, dobički so skopneli in Kijev je izgubil svojo privlačnost. Druge trgovske poti, ki so tudi šle skozi Kijev, so bile gospodarsko mnogo manj pomembne. Druga glavna trgovska pot, ki je potekala po Volgi, je bila preveč daleč proti vzhodu in severu in je zato bolj pripomogla k vzponu Moskve.

Prenos pravoslavnega metropolitskega sedeža iz Kijeva v Vladimir je močno spodkopala avtoriteto Kijeva, brutalna in tragična invazija Mongolov pa je pokopala vsako upanje po ponovnem vzponu.

Dediščina

Kijevska Rusija je bila v primerjavi z zahodno Evropo redko naseljena, bila pa je največja takratna država in tudi kulturno najnaprednejša. Pismenost v Kijevu, Novgorodu in drugih velikih mestih je bila velika. Dokumenti, pisani na brezovi skorji dokazujejo, da so pisali tudi ljubezenska pisma in celo listke za plonkanje v šoli. Novgorod je imel kanalizacijo in z lesom tlakovane ulice, kar je bilo v tistih časih prava redkost. Zakonik Ruska pravda je omejil kaznovanje kriminalnih dejanj večinoma na izrekanje denarnih kazni. Smrtna kazen se na splošno ni izrekala. Ženske so imele nekaj neodtujljivih pravic, na primer pravico do lastnine in pravico do dedovanja.

Gospodarski razvoj Kijevske Rusije se kaže tudi v številu prebivalcev. V Kijevu je okrog leta 1200 živelo približno 50.000 prebivalcev, v Novgorodu in Černigovu pa okrog 30.000. Konstantinopel je imel okrog leta 1180 približno 400.000 prebivalcev.  Mihail Tihomirov je izračunal, da je imela Kijevska Rus tik pred mongolsko invazijo okrog 300 mestnih središč.

Ruriki so bili rodbina z najboljšimi družinskimi zvezami v Evropi in so zato imeli velik vpliv v evropski politiki. Jaroslav I. Modri, čigar mačeha je bila iz bizantinske vladarske hiše, je bil poročen z Ingegärd Olofsdotter, edino zakonsko hčerko švedskega kralja Olafa Skötkonunga, ki je pokristjanil Švedsko. Njegove hčerke so postale kraljice Ogrske, Francije in Norveške, sinovi pa so bili poročeni s hčerkami poljskega kralja, bizantinskega cesarja in celo s papeževo nečakinjo. Njegovi vnukinji sta bili nemška cesarica in, po eni od teorij, škotska kraljica. Vnuk je bil poročen z edinko zadnjega anglosaškega kralja Anglije.

Kijevska Rusija je zapustila bogato dediščino. Vladarji iz Rurikove rodbine so združili ogromno ozemlje, poseljeno z Vzhodnimi Slovani, v pomembno, čeprav nestabilno državo. Potem, ko je država sprejela vzhodno pravoslavno vero, je prišlo do bizantinsko-slovanske sinteze v kulturi, umetnosti in državni upravi.

Na zahodnem robu države je kot dediščina Kijevske Rusije še dve stoletji živela Gališko-Volinska kneževina. Njeno ozemlje je skupaj z ozemljem današnje Ukrajine in Belorusije kasneje pripadlo Gediminovičem (litovsko Gediminaičių), vladarjem močne, pretežno slovanizirane Velike litovske kneževine, ki se je naslanjala na slovansko kulturno in pravno tradicijo.

Glede na to, da je bilo gospodarsko in kulturno jedro Kijevske Rusije v današnji Ukrajini, jo imajo sodobni zgodovinarji za predhodnico sodobne ukrajinske države, ukrajinski jezik pa za naslednika pogovornega jezika Kijevske Rusije.

Na severovzhodnem robu Kijevske Rusije je njeno izročilo prevzela Vladimiro-Suzdalska kneževina, ki se je postopoma preusmerila proti Moskvi. Na skrajnem severu sta nastali fevdalni republiki Novgorod in Pskov, ki sta imeli ločeni in manj avtokratski različici ruske zakonodaje in sta živeli vse do 16. stoletja, ko sta postali del Velike moskovske kneževine.

Upravne enote (11. stoletje)
 Novgorodsko ozemlje, zaveznik Kijevske Rusije, od leta 1336 republika
 Rostovsko-Suzdalska kneževina, kasneje Vladimiro-Suzdalska kneževina
 Polocka kneževina, separatistično ozemlje pod delno suverenostjo Kijevske Rusije
 Smolenska kneževina, od 1054
 Perejaslavska kneževina
 Volinska kneževina
 Kijevska kneževina
 Gališka kneževina, pod suverenostjo Kijeva
 Turovo-Pinska kneževina, pod suverenostjo Kijeva
 Černigivska (Černigovska) kneževina
 Rjazanska kneževina, pod suverenostjo Černigiva
 Novgorodo-Siverska kneževina, pod suverenostjo Černigiva
 Tmutorokan
 Bela veža (Sarkel), od leta 965 do 12. Stoletja
 južna odvisna ozemlja (Cjurupinsk, Novi Galič, Peresečen)

Opombe

Sklici

Ustanovitve leta 880
Ukinitve leta 1240
Bivše evropske monarhije
Zgodovina Rusije
Zgodovina Ukrajine
Zgodovina Belorusije