text:
The Very Best of Soft Cell is a greatest hits album by English synth-pop duo Soft Cell. It was released on 16 April 2002 by Mercury Records, Universal Music TV and Some Bizzare Records. The album includes most of the duo's singles, as well as B-sides, such as "Insecure Me" (in a newly edited version) and "It's a Mug's Game". The song "Numbers" was considerably shortened for this release, while its AA side "Barriers" was omitted. Two new songs, "Somebody, Somewhere, Sometime" and "Divided Soul", and two brand-new remixes of "Tainted Love" and "Say Hello, Wave Goodbye" were also included. The album reached number 37 on the UK Albums Chart.

Track listing

Personnel
Credits adapted from the liner notes of The Very Best of Soft Cell.

Soft Cell
 Marc Almond – vocals, percussion
 David James Ball – synthesisers, guitars

Technical

 Daniel Miller – production
 Mike Thorne – production
 Soft Cell – production
 David James Ball – production ; remix
 Ingo Vauk – production
 Paul Hardiman – engineering
 Flood – remix assistance
 Damien Mendis – remix production, remix performance
 Stuart Bradbury – remix production, remix performance
 Almighty Associates – remix

Artwork
 Peter Ashworth – all band photography
 Peacock – design
 Stephen Dalton – sleeve notes

Charts

Certifications

References

2002 greatest hits albums
Albums produced by Daniel Miller (music producer)
Albums produced by Mike Thorne
Mercury Records compilation albums
Soft Cell albums
Some Bizzare Records compilation albums
Universal Music TV albums


text:
Kajiado è un centro abitato del Kenya, capoluogo dell'omonima contea.

Voci correlate
Città del Kenya

Centri abitati della contea di Kajiado

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Баха-Каліфорнія-Сур, Тлані Каліфорнія Уіцлампа, Південна Нижня Каліфорнія (, ацт.Tlani California Huitztlampa) — штат у Мексиці, у південній частині півострова Каліфорнія. Площа 73 475 км². Населення 424 041 осіб (2000). Адміністративний центр — місто Ла-Пас.

Географія

Розташування
Штат розташований на півдні Каліфорнійського півострова. На півночі межує зі штатом Баха-Каліфорнія. 2100 кілометрів узбережжя на заході і півдні омивається водами Тихого океану, на сході — водами Каліфорнійської затоки Тихого океану. Розкинувся від 28° до 22° північної широти.

Рельєф
Рельєф гористий, представлений плоскогір'ями. Паралельно узбережжю простягнулася гірська гряда Сьєрра де ла Гіганта (Sierra de la Giganta) з сосновими і дубовими лісами. На західному узбережжі розкинулася протяжні рівнини, такі як Льянос Санта Клара (Llanos Santa Clara), Магдалена (Magdalena) і Ірай (Hiray). Річок майже немає, є озера — Сан Ігнасіо (San Ignacio) і Охо де Льєбре (Ojo de Liebre).

Клімат
Клімат штату субтропічний, частина території займає Нижньокаліфорнійська пустеля, внаслідок чого даний штат — найменш заселений в Мексиці. Помірні вітри з Тихого океану і холодної Каліфорнійської течії роблять клімат вздовж тихоокеанського узбережжя приємним увесь рік. Дощів мало. Холодна океанічна Каліфорнійська течія часто є причиною густих туманів на узбережжі. В горах спостерігається альпійський клімат. Літо тут прохолодне, а зими можуть бути холодними, а вночі температури часто опускаються нижче 0°С. В горах часто випадає і довго не тане сніг з грудня по квітень. Східна сторона півострова — вельми посушлива. Далі на південь вздовж узбережжя посушливий клімат зберігається, але він стає м'якшим і не таким спекотним. Опадів випадає мало, в середньому 300—600 мм на рік. На островах в Каліфорнійській затоці — пустелі.

Історія

Доколоніальний період
Перші людські сліди на території південної частини Нижньої Каліфорнії простежуються 14 000 років тому. Шляхами уздовж тихоокеанського узбережжя сюди прийшли перші кочівники з північних частин Америки. Це були представники археологічної культури Кловіс (Clovis), артефакти якої були знайдені в північних районах штату. У печерах були знайдені незліченні залишки кісток дрібних тварин, риб, раковин. Багато також виявлено наскельних малюнків. Існували, як мінімум, чотири чітко визначених племінних груп, які заселяли тутешні місця в до іспанські часи: перику (Pericú) — в районі між мисом Сан Луїс і Ла Пасом і на деякий островах Каліфорнійської затоки (Моря Кортеса); гуайкуру (Guaycura) — від Ла Паса до Лорето; монкі (Monqui) — область навколо Лорето і кочимі (Cochimí) — в великих районах центру півострова. Паралельно кочимі можна відзначити існування інших більш дрібних кочових груп, таких як куміаї (kumiai (k'miai)) — однієї мовної сім'ї (юмано) з кукапа (cucapá), паї паї (pai pai), кіліва (kiliwa), каїлья (cahilla) і акула (akula).

Колоніальний період
Після завоювання Мексики іспанцями і падіння Теночтітлану у європейців виник інтерес до земель на захід і північний захід від Нової Іспанії. В Європі існував з доби середньовіччя роман про багаті землі в Ост-Індіях, які були багаті перлами, золотом та іншими коштовностями. Ці землі в романі називалися Каліфорнією — утопічною землею — раєм на землі. Так, провал експедиції А. Сааведри (Álvaro Saavedra Cerón) і Д. Уртадо (Diego Hurtado de Mendoza) на Молуккських островах не зменшила планів Е. Кортеса (Hernán Cortés) по дослідженню земель на північний захід від Теночтітлану. У жовтні 1533 була підготовлена нова експедиція в Теуантепек (Tehuantepec) на кораблях San Lázaro під командою Е. де Гріхальви (Hernando de Grijalva) і на Concepción під керівництвом Д. де Бесерра (Diego de Becerra). Протягом першої ж ночі походу Де Гріхальва пішов на захід від островів Ревільяхіхедо (Revillagigedo), в той час як Concepción продовжив свій шлях на північний захід від мексиканського узбережжя. Побоюючись загубитися, екіпаж цього корабля збунтувався, вбив де Бесерра, проте продовжив, без дозволу, плавання під командуванням Ф. Хіменеса (Fortún Ximénez). Побоюючись буревіїв, Хіменес зайшов в тиху бухту на півдні Нижньої Каліфорнії, де намагався заснувати невелику колонію. Однак це тривало недовго через напад індіанців, які забрали життя багатьох поселенців, в тому числі і самого Хіменеса, і це викликало повернення на корабель тих, хто вижив, і відправитися до Халіско, де бунтівники були відправлені Н. Гусманом (Nuño de Guzmán) до в'язниці.

Отримавши відомості про великі багатства, Е. Кортес спорядив нову експедицію. У квітні 1535 експедиція з трьох кораблів — San Lázaro, Santo Tomas і Santa Águeda — покинули Нову Іспанію і досягли затоки Санта Крус 3 травня, де була закладена колонія Порт і Долина Святого Хреста (Puerto y Valle de la Santa Cruz). Хоча він не був першим європейцем, що ступив на землю на каліфорнійському півдні, все одно вважається першовідкривачем цих земель і засновником Ла Паса. Кортес заволодів землею і поставив за мету заснувати королівську колонію. Однак віце-король Нової Іспанії А. де Мендоса (Don Antonio de Mendoza) відкликав Кортеса в 1537 році в Мехіко, а колонія була поставлена під командування Ф. де Улоа (Francisco de Ulloa). Після втрати прямої підтримки Кортеса колонія висловлювала певну стурбованість відсутністю постачань з Нової Іспанії. Улоа, який зіткнувся зі зростаючими проблемами, в 1539 році повністю відмовився від затоки, і останні поселенці повернулися до Нової Іспанії.

У період З 1539 по 1542 рік обидва береги Південної Нижньої Каліфорнії були розвідані Ф. де Улоа і Х. Кабрільйо (Juan Rodríguez Cabrillo). Протягом наступних півтора століття різні дослідники і мисливці за перлами (в тому числі С. Віскаїно (Sebastián Vizcaíno)) відвідали береги півострову, але не зробили значного впливу.

У 1683-85 роках єзуїти почали свою участь в освоєнні Нижньої Каліфорнії. Е. Ф. Кіно (Eusebio Francisco Kino) разом з адміралом І. де Атондо (Isidro de Atondo y Antillón) зробили дві основні, але в кінцевому рахунку безуспішні спроби колонізації в Ла Пасі, а потім в Сан Бруно (San Bruno) — до на північ від Лорето. У 1697 році місіонер-єзуїт Х. М. де Сальватьєрра (Juan María de Salvatierra) заснував місію Богородиці Лорето Кончо (Misión de Nuestra Señora de Loreto Conchó), першу постійну місію в Південній Нижній Каліфорнії. Єзуїтський контроль над півостровом поступово розширювався. З тих пір до 1767 року члени ордену Ісуса заснували тут 16 місій. Вони мали великий вплив на індіанців періко, кочимі і гуайкуру, яких не без успіху хрестили.

У 1768 року єзуїти були вигнані з півострова і їх замінили монахи францисканці під керівництвом Х. Серри (Junípero Serra), які заснували свої місії на крайній півночі. У 1773 році францисканці поступилися місцем домініканцям, які заснували місії в Велікате (Velicatá) і Сан Дієго (San Diego). У період між 1774 і 1836 роками домініканці заснували вісім нових місій на територіях проживання індіанців кочимі, кіліва, паї паї і куміаї. У ці часи чисельність корінного населення Південної Нижньої Каліфорнії постійно скорочувалася, в першу чергу через хвороби Старого Світу і в результаті збройних сутичок. Хоча єзуїти прагнули обмежити мирське поселення іспанців або мексиканців на півострові, все ж мирська влада Нової Іспанії більше поширювалася тут. У 1804 році півострів був розділений на два суб'єкти. Південна частина Нижньої Каліфорнії отримала свою першу столицю в Лорето.

Період незалежності

Коли в 1821 році Мексика домоглася незалежності, іспанська влада в Каліфорнії ще існувала до 1822 року. Віддаленість Південного півострова від іншої частини Мексики не давала змоги вести боротьбу під час Мексиканської війни за незалежність. У тому ж році республіканський опозиційний лідер Г. Вікторія (Guadalupe Victoria) призначив підполковника Х. М. Ечеандію (José María Echeandía) політичним главою (намісником) у Південну Нижню Каліфорнію і розділив територію на чотири муніципалітети Лорето, Сан-Хосе-дель-Кабо, Сан-Перо-Мартір та Санта-Гертрудіс. У 1830 столиця федеральної території була перенесена в Ла Пас, після того, як Лорето був частково зруйнований в результаті сильних дощів.

Протягом перших десятиліть незалежності, в залежності від того, яка партія приходила до влади в центрі, Південна Нижня Каліфорнія отримувала статус то території (за лібералів-федералістів), то департаменту (при консерваторах-централістами). В умовах перманентної боротьби двох основних політичних угруповань, і столиця переміщалася з Ла Пасу в Сан Антоніо (San Antonio), і назад.

У першій чверті 19 ст. почався розпад більшості місій на півострові. Це призвело до того, що жителі які жили в місіях, стали власниками ранчо великої рогатої худоби і малого сільського господарства.

У жовтні 1847 року армія США була розгромлена в районі міста Мулеге (Mulegé) капітаном М. Пінеда (Manuel Pineda) під час американо-мексиканської війни. В результаті цієї битви, американська армія була змушена відмовитися від півострова, і не могла претендувати на нього, як на частину нових територій, отриманих за договором Гвадалупе-Ідальго 1848 року. В результаті цього договору Мексика віддала США величезні території Нової Мексики, Верхньої Каліфорнії, Аризони, Техасу, Колорадо, Невади, Юти.

Каліфорнійська золота лихоманка привернула до тихоокеанським берегів тисячі американських, європейських і азійських іммігрантів, які відправлялися на пошуки щастя. Вільям Вокер (William Walker) — американський журналіст та авантюрист прибув до Каліфорнії в 1849 році, де він познайомився з експансіоністськими ідеями і прагненнями каліфорнійських землевласників. У 1850 році Верхня Каліфорнія відійшла до Сполучених Штатів. У 1853 році, з метою отриманням у мексиканського уряду дозволу на колонізацію земель, Вокер відвідав Мексику, уряд якої відповів відмовою. Сповнений рішучості домогтися своїх цілей, в листопада 1853 року група з 45 авантюристів на чолі з В. Вокером, без дозволу уряду США взяла місто Ла Пас, перш, ніж мексиканська армія змусила їх відступити назад в США. Ця авантюра викликала інтерес поміщиків в Сан Франциско, деякі з яких профінансували експедицію, в обмін на землі, які Вокер обіцяв їм. Загарбники проголосили на зайнятих територіях незалежну Республіку Нижня Каліфорнія, яка була 10 січня 1854 року перейменована в Республіку Сонора. Нова федеративна республіка об'єднувала території сучасних штатів Нижня Каліфорнія, Південна Нижня Каліфорнія і Сонора. 18 січня президентом самопроголошеної республіки був оголошений Вокер, віце-президентом — Воткінс, а держсекретарем Еморі. Серйозні нестачі постачань, розбіжності всередині своєї партії і несподівано сильний опір з боку мексиканського уряду, змусили Вокера швидко піти і залишити свій авантюрний проект. Території самопроголошеної республіки ліквідувалася 8 травня, а Баха-Кадіфорнія стала військовим округом штату Сонора.

У 1858 році у Мексиці почалася війна за реформу, яка тривала до 1860 року. Вона була викликана прийняттям нової федеральної конституції країни, яку не підтримали консерватори, що підтримували централістичні реформи у державі. З цієї причини сили лібералів на чолі з Б. Хуаресом (Benito Juárez) боролися проти консерваторів за дотримання законів нової конституції. У вересні 1858 генерали М. де Леон (Manuel Márquez de León), М. Кастро (Mauricio Castro), І. Грін (Ildefonso Green) у військовому окрузі, що належать ліберальним силам, захопили Ла Пас. Консерватори перемогли і визнали французьку окупацію 1863-67 і владу імператора Максиміліана Габсбурга.

У 1876 році генерал П. Діас (Porfirio Díaz) став президентом республіки, і залишався при владі до 1910 року до початку мексиканської революції. У період «порфіріату», на території Південної Нижньої Каліфорнії сталося ряд важливих подій. Була проведена модернізація економіки, іноземним компаніям були надані концесії на володіння і розробку великих земельних ділянок, була створена за участю французького капіталу гірничодобувна компанія «El Boleo», були створені морські маршрути, які пов'язували військовий округ із рештою Мексики, прокладалися дороги, телеграфні лінії. У 1888 року була створена Федеральна територія Нижня Каліфорнія, а її південна частина стала військовим округом Південна Нижня Каліфорнія.

2 листопада 1910 року почалася Мексиканська революція. 6 листопада 1911 року після повалення П. Діаса, президентом став Ф. І. Мадеро (Francisco I. Madero). Однак, новий уряд зустрів протидію з боку опозиції. 9 лютого 1913 року в країні стався переворот, в результаті якого В. Уерта (Victoriano Huerta) захопив у полон Мадеро, і змусив його подати у відставку а потім підступно вбив його. Зі звісткою про смерть Мадеро, на території Південної Нижньої Каліфорнії були організовані групи, котрі повстали проти режиму Хуерти. У Ла Пасі була сформована повстанська армія на чолі з Феліксом Ортегою, який отримав перемогу в боротьбі. У 1914 році він був призначений на чолі виконавчої влади округу.

З 1929 року губернаторами Південної Нижньої Каліфорнії призначалися губернатори від право-соціалістичної Інституційно-Революційної партії (PRI). У лютому 1931 року округ був відділений від території Нижньої Каліфорнії та була утворена Федеральна територія Південна Нижня Каліфорнія. З цих років почалося будівництво шосе через весь півострів, більше стало приділятися уваги освіті тощо.

У 1974 році був утворений 31-й штат Мексики Південна Нижня Каліфорнія. Першим губернатором штату став А. С. Мендоса (Ángel César Mendoza Arámburo).

У 1976 ураган Liza викликав серйозні повені в Ла Пасі. Загинуло, за різними підрахунками від 1 000 до 3 000 осіб, і було завдано серйозної шкоди. Протягом 1960-70-х рр. столиця, як і весь штат переживали економічний бум, який на початку 1980-х змінився кризою через високу інфляцію, вийти з якого допоміг розвиток туристичного бізнесу. На початку 1980-х почав здійснюватися т. зв. «Гідравлічний план», який передбачав будівництво декількох гребель і дамб для поповнення зрошувальних каналів. Були також проведені важливі суспільні роботи по будівництву шкіл. У 1999 році новим губернатором штату став кандидат від революційно-демократичної партії (PRD), яка порушила монополію соціалістів на владу. За їхньої знову проводилися громадські роботи, однак, борг штату все зростав. Важке економічне становище, незважаючи на те, що рівень життя в штаті був значно вище, ніж у багатьох штатах країни, призвело до того, що на пост губернатора в 2011 був обраний кандидат від правої консервативної партії Національного дії (PAN).

Адміністративний поділ

В адміністративному відношенні ділиться на 5 муніципалітетів:

Економіка
Основна галузями економіки є сільське господарство і туризм, готельний бізнес та гірська промисловість, а також господарство, тваринництво і рибальство (вилов тунця, креветок та омарів). Основними культурами є пшениця, кукурудза і боби. До основних галузей промисловості належать текстильна, харчова (переробка риби, упакування солі) промисловість. Що стосується інфраструктури, то штат має хороші дороги, залізниці, морські порти і аеропорти.

Герб
Герб штату представляє собою щит, розділений по вертикалі навпіл. Щит має лазуровий облямівку, обтяжену чотирма срібними рибами. У центрі щита зображена срібна мушля. Золотий і червоний кольори герба символізують союз, багатство, мужність, сміливість. Мушля символізує шанування, міцність кордонів. Облямівка символізує океан, справедливість, правду, вірність і спокій, риби — багатства морських просторів. Герб раніше був символом мексиканської Каліфорнії, подарований іспанським віце-королем А. де Мендосой (Antonio de Mendoza). Коли Верхня Каліфорнія була приєднана до США, щит був видалений. Пізніше, коли північна частина півострова стала штатом, законодавчий орган штату заснував новий герб, а історичний герб залишився за південною частиною Нижньої Каліфорнії. Штат Південна Нижня Каліфорнія не має офіційно затвердженого прапора. Часто використовується біле полотнище із зображенням герба в центрі.

Примітки

Джерела

 All about Baja California Sur and the Baja peninsula .
 Baja California Sur: Cabo Pulmo Coral Reef in Danger
 Interamerican Association for Environmental Defense
 Baja California Sur State Government
 Enciclopedia de los Municipios de México. Entry on Baja California Sur

Штати Мексики


text:
The Sniper () é um filme norte-americano de 1952, do gênero policial, dirigido por Edward Dmytryk e estrelado por Adolphe Menjou e Arthur Franz

Após cumprir pena de seis meses imposta pelo Comitê de Atividades Antiamericanas e de citar vários colegas perante esse mesmo comitê, o diretor Dmytryk foi "reabilitado" pela indústria cinematográfica. Contratado para realizar The Sniper, foi-lhe imposto, por razões políticas, o nome de Adolphe Menjou, um dos atores que delataram colegas acusados de serem comunistas.

Sem o característico bigode e com os luxuosos ternos/fatos substituídos por um surrado traje convencional, Menjou entregou uma de suas melhores interpretações.

Sinopse
Eddie Miller, |jovem psicopata, está convencido de que precisa eliminar todas as morenas bonitas que cruzarem seu caminho. Entre uma morte e outra, ele tenta pateticamente livrar-se dessa obsessão, enquanto Frank Kafka, agente policial cansado de tudo, recebe a missão de dar fim a esses crimes.

Premiações

Elenco

Filmes dos Estados Unidos de 1952
Filmes dirigidos por Edward Dmytryk
Filmes de suspense dos Estados Unidos
Filmes com trilha sonora de George Antheil
Filmes de suspense da década de 1950
Filmes policiais dos Estados Unidos
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes policiais da década de 1950
Filmes gravados em São Francisco (Califórnia)
Filmes ambientados em São Francisco (Califórnia)
Filmes de drama da década de 1950
Filmes da Columbia Pictures
Filmes em língua inglesa
Filmes sobre psicopatas
Filmes noir
Filmes em preto e branco


text:
Els maputxes (del mapudungun maputxe: mapu, 'terra' i che, 'poble') són una ètnia d'amerindis sud-americans. Són aproximadament uns 928.000 a Xile, dels quals uns 400.000 encara parlen la llengua nadiua, i potser uns 50.000 a l'Argentina, dels quals uns 40.000 parlen el mapudungun.

Territori

El seu país, també anomenat Wallmapu ('Terra dels Maputxes'), era conegut també com a Araucanía. Antigament, ocupaven tot el territori xilè al sud del riu Maule fins a l'illa Gran de Chiloé (Chillwe), a les regions del Biobío, l'Araucania, Los Ríos i Los Lagos, així com en bona part de les províncies argentines de Neuquén, La Pampa, Río Negro i Chubut. El país, conegut el 1860 com el Regne de l'Araucania i la Patagònia, comprenia un territori d'1.131.937 km².

Divisió

Els maputxes també han estat anomenats araucans, el nom dels quals prové d'aucan, 'rebel'. Es divideixen en diversos grups:
 Maputxes pròpiament dits ('gent de la terra'), també coneguts com a molutxes ('gent de l'oest'); ocupaven antigament la zona entre el Biobío i el Toltén. Són el grup més guerrer i que encapçala més revoltes contra els criolls.
 Ranqueltxes, vivien als marges del riu Salado (a la Pampa). Foren desplaçats de llurs terres i acabaren unint-se als maputxes.
 Pikuntxes ('gent del nord'), vivien entre Copiapó-Itata i vora l'actual Mendoza, als rius Choapa i Ñuble. Actualment estan extints.
 Pewentxes ('gent dels araucàries'; de pewen, 'araucària'). En realitat eren patagons araucanitzats. Vivien a la província del Neuquén i a Ñuble i actualment són uns milers.
 Pueltxes ('gent de l'est'), vivien al voltant del riu Colorado; encara en queden uns milers.

Costums
Els maputxes es dividien antigament en famílies, dirigides per un cap de família; aquestes s'agrupaven en aldees, dirigides per un ülmen i un Consell d'Ancians, i aquestes en districtes. Els districtes es podien agrupar en tribus, aquestes comandades per un toqui, i en cas de guerra, les tribus s'agrupaven en federacions, però sense unitat política estable, i amb l'única finalitat de defensar-se dels wingka ('enemics estrangers'). Practicaven la poligínia, preferentment sororal, i el pagament de la núvia. El nombre d'esposes determinava el grau de riquesa, i se'n simulaven el rapte. Tenien successió patrilineal i residència patrilocal, així com estructura familiar extensa. Vivien en ruka, cases multifamiliars de fusta cobertes de fang, canyes i branques d'arbre, agrupades en aldees (una aldea podia tenir d'una a vuit ruques). Fan música amb tambors i trompetes de canya i banya, anomenades trutruca. No tenen escriptura pròpia, però els fets importants, els escrivien en nusos semblants als khipus o quipus inques.

Un condiment picant, el merké, encara és dins la gastronomia de Xile, com un tipus de pa, el catuto.

Els homes vestien el poncho i els dones el chamal, una túnica llarga. La salutació era mari-mari, i les visites eren cerimonioses: l'amfitrió convidava a entrar i anava repetint vellechi vei noconas o bé mu piqueimi ('així és, és veritat', etc.). Jugaven molt i feien apostes (rau) als daus, pilma o quechincague, però el més curiós era la chueca, baralla incruenta a crits com inche cai longo ('soc cap de gos') o inche cai aucatigue ('soc cos de roure'). Judicialment gaudien de llargs codis orals, els adamapu, amb fort respecte a les lleis jeràrquiques i pena de mort per als delictes greus. I celebraven el ngillatun, celebració comunal de pregàries.

Els assassinats, els resolien amb una indemnització a la família del difunt, i només es reservava la pena de mort per als delictes de traïció, adulteri, robatori i embruixament mortal.

Organització política
La Llei 19.253 de 27 d'octubre del 1993 reconeix el dret històric de les comunitats indígenes a posseir la seva terra, i gaudeixen d'un òrgan de govern propi, Aukill Wall Mapu Ngunam ('Consell de Totes les Terres'), dirigit des del 1992 per Aucan Huicanam, reconegut com a òrgan unitari de tots els araucans i maputxes, principalment. La defensa de la seva terra ancestral enfront dels interessos especulatius d'empreses forestals i hidroelèctriques ha comportat diferents formes de repressió pels estats xilè i argentí.

A la segona dècada del , tres organitzacions han estat prominents en el moviment polític maputxe: la Coordinadora Arauco Malleco (CAM), l'Aliança Territorial Maputxe i el Consell de Totes les Terres. Aquestes tres agrupacions han substituït organitzacions reivindicatives precedents, com és el cas d'Ad Mapu (establerta el 1980).

La CAM, fundada el 1998, agrupa comunitats locals que reclamen la devolució integral de terres ancestrals a les comunitats maputxes. El programa polític de la CAM inclou l'autonomia política territorial sobre les terres recuperades, com a forma de reconstruir les característiques polítiques, culturals i religioses del poble maputxe.

A banda, existeix un partit polític maputxe, fundat el 2005 i no legalitzat a Xile fins al 2016: Wallmapuwen. El partit es defineix com a nacionalista maputxe, democràtic, d'esquerres, autonomista i laic.

Història

Wallmapu: l'espai territorial històric
Abans de l'arribada dels espanyols, el territori comprès entre la costa pacífica i l'atlàntica (amb la separació natural dels Andes entremig) i entre el riu Copiapió, al nord, i l'Illa de Chiloé al sud, estava ocupat per una població que vivia de la caça, la recol·lecció i l'horticultura (Es calcula que a la zona actualment coneguda com a Xile hi havia un milió de persones). Era una societat sense especialitzacions i vivien en abundància de recursos i, per tant, tan sols emmagatzemaven per a cobrir una part de l'any –fet que els deixava temps lliure per a altres activitats. Precisament l'abundància de recursos es traduïa en una elevada quantitat de població sana i robusta.

Abans de la colonització hispànica no s'autodefinien com a maputxe, tot i que sí tenien trets culturals comuns –el mapuzugun com a idioma, per exemple. Ara bé, segons la zona s'hi van arribar a desenvolupar diferents tipus d'activitats, tant per les influències geogràfiques com pel contacte amb altres pobles. El mon indígena, certament, estava interrelacionat des dels primers temps. De fet, els maputxes van patir l'expansió de l'imperi Inca, especialment a partir del .

A nivell intern, hi havia una convivència relativament pacífica, i és que no hi havia disputes per la propietat territorial, ja que no existia, així com tampoc n'hi havia per la ramaderia ni robatoris perquè no hi havia gran acumulació de productes.

De fet, la cultura maputxe en el seu conjunt –llengua, costums, creences, nocions del temps i espai, organització sociopolítica i territorial– només tenen coherència i sentit en el seu origen en l'ocupació i relació amb l'espai territorial històric. Un territori que avui en dia, en les reclamacions sociopolítiques maputxe, es reconeix com a Wallmapu.

Colonització europea: Guerra i relacions amb Espanya
L'arribada dels espanyols al territori maputxe es va convertir, com en la resta d'Amèrica, en un intent de conquesta i en un conflicte conegut com la Guerra de Arauco, que s'allargà uns cent anys. Tanmateix, així com els primers atacs van donar lloc a una reducció del territori maputxe fins al riu Biobío, la resposta va ser ràpida i van aconseguir mantenir-se i resistir.

Per una banda, doncs, la població que quedà sota el domini colonial va ser sotmesa a una lògica d'explotació pel treball en les mines d'or o al camp, tot i que també esdevingueren agents econòmicament actius a través de les activitats de recol·lecció. Això sí, tot i que mantingueren certes creences culturals, es van veure submergits als dominis lingüístics i espirituals espanyols. Per una altra banda, la resta del territori va aconseguir mantenir-se independent i amb capacitat de negociar i mantenir contactes amb els espanyols a través dels anomenats parlaments, una forma de negociar precolombina en què els dos bàndols intercanviaven regals, menjaven i bevien per, posteriorment, negociar els pactes. Fou així com el 1641, en el parlament de Quilín, s'acordà acabar amb la guerra i fixar la frontera al riu Biobío.

Generalment s'ha estès la idea de la cultura guerrera o "l'esperit militar" dels maputxes, però en veritat, més que guerrers, era gent que es va veure forçada a resistir i lluitar davant unes forces invasores. Així, hi ha qui relaciona el seu èxit en les guerres davant els espanyols com una conseqüència de la seva organització social no jerarquitzada ni centralitzada.

L'arribada dels espanyols, pels maputxe en territori independent, va donar lloc a la incorporació del cavall, la ramaderia, l'aiguardent i les pestes. A partir d'aquest moment es van introduir a l'activitat ramadera mercantil, donant lloc a pressions en l'estructura social i política. Mantenint, això sí, una economia diversificada. Per una banda, seguien amb la recol·lecció de fruits i arrels i, per una altra, la ramaderia esdevingué una font de treball amb un sistema de criança en llibertat i la posterior caça. Seguien sense l'existència d'un mercat de valors, de manera que es generaven intercanvis però no acumulacions. Un model que suposa menys pressió sobre el territori comparat amb els centres urbans, els mercats i les explotacions productives intensives.

Paral·lelament, els criolls de les colònies reclamaven més autonomia i llibertat de comerç davant Espanya. Així fou com, amb la influència dels valors de la revolució francesa i amb la posterior participació activa del poble maputxe, tingué lloc el procés d'independència de Xile, obtinguda el 1810. Aquest procés, no obstant, suposà unes nefastes conseqüències pels maputxes que, fins al moment, havien comptat amb unes estructures pròpies de governabilitat, amb una certa unitat cultural davant el winka (espanyol, crioll, xilè o argentí) i amb vàries aliances polítiques-militars i econòmiques amb la corona.

Independència de Xile i colonització interna
La independència suposà la fundació d'un nou estat Xilè amb la lògica europea i la influència dels valors de la revolució francesa: igualtat, fraternitat i llibertat. S'instaurà, doncs, un sistema liberal, de propietat privada i llibertat de comerç que, així com al principi es va seguir una política més aviat cautelosa amb el poble maputxe, a partir de la segona meitat del  hi tingué lloc un procés geopolític de conquesta i invasió sobre el territori que habitaven, anomenat la "Pacificació de l'Araucania".

El 1862 hi hagué el primer atac de l'Estat Xilè, fins al 1881, quan aprofitant que el gruix de l'exèrcit xilè estava al Perú, es va produir un aixecament general dels maputxes en 1881 i que es considera la fi de les guerres, tot implicant la imposició d'un sistema colonial –físic, econòmic i espiritual– i la reducció del territori de l'Araucania. En definitiva, un colonialisme intern traduït en una societat homogènia d'individus. Fins aquí, els maputxe havien habitat amb unes estructures pròpies de governabilitat i amb una economia d'abundància. Així fou que en nom de la igualtat i la llibertat individual es van acaparar les terres col·lectives dels pobles perquè atemptava contra el dret de la propietat privada, trencant amb els tractats d'aliança que mantingueren durant la guerra d'independència.

Durant el període de 1880 a 1990, en una societat de postguerra, s'hi desenvoluparen un seguit de transformacions forçades per la transició d'una vida sota les directrius d'una nació independent a la dominació total. A més, mentre per una banda, a Argentina, es venia que els maputxes de la pampa eren xilens i, per tant, que no eren originaris, per una altra banda, a Xile es divulgava el contrari, que eren argentins, amb l'interès de prendre'ls-hi les terres i establir la ramaderia com a força econòmica del país. Malgrat la permanència d'una resistència maputxe armada, era qüestió de temps, ja que la seva tecnologia armamentística no s'havia desenvolupat ni innovat.

Tot això, a part de l'empobriment degut a les guerres, donà lloc a canvis en la població indígena, que passà a ser una societat agrícola de camperols pobres, desplaçats a les zones menys fèrtils, amb la conseqüent pèrdua de territori, de governabilitat i també d'identitat cultural. Al llarg del , doncs, s'estableix un sistema complex d'aliances i de divisions internes a l'hora d'entendre els fenòmens de resistències i integracions en el nou sistema. Per la seva banda, els colons –ara ja amb una clara identitat xilena o argentina–, i també els estrangers, van anar acaparant més i més terreny amb la protecció i la reproducció institucional del nou Estat nacional. Aquí, precisament, és important destacar el paper fonamental de l'escola en la constitució d'un grup que es dedicà a administrar la institucionalitat econòmica, política i cultural emergent del nou Estat, el qual acabarà imposant les seves lògiques de mono-producció i depredació.

Del segle XX a l'actualitat: de la fragmentació a la unitat nacional
Al llarg del , després de la "pacificació de l'Araucania", s'intensifica la integració i la implementació de les estructures xilenes a l'Araucania per mitjà de l'escola, les missions, el servei militar, i la usurpació i privatització de les terres; el col·lectivisme característic fins aleshores donà pas a l'individualisme. Les relacions internes entre el winka i maputxe estan dominades per força violència, tot i que tant els mestissos pobres com els maputxes són els que en surten perdent. Malgrat una certa desconfiança, també s'estableixen relacions de col·laboració, d'intercanvis comercials i amistat entre fills de colons i de maputxes. I per exemple, així com els colons van fer ús de les pràctiques medicinals maputxe, ja que l'accés a la medicina occidental estava limitat a algunes zones urbanes, els maputxes van començar a accedir a les escoles i als temples protestants. Tot i així, degut a la creixent acumulació econòmica i de prestigi social pels colons, la relació entre ambdós que es va anar establint fou la de dominadors i dominats.

Altrament, en les següents generacions de maputxes, després d'una certa fragmentació, emergeixen vàries organitzacions tot donant lloc a moviments indigenistes i de resistències. Entre aquestes organitzacions existien diferents posicions, i així com es considera l'indigenisme com un intent d'integrar els pobles indígenes en les estructures de l'Estat, també sorgeixen respostes de resistència que donen lloc a un moviment d'autonomia, en què no es busca la participació sinó el reconeixement dels propis òrgans i administrar la pròpia justícia i els plans de desenvolupament. D'aquesta manera, una part del moviment maputxe ingressà en l'escena pública xilena i una altra busca crear-ne la seva pròpia. Compartint, però, la idea de recuperar les terres usurpades per tal de poder conservar la seva cultura.

Actualment, el poble maputxe presenta una gran fragmentació cultural, una subdivisió de la propietat i una migració cap a les grans ciutats per part de les generacions més joves. A més, la població viu una discriminació racial i social en les seves relacions amb la resta de la societat de Xile i Argentina, que es manifesta en forma de menors índexs d'educació, d'ingressos, i major desocupació i pobresa. Així com mantenen lluites de resistència davant de macro-projectes de multinacionals i són víctimes de la més brutal repressió, implicant l'empresonament i la mort d'alguns dirigents i activistes. En definitiva, una violència institucional que, a més, utilitza la repressió policial com a resposta de la mateixa desigualtat i segregació que l'Estat provoca.

Referències

Bibliografia

Vegeu també
 Marxa dels pobles originaris
 Quilapán
 Origen dels maputxes

Enllaços externs

 Portal maputxe del Puel Mapu .
 Diccionari maputxe-espanyol.
 Text íntegre de La araucana .
 Diccionari Freelang maputxe-espanyol / espanyol-maputxe.
 Laboratori de desclassificació comparada .
 Lof Digital. Informació sobre la cultura maputxe.

Documentals
 El despojo (Üxüf Xipay) (Dauno Tótoro, 2004)
 Newen Mapuche (Elena Varela, 2011)

Moviments d'alliberament nacional


text:
Letecká základna Francise E. Warrena ( Francis E. Warren Air Force Base; kód IATA je FEW, kód ICAO KFEW, kód FAA LID FEW) je vojenská letecká základna letectva Spojených států amerických nacházející se 4,8 kilometru západně od města Cheyenne ve státě Wyoming. Je také jednou ze tří základen strategických raket na území Spojených států. Pojmenována byla na počest Francise E. Warrena (1844–1929), wyomingského republikánského senátora.

Je domovskou základnou 90. raketového křídla (90th Missile Wing; 90 MW), podřízeného 20. letecké armádě (Twentieth Air Force) Velitelství globálního boje vzdušných sil (AFGSC). 90 MW je vybaveno nukleárními mezikontinentálními balistickými raketami LGM-30G Minuteman III, avšak samotná odpalovací sila s raketami se fyzicky nacházejí na jihovýchodě Wyomingu, západě Nebrasky a severu Colorada. Na základně Francise E. Warrena také sídlí velitelství výše zmíněné 20. letecké armády, pod jejíž velení spadají veškeré mezikontinentální rakety (ICBM) amerického letectva.

Je také jedním z nejdéle nepřetržitě fungujících vojenských zařízení, jelikož na stejném místě U.S. Army vybudovala v roce 1867 vojenskou pevnost Fort David Allen Russell, která pod ni patřila až do roku 1945. 1. června 1947 byla převedena pod velení USAF.

Odkazy

Externí odkazy

  National Warren AFB – podrobné informace o základně na Globalsecurity.org

Letecké základny USAF
Letiště nazvaná po osobách


text:
This is a list of all personnel changes for the 2011 NBA off-season and 2011–12 NBA season.

Retirement

Front office movements

Head coach changes
Off-season

In-season

General manager changes
Off-season

In-season

Player movement
The following is a list of player movement via free agency and trades.

Trades

Free agency

Free agency started on December 9. All players are unrestricted free agents unless indicated otherwise. A restricted free agent's team has the right to keep the player by matching an offer sheet the player signs with another team.

Note
 * Played overseas during the lockout.

10-day contracts
A player can sign a 10-day contract beginning on February 6. A player can only sign two 10-day contracts with the same team in one season. If the team want to retain the player after the second 10-day contract expired, the team has to sign the player for the remainder of the season.

Released

Waived

Note
 * Released under the amnesty clause in the new CBA, which gives teams a one-time option to waive a player's remaining contract from the salary cap.

Training camp cuts
The following players were signed and invited to the training camp but were waived before the start of the season.

D-League assignments
Each NBA team can assign players with two years or less of experience to its affiliated NBA Development League team. Players with more than two years of experience may be assigned to the D-League with the players' consent.

Note
Numbers in parentheses indicates the number of assignments a player has received during the season.

Going overseas
The following players were on NBA rosters at the end of the previous season. Many players signed with teams from other leagues due to the 2011 NBA lockout. FIBA allowed players under NBA contracts to sign and play for teams from other leagues if the contracts had opt-out clauses that allowed the players to return to the NBA if the lockout ended. The Chinese Basketball Association, however, only allowed its clubs to sign foreign free agents who could play for at least the entire season. Chinese nationals were exempt from this rule; this allowed Yi Jianlian to return to the NBA upon the end of the lockout. The list also includes unsigned 2011 draft picks who signed with teams from other leagues, but excludes unsigned 2011 draft picks who were already playing overseas before the draft.

Before and during the lockout

Note

After the lockout

Draft

2011 NBA Draft

The 2011 NBA draft was held on June 23, 2011 at Prudential Center in Newark, New Jersey. In two rounds 60 players were selected in the draft. 27 of the 30 first-round picks signed rookie contracts and were named in the 2010–11 season opening day roster. 21 of the 30 second-round picks also signed rookie contracts, but one of them was waived before the start of the season and became a free agent. 12 other draft picks were unsigned but their draft rights are still held by the NBA teams.

First round

Second round

Previous years draftees

Notes

References

Transactions: 2011–2012 Season. NBA.com. Turner Sports Interactive, Inc
2011 NBA Free Agent Tracker. Sports Illustrated. Time Warner Company
NBA Development League: 2011–12 Assignments. NBA.com. Turner Sports Interactive, Inc

External links
Transactions: 2011–2012 Season at NBA.com
2011 Free Agent Tracker at NBA.com
NBA Trades and Transactions at ESPN.com

Transactions
NBA transactions


text:
Stilivannuccia hastata is een platworm (Platyhelminthes). De worm is tweeslachtig. De soort leeft in het zoute water.

Het geslacht Stilivannuccia, waarin de platworm wordt geplaatst, wordt tot de familie Coelogynoporidae gerekend. De wetenschappelijke naam van de soort werd voor het eerst geldig gepubliceerd in 1974 door Ax & Ax.

Rhabditophora


text:
Нашатырный спирт — водный раствор гидроксида аммония (10 % концентрации аммиака в воде), бесцветная прозрачная жидкость с резким запахом. Применяется как лекарственное средство и для бытовых нужд.

Формула: NH3·H2О, или, более привычная его запись как гидроксида аммония: NH4OH.

Применение в медицине
Физиологическое действие аммиака обусловлено его местнораздражающим действием: он возбуждает чувствительные окончания нервов верхних дыхательных путей (окончаний тройничного нерва), что стимулирует дыхательный и сосудодвигательный центры мозга и вызывает учащение дыхания и повышение артериального давления. В больших концентрациях может вызывать рефлекторную остановку дыхания.

При приёме внутрь раздражает слизистую оболочку желудка и вызывает рвоту. Активирует мерцательный эпителий дыхательных путей, что способствует отхаркиванию мокро́ты. Оказывает сильное антисептическое действие.

Нашатырный спирт применяют ингаляционно, наружно и внутрь.

 Для возбуждения дыхания и выведения из обморочного состояния осторожно подносят к ноздрям небольшой кусок марли или ваты, смоченный раствором (рефлекторно возбуждает  и дыхательный центры через рецепторы полости носа).
 Для индукции рвоты (особенно при отравлении алкоголем) разбавленный раствор нашатырного спирта (5—10 капель 10% раствора на 100 мл воды) назначают внутрь.
 При укусах насекомых применяется в виде примочек или линимента.
 При невралгиях и миозитах применяют наружно для растирания (в виде аммиачного линимента). Нашатырный спирт оказывает отвлекающее действие, раздражая рецепторы кожи.
 В хирургической практике по методу Спасокукоцкого — Кочергина нашатырным спиртом моют руки, разведя его в тёплой воде (250 мл раствора аммиака на 5 литров кипячёной воды).

Входит в состав отхаркивающего средства — нашатырно-анисовых капель (15 мл в 100 мл препарата).

Побочное действие
 Применение нашатырного спирта в неразбавленном виде может вызвать ожоги пищевода и желудка.
 Неразбавленный нашатырный спирт при наружном применении может вызвать ожоги кожного покрова.
 Вдыхание паров аммиака в высокой концентрации может вызвать рефлекторную остановку дыхания.

Отравление нашатырным спиртом
При приёме внутрь в высоких дозах возникают боль в желудке, рвота с аммиачным запахом, понос с тенезмами, насморк, кашель, отёк гортани, возбуждение, судороги, коллапс; возможна смерть. Смертельная доза гидроксида аммония 10—15 г.

Бытовое применение
Являясь слабым основанием, нашатырный спирт нейтрализует кислоты.

В быту нашатырный спирт применяется при крашении тканей, для выведения пятен с одежды и при очистке посуды, мебели, сантехники, ювелирных украшений, а также для мытья стёкол, хрусталя, зеркал.

Также нашатырный спирт в разбавленном виде применяется для борьбы с вредителями — слизнями и тараканами.

Примечания

Литература

Ссылки

Аммоний
Стимуляторы дыхания
Местнораздражающие средства
Антисептики и дезинфицирующие средства
Первая помощь


text:
First Christian Church of Burlington is a historic church located at 415 S. Church Street in Burlington, Alamance County, North Carolina. The church was built in 1920, and is a Neoclassical Revival style church building with an Akron Plan interior. The building features two main temple facades and a dome. A three-story educational building was constructed in 1953.

It was added to the National Register of Historic Places in 1984.

References

Churches in Burlington, North Carolina
Churches on the National Register of Historic Places in North Carolina
Neoclassical architecture in North Carolina
Churches completed in 1920
National Register of Historic Places in Alamance County, North Carolina
Neoclassical church buildings in the United States


text:
Jeremiah J. "Miah" Murray (January 1, 1865 – January 11, 1922) was an American catcher in Major League Baseball for four seasons, then umpired full-time for one season. In his career, he played with four different teams: the Providence Grays in , the Louisville Colonels in ), the Washington Nationals in , and the Washington Senators in . His career totals include 34 games played, 120 at bats, and 17 hits for a .142 batting average.

Later, he became a full-time umpire for the National League in  when he officiated in 112 games. He also is credited with umpiring one game in , five games in , and three games in . He is also credited with seven ejections during the 1895 season. Murray died at the age of 57 in his hometown of Boston, Massachusetts, and is interred at Holyhood Cemetery in Brookline, Massachusetts.

References

External links

1865 births
1922 deaths
Baseball players from Boston
Major League Baseball catchers
19th-century baseball players
Providence Grays players
Louisville Colonels players
Washington Nationals (1886–1889) players
Washington Statesmen players
Brooklyn Grays (Interstate Association) players
Reading Actives players
Hartford (minor league baseball) players
Indianapolis Hoosiers (minor league) players
Haverhill (minor league baseball) players
Rochester Maroons players
Minneapolis Millers (baseball) players
London Tecumsehs (baseball) players
Allentown (minor league baseball) players
Lancaster (minor league baseball) players
Wilmington Blue Hens players
Burials at Holyhood Cemetery (Brookline)


text:
Janet Kathleen Davies (14 September 1927 – 22 September 1986) was an English actress best known for her recurring role as Mrs. Pike in the long-running sitcom Dad's Army.

Although mainly remembered for her role in Dad's Army, appearing in 30 episodes of the series, she also featured in many other television and film roles including Dixon of Dock Green, The Fall and Rise of Reginald Perrin, All Creatures Great and Small, Last of the Summer Wine, Z-Cars, The Citadel, Pride and Prejudice, Open All Hours, Are You Being Served?, and in the films The Ghost Goes Gear (1966) and Interlude (1968).

When she was not acting, Davies exploited her typing and shorthand training by working with various theatrical agencies. She was married to the actor Ian Gardiner, who was best known for having played Reginald Molehusband in a Central Office of Information public information film in the 1960s.

She died on 22 September 1986, aged 59, from breast cancer which had metastasised to her lungs.

Early life
Davies was born in Wakefield, West Riding of Yorkshire. Her father, a solicitor, died in his early thirties, and as a result she was sent to boarding school. She began training as a solicitor but left and qualified as a shorthand typist instead. She worked as a BBC secretary for two years, assigned to programmes including Dick Barton before eventually moving into repertory in 1948, appearing at Leatherhead, Watford, Shrewsbury, Bedford and Northampton.

Dad's Army
Davies was a client of the theatrical agent, Ann Callender, and also worked as a secretary for Callender whenever she was short of work. Callender was the wife of TV producer David Croft, the director, co-writer and producer of Dad's Army. Croft said that Davies "hastened to suggest herself for the part. After all, being in the office where the script first saw the light of day, she knew the requirements well." Davies went to see Croft in order to read for the part. Croft recalled that "She seemed to be just the right age and type to play the role."

Davies played the doting mother of Private Frank Pike (Ian Lavender), Mrs Pike, in 30 episodes of the sitcom, with her story lines mainly involving her relationship with Sergeant Wilson (John Le Mesurier) and her 'mollycoddling' of her son, much to the annoyance of Captain George Mainwaring (Arthur Lowe). Her first appearance is in the first episode, The Man and the Hour, and her last is in the final episode, Never Too Old.

For the film version of Dad's Army (1971), Liz Fraser was cast as Mrs Pike. This decision was made by the director, Norman Cohen, who wanted a less 'homely' actress for the role. The recasting was very controversial and one of the changes imposed by backers Columbia Pictures that added to the unhappiness of the cast. Co-writer of the television series, Jimmy Perry, has said "It was a mistake...not to cast Janet in the role because the viewing public has come to recognise her as Mrs. Pike. But that was a decision made by Columbia".

Illness and death
Davies died on 22 September 1986 from breast cancer, which had metastasized to her lungs. Her Dad's Army co-star Bill Pertwee said that she "spent her last days in a hospice and died peacefully" adding that she was a "lovely woman".

Television

Filmography

References

External links

1927 births
1986 deaths
English film actresses
English television actresses
Actresses from Yorkshire
Actors from Wakefield
Deaths from breast cancer
Deaths from cancer in England
20th-century English actresses


text:
La avenida Nove de Julho (en español: avenida Nueve de Julio) es una arteria de la ciudad de São Paulo, que se caracteriza por su función de eje radial en la estructura vial del municipio, por conectar el centro con la avenida Paulista, la Marginal Pinheiros y la zona sur de la ciudad. El nombre de la avenida remite a una fecha relevante en la historia de São Paulo: fue el primer día de la Revolución Constitucionalista de 1932. La avenida Nove de Julho pasa aproximadamente treinta metros por debajo de la avenida Paulista, por medio del Túnel 9 de Julho.

Véase también
 9 de julio
 Avenida Paulista
 Túnel 9 de Julho

Avenidas de la ciudad de São Paulo