text:
Asahi Pentax — торговое название однообъективных зеркальных фотоаппаратов с крышеобразной пентапризмой, выпускавшихся японской компанией Asahi optical. Это же название носило малоформатное семейство, пришедшее в 1957 году на смену фотоаппаратам Asahiflex, а также его базовая модель, производившаяся с незначительными изменениями с мая 1957 по март 1958 года.

Историческая справка
Прототип камеры под названием Pentaprism Asahiflex был представлен в 1954 году на ежегодной японской фотоярмарке. Название выпущенного три года спустя фотоаппарата также состояло из двух слов Asahi Pentax, последнее из которых является одним из двух вариантов комбинации слов «Pentaprism» и «Contax», принадлежавших Дрезденской компании VEB Zeiss-Ikon. Вторая вариация Pentacon в дальнейшем использовалась восточногерманскими предприятиями, а название Pentax в 1954 году было продано компании Asahi Optical.

Новая камера стала первым в Японии зеркальным фотоаппаратом с пентапризмой, появившейся в Европе ещё в 1949 году. По совершенству и совокупности ставших в скором будущем общепринятыми устройств, Asahi Pentax опередил двух главных конкурентов Canonflex и Nikon F, выпущенных только в 1959 году. Впервые в одном корпусе совместно использованы пентапризма и зеркало постоянного визирования, которое внедрили в предыдущей камере Asahiflex II. В таком виде зеркальный фотоаппарат избавился от своих главных недостатков. Запуск производства был сопряжён с огромным финансовым риском: компания купила во Франции автоматический шлифовальный станок для массового выпуска пентапризм почти за 7 миллионов йен, что без малого втрое превышало основной капитал Asahi Optical.

Сравнивая серийную камеру с прототипами, следует отметить, что её корпус создан не на базе предыдущих Asahiflex, а заново. Фокальный затвор с горизонтальным ходом матерчатых шторок отрабатывал выдержки в диапазоне от 1/500 до целой секунды, а также ручную и длительную. Как и в предшественнице Asahiflex IIa, выдержки длиннее 1/25 секунды задавались не основным, а дополнительным диском на передней панели, по образцу классической Leica III. Сохранилась и пара синхроконтактов FP и X. Для рынка США первая камера семейства была маркирована как Tower 26 и продавалась международной торговой сетью «Сирс, Робак и Компания» (). Фотоаппарат комплектовался объективами Takumar 2/58, 2,2/55 или 2,4/58. Камера с маркировкой «Tower 26» продавалась только со штатным объективом Takumar 2,4/58.

Серийные номера выпускаемых камер были в диапазоне № 132501—154000. Всего выпущено 19 546 камер базовой модели Asahi Pentax. Из них: Asahi Pentax (AP) — 2646 штук, Tower 26 — 12000 штук, Asahi Pentax S — 4900 штук. Asahi Pentax был снят с производства в 1958 году, уступив место слегка обновлённой модели S.

Влияние
Внедрённый стандарт крепления сменной оптики M42×1, пришедший на смену устаревшей резьбе М37, был заимствован у восточногерманских Contax-S и Praktica. Техническое совершенство и популярность Asahi Pentax и более поздних Spotmatic в дальнейшем способствовали распространению этого стандарта во всём мире, и за пределами Восточного блока он вскоре получил название «Универсальная резьба Pentax». Ещё две новинки, до сих пор встречавшиеся только в дальномерных фотоаппаратах — курок взвода и рулетка обратной перемотки — впервые появились именно в этой «зеркалке». Расположение и дизайн основных органов управления, использованные в этой камере, впоследствии на несколько десятилетий стали всеобщим стандартом для малоформатных зеркальных фотоаппаратов. Это касается, в первую очередь, верхнего расположения курка под правую руку при соответствующем направлении перемещения плёнки, и западающей кнопки обратной перемотки на нижней крышке. Памятка светочувствительности заряженной фотоплёнки на барабане под рулеткой впоследствии превратилась в соответствующий переключатель встроенного экспонометра большинства зеркальных камер, установленный таким же образом.

См. также
 Pentax AP 50th Anniv.
 Pentax 6×7

Примечания

Источники

Литература

Ссылки
  История корпорации Pentax.
  Камера Asahi Pentax. Фотографии и описание.
  Руководство пользователя.
  камера «Asahi Pentax» на сайте Marc's Classic Cameras.

Плёночные зеркальные фотоаппараты Pentax
35-мм фотоаппараты
Фотоаппараты, появившиеся в 1957 году


text:
Irfan (arabiska: عرفان, bokstavligen kunskap, medvetenhet och visdom) är gnosis, eller islamisk mystik. De shiamuslimska imamiternas irfan härstammar från Koranen, den islamiske profeten Muhammed och de tolv imamerna. Irfan har likt islamisk rättsvetenskap (fiqh) utvecklats under flera århundraden efter islams ankomst, men de grundläggande källorna är Koranen och sunna. Till exempel kan man se att Mulla Sadra, en framstående shiitisk lärd från 1600-talet, baserade sina filosofiska och mystiska upptäckter på Koranen och Ahl al-Bayts återberättelser.

Källor

Islamiska termer
Shia

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Dániel Pauman, né le  à Vác, est un kayakiste hongrois.

Aux Jeux olympiques d'été de 2012 à Londres, il a été médaillé d'argent de kayak à quatre  avec Zoltán Kammerer, Tamás Kulifai et Dávid Tóth.

Notes et références

Liens externes

Naissance en août 1986
Naissance à Vác
Kayakiste hongrois
Kayakiste de course en ligne
Kayakiste aux Jeux olympiques d'été de 2012
Médaillé d'argent olympique hongrois
Médaillé d'or aux Jeux européens


text:
Kein Zurück ist ein Lied des deutschen Synthiepop-Duos Wolfsheim. Das Stück ist die erste Singleauskopplung aus ihrem fünften Studioalbum Casting Shadows.

Entstehung und Artwork
Geschrieben wurde das Lied von Axel Ermes und den beiden Wolfsheim-Mitgliedern Peter Heppner und Markus Reinhardt. Aufgenommen, gemischt und produziert wurde die Single von Andreas Herbig; als Koproduzent stand ihm Oliver Pinelli zur Seite. Das Mastering erfolgte in den Hamburger Master & Servant Studios, unter der Leitung von Tom Meyer. Die Abmischungen und Aufnahmen zu Kein Zurück entstand im Tonofen Studio in Hamburg sowie in den Trixx Studios in Berlin.

Auf dem blau-orange-schwarz gehaltenen Cover der Maxi-Single ist – neben Künstlernamen und Liedtitel – ein stark vergrößerter Teil einer Zellstruktur eines Blattes zu erkennen. Das Artwork erinnert an das dazugehörige Studioalbum Casting Shadows und stammt von den Graphischen Werken Ottensen. Ein ähnliches Konzept findet sich später auf Heppners Solo-Single Was bleibt? wieder. Hier ist auch in abgewandelter Form die Zellstruktur eines Blattes zu finden.

Veröffentlichung und Promotion
Die Erstveröffentlichung von Kein Zurück erfolgte am 17. Februar 2003 in Deutschland, Österreich und der Schweiz. Die Single wurde unter dem Musiklabel Strange Ways Records veröffentlicht und durch Indigo vertrieben. Auf der Maxi-Single sind neben der Radioversion eine Remixversion zu Kein Zurück sowie die Lieder And I … und Iou als B-Seite beinhaltet. Die Remixversion entstammt der Zusammenarbeit von Klaus Knapp und Oliver Pinelli. Bei Iou handelt es sich um eine bis dato unveröffentlichte Aufnahme Wolfsheims, die bislang auf keinem Album des Duos veröffentlicht wurde. Neben der regulären Maxi-Single erfolgte zeitgleich die Veröffentlichung eines Promo-Tonträgers. Dieser besteht aus drei Titeln und beinhaltet neben der Radioversion und der besagten Remixversion einen weiteren Remix von Mario von Hacht zu Kein Zurück. Um das Lied zu bewerben, erfolgte unter anderem ein Liveauftritt in der RTL-Musikshow Top of the Pops.

Hintergrundinformation
Während eines Interviews mit earshot gaben beide Wolfsheim-Mitglieder an, dass Kein Zurück neben The Sparrows and the Nightingales, Once in a Lifetime und Künstliche Welten zu ihren eigenen Lieblingsliedern gehöre.

2018 gab Heppner in einem Interview mit Radio Schwarze Welle an, dass Kein Zurück ein Lied gewesen sei, an dem er sehr lange geschrieben habe. Er sei eigenen Aussagen zufolge täglich über drei Monate lang mit dem Schreiben des Liedtextes beschäftigt gewesen. Das habe weniger damit zu tun gehabt, dass er nicht die richtigen Worte gefunden habe, um den Inhalt zu transportieren. Sein Anliegen lag darin, dass am Ende ein Text steht, über den man nicht nachdenken müsse, wenn man ihn hört. Der Text solle einen sofort einnehmen. Kein Zurück solle einen nicht über das "Hirn", sondern "vom Bauch übers Herz" einnehmen. Das Stück soll einen selbst an Erlebnisse aus dem eigenen Leben erinnern. Das war Heppner sehr wichtig gewesen, aber zugleich war es auch sehr schwer das mit den richtigen und verständlichen Worten zum Ausdruck zu bringen. Heppner wollte aber zugleich nicht, dass das Stück zu einer Schnulze wird. Ein falsch gesetztes Wort, eine falsche Produktionsentscheidung und das Lied könne sofort zur "Kitsch-Schnulze" verkommen. Deswegen zogen sich die Textarbeiten über mehrere Monate. Das galt jedoch nicht nur für den Text, sondern auch für die Musik. Hier hätten sie auch zwei Produzenten und mehrere Anläufe gebraucht, um die dorthin dorthin zu bekommen. Es sei schon ein anderes Niveau, als einfach nur mit einem Text einen Inhalt zu transportieren. Nach dem aufwendigen Schreibprozess sei es für ihn aber umso schöner, dass viele Menschen entsprechend darauf reagieren und Leute ihm oft mitteilen, dass sie was ganz Persönliches damit verbinden. Viele Fans würden Heppner auch berichten, dass sie Kein Zurück gerne auf ihrer Beerdigung gespielt haben wollten. Er freue sich in solchen Fällen sehr, wenn er merke, dass alles so funktioniert habe, wie er sich das als Künstler ursprünglich mal vorgestellt habe.

In einem Interview mit mucke und mehr gab Heppner an, dass Kein Zurück als Maxi-Single veröffentlicht wurde, weil es für die beiden zum wichtigsten Stück des Albums Casting Shadows geworden sei. 2020 erkläre Heppner über seine Facebookseite, dass zum Veröffentlichungszeitpunkt niemand eine deutschsprachige Single von Wolfsheim wollte, trotz des Erfolges von Die Flut ein paar Jahre zuvor. Sämtliche Radiostationen seien der Meinung gewesen: "Wolfsheim, ja … die finden wir cool … aber nicht in deutsch!". Die damaligen Musikfernsehsender hätten sofort abgewinkt, eine deutsche Single von Wolfsheim würden sie nicht spielen wollen. Auch die Presse und die Fanforen seien alles andere als begeistert von der Idee einer deutschsprachigen Single gewesen. Heppner habe das damals nicht verstehen können, er sei der Meinung, dass es das Beste gewesen sei, dass er je geschrieben habe. Während Heppner nicht den "Hauch" eines Zweifels gehabt habe, dass Kein Zurück die erste Singleauskopplung werden "musste", war es Reinhardt egal. Heppner sei sich so sicher gewesen, dass er laut eigener Aussage auf "stur" schaltete und zu den Labelverantwortlichen meinte: "Zwingt mich nicht, auf der Einhaltung unserer Verträge zu bestehen (nach denen den Künstlern das Letztentscheidungsrecht zustand). Ich würde das gerne mit euch entscheiden, aber ich mache das auch gegen euch." Das Label lenkte letztendlich daraufhin ein.

Inhalt

Musikvideo

Das Musikvideo zu Kein Zurück wurde in Hamburg-Langenhorn gedreht. Um eine möglichst alltägliche Arbeitssituation beziehungsweise Arbeitsplatzatmosphäre zu zeigen, spielt das Video in der Wäscherei der Asklepios Klinik Nord am Standort Ochsenzoll. Auch einzelne Außenaufnahmen wurden dort gedreht. Beim Video selbst handelt es sich nicht um eine Geschichte die erzählt werden soll, es geht um die "Stimmung, Dramatik und Dynamik" einer "Kein Zurück-Situation". Zu sehen ist eine junge Frau (gespielt von Esther Zimmering), die zunächst an einem Tisch sitzt und ins Leere starrt. In der nächsten Szene sieht man, wie sie zügig durch das Gebäude marschiert und dabei wenig Rücksicht auf ihre Umgebung nimmt. Als sie auf einmal auf ihren Vorgesetzten trifft, verfällt sie in eine Flucht, stürmt zu einer Apparatur und geht fast schon panisch übertrieben ihrer Arbeit nach. Der Vorgesetzte kommt mit zwei Sicherheitsmännern zu ihr, welche sie abführen wollen. Zimmering schlägt und tritt um sich, kann sich losreißen und versucht zu flüchten. Auf der Flucht gerät sie jedoch in eine Sackgasse, woraufhin sie von den beiden Sicherheitsmännern gefasst wird. Die beiden führen sie zu ihrem Spind, wo sie ihre Kleidung wechselt und nach draußen begleitet wird. Gegen Ende des Videos stürmt sie durch das Treppenhaus nach draußen, reißt einen Radfahrer von seinem Rad herunter und geht diesen an. Das Video endet mit einer Nahaufnahme von Zimmering. Während des Videos fungieren die beiden Wolfsheim-Mitglieder als Mitarbeiter in der Wäscherei und sind immer wieder im Hintergrund an den verschiedenen Schauplätzen zu sehen. Die Gesamtlänge des Videos beträgt 3:50 Minuten. Wie schon bei It's Hurting for the First Time führte erneut Detlev Buck Regie. Produziert wurde das Musikvideo von Silbersee Film Productions. Bis heute zählt das Video über 9,5 Millionen Aufrufe bei YouTube (Stand: März 2021).

Wie auch beim Komponieren und Texten, war man sich zunächst unschlüssig, wie man die Emotionen und die Geschichte am besten visualisiert. Buck selbst hatte die Idee, mehrere mögliche Varianten aus vorhandenem Videomaterial zusammenzuschneiden, um die Wirkung der Bilder zu testen. Er erinnerte sich an den Film Rosetta, ein belgischer Spielfilm aus dem Jahr 1999. Er war der Meinung, dass es in diesem eine Szene gäbe, die eigentlich genau zeigen würde, wie es aussehe, wenn jemand eine unumkehrbare Entscheidung trifft und damit genau eine von diesen "Kein-Zurück-Situationen" erzeuge, wie sie textlich eine Rolle spielten. Das habe Buck versuchsweise auf die Musik geschnitten, wobei sich Heppner begeistert zeigte. Aufgrund von finanziellen und rechtlichen Gründen, musste man die Szene neu drehen. Das Budget sei so gering gewesen, dass sie hätten keine Szene doppelt drehen können. Sie seien dazu gezwungen gewesen, das Material zu verwerten, was beim Dreh rauskam, oder es hätte kein Video gegeben. Heppner konnte sich zu diesem Zeitpunkt nicht vorstellen, dass eine deutsche Schauspielerin die Szenen des Musikvideos verkörpert. Buck allerdings traute dies sofort Esther Zimmering zu. Heppner meinte daraufhin: "Detlev … du bist einer der besten Regisseure dieses Landes. Wenn Du mir sagst, dass diese Esther Zimmering das spielen kann, dann glaube ich Dir das … aber du musst mir versprechen, dass wir am Ende nicht mit leeren Händen dastehen." Buck erwiderte wiederum: "Die kann das! … und wenn sie's nicht von selber kann, dann bringe ich sie dazu. Ich verspreche dir: Du wirst nicht mit leeren Händen dastehen." Bereits nach der ersten Szene seien sich beide einige gewesen, dass es passt.

Mitwirkende

Rezeption

Charts und Chartplatzierungen
Kein Zurück erreichte in Deutschland Position vier der Singlecharts und konnte sich insgesamt zehn Wochen in den Top 10 und 23 Wochen in den Charts halten. In Österreich und der Schweiz blieb ein Charteinstieg bis heute verwehrt. Obwohl es das Lied nicht auf Platz eins schaffte, war es trotzdem für einen Zeitraum von elf Wochen das erfolgreichste deutschsprachige Lied in den deutschen Singlecharts. Kein Lied konnte sich länger an der Spitze der deutschsprachigen Lieder im Kalenderjahr 2003 halten. 2003 platzierte sich Kein Zurück auf Position 18 in den deutschen Single-Jahrescharts.

Für Wolfsheim ist dies der vierte Charterfolg sowie ihr erster Top-10-Erfolg in Deutschland. Bis heute konnte sich keine Single des Duos höher und länger in den deutschen Singlecharts platzieren. Auch ein erneutes aufkommen in den Single-Jahrescharts gelang dem Duo nicht mehr. Als Komponist ist dies der sechste Charterfolg Heppners, sowie der fünfte für Reinhardt. Als Liedtexter ist dies bereits der achte Charterfolg Heppners, sowie der fünfte für Reinhardt. Für Heppner ist es nach Die Flut der zweite Top-10-Erfolg als Komponist und Liedtexter, für Reinhardt ist es der erste und bislang einzige.

Auszeichnungen für Musikverkäufe
2004 wurde Kein Zurück in Deutschland von der BVMI (Bundesverband Musikindustrie) mit einer Goldenen Schallplatte für über 150.000 verkaufte Einheiten ausgezeichnet. Es ist bis heute weltweit die einzige zertifizierte Single Wolfsheims und damit auch die meistverkaufte Single des Duos.

Coverversionen
 2004: Henk Westbroek (Geen weg terug), 2004 veröffentlichte der niederländische Sänger eine Maxi-Single von Kein Zurück in seiner Heimatsprache.
 2005: Scala & Kolacny Brothers, der belgische Mädchenchor veröffentlichte eine Liveversion des Liedes als B-Seite ihrer Single Hungriges Herz.
 2010: Seelennacht, der deutsche Elektro-Goth-Musiker veröffentlichte ein Cover zu Kein Zurück auf seinem Debütalbum In der Ferne.
 2017: Peter Heppner & Marcus Meyn/Kim Sanders, während seiner dreißigjährigen Jubiläumstour 30 Years of Heppner sang Heppner an jeweils drei Abenden das Lied im Duett mit Meyn oder Sanders.
 2022: Udo Dirkschneider, der deutsche Heavy-Metal-Musiker singt hiermit erstmals auf Deutsch. Das Lied erschien am 18. März 2022 als Single.

Weblinks

Einzelnachweise

Lied 2003
Popsong
Wolfsheim-Lied
Lied von Peter Heppner
Lied von Markus Reinhardt


text:
Juri Wassiljewitsch Kopajew (; * 21. Oktober 1937 in Moskau; † 24. Dezember 2012 ebenda) war ein russischer Physiker und Hochschullehrer.

Leben
Kopajew studierte am Moskauer Energetischen Institut (MEI) mit Abschluss 1962. Anschließend war er Aspirant im Moskauer Institut für Physik und Technologie (MFTI) bei Leonid Weniaminowitsch Keldysch. Zusammen mit Keldysch entwickelte er 1964 die Theorie des Exziton-Isolators (Keldysch-Kopajew-Modell) für den Metall-Halbleiter-Phasenübergang. Nach dem Abschluss der Aspirantur 1964 und der Verteidigung seiner Kandidat-Dissertation arbeitete er in Selenograd im Forschungsinstitut für Molekularelektronik (jetzt Mikron AG).

1970 wechselte Kopajew in die theoretische Abteilung des Moskauer Lebedew-Instituts für Physik (FIAN) der Akademie der Wissenschaften der UdSSR (AN-SSSR, seit 1991 Russische Akademie der Wissenschaften (RAN)). 1975 wurde er nach Verteidigung seiner Doktor-Dissertation zum Doktor der physikalisch-mathematischen Wissenschaften promoviert. 1992 wurde er Leiter des Laboratoriums für Halbleiterphysik der Abteilung für Festkörperphysik des FIAN. 1995 wurde er Direktor der Abteilung für Festkörperphysik des FIAN.

Kopajews Forschungsschwerpunkte waren die Gleichgewichts- und Nichtgleichgewichtsphasenübergänge in Halbleitern und Supraleitern und die Nanoelektronik. Er untersuchte die Möglichkeiten für die Erhöhung der Supraleiter-Sprungtemperatur.

Neben seiner Forschungstätigkeit lehrte er seit 1975 als Professor am Moskauer Institut für Elektronische Technologie (MIET). Er leitete zunächst den  Lehrstuhl für physikalische Technologie und integrierte Schaltkreise und ab 1999 den Lehrstuhl für Quantenphysik und Nanoelektronik. 1990 wurde er zum Korrespondierenden Mitglied und 2008 zum Vollmitglied der AN-SSSR gewählt. Er war Vorsitzender des Direktorenrats des FIAN-MIET-Wissenschaftszentrums. Beim Präsidium der RAN leitete er die Sektion für Physik der Kondensierten Materie und war Mitglied der Kommission für Nanotechnologie. Er war Mitherausgeber der Zeitschrift für Experimentelle und Theoretische Physik. Er war Autor bzw. Mitautor vieler Veröffentlichungen.

Kopajew starb bei einem Autounfall in Moskau und wurde auf dem Friedhof Trojekurowo begraben.

Ehrungen, Preise
 Staatspreis der UdSSR (1982, 1988)
 Orden der Ehre (1998)
 Preis des Präsidenten der Russischen Föderation (2003)
 Lebedew-Goldmedaille der RAN (2011)

Einzelnachweise

Physiker (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Moskau)
Mitglied der Russischen Akademie der Wissenschaften
Russe
Sowjetbürger
Geboren 1937
Gestorben 2012
Mann


text:
Національний перепис населення та житлового фонду —  перепис населення, який був проведений у Польщі з 21 травня до 8 червня 2002 року.

Під час нього понад 96% респондентів назвали себе поляками, 1,23 % (471 500 осіб) заявили, що вони належать до інших національностей, і 2,03 % (774 900 осіб) не назвали свою національну приналежність.

Див. також
 Населення Польщі

Посилання
 Wyniki Narodowego Spisu Powszechnego Ludności i Mieszkań 2002 w zakresie deklarowanej narodowości oraz języka używanego w domu
 Офіційний сайт центрального статистичного управління

Травень 2002
Червень 2002
2002
Новітня історія


text:
Luksika Kumkhum and Erika Sema were the defending champions, having won the event in 2013, but Kumkhum chose not to participate. Sema partnered with her sister Yurika Sema, but they lost in the first round.

Jarmila Gajdošová and Arina Rodionova won the tournament, defeating Misaki Doi and Hsieh Shu-ying in the final, 6–3, 6–3.

Seeds

Draw

References
 Draw

Kangaroo Cup - Doubles
2014 in Japanese tennis
Kangaroo Cup


text:
Stocker è un videogioco arcade di guida automobilistica pubblicato nel 1984 dalla Bally Sente, una divisione della Bally Midway. Nel 1988 la filiale statunitense della Capcom pubblicò conversioni per i computer Commodore 64 e MS-DOS. Il titolo si riferisce al fatto che si pilota una stock car, auto da corsa simili alle normali vetture da strada.

Modalità di gioco
Il gioco ha visuale dall'alto e si svolge su una serie di schermate fisse senza scorrimento; quando si raggiunge il bordo dello schermo si passa a una nuova schermata. Complessivamente si affronta un percorso su strade pubbliche attraverso il sud degli Stati Uniti d'America, dalla Florida alla California. Ogni schermata contiene un tratto di strada tortuosa che passa tra la campagna e le case, con sfondo a clima temperato, desertico o innevato a seconda del luogo geografico.

L'accelerazione dell'auto è automatica e si avanza continuamente. Ci sono due marce che determinano la velocità massima. Nella versione arcade, a cabinato verticale, si dispone di volante per lo sterzo e di una leva del cambio. Su Commodore 64 il joystick va spinto nella direzione effettiva in cui si vuole che vada l'auto, che sterza automaticamente di conseguenza, mentre il pulsante passa da una marcia all'altra. La versione DOS con tastiera (non verificato con joystick) usa invece il più comune sistema di sterzo a due tasti che ruotano in senso orario e antiorario.

La corsa è contro il tempo, in quanto il carburante si consuma con un tasso costante e se lo si esaurisce la partita termina. Per riuscire ad arrivare alla fine è necessario passare in alcune stazioni di rifornimento distribuite lungo il percorso. È possibile andare fuori strada e attraversare il terreno senza danni, ma si ottiene meno punteggio e l'auto viaggia più lentamente.

Sulle strade si devono evitare automobili, moto e camion, che normalmente viaggiano nello stesso senso del giocatore; in caso di scontro si perde soltanto tempo e si può subito ripartire. Tuttavia se ci si scontra con un'auto della polizia si viene multati (nelle versioni per computer appare anche un'immagine del poliziotto che chiede ironicamente "where's the fire?", "dov'è l'incendio?"), subendo una penalità di punteggio, e con un eccesso di multe si perde la partita.

In alcune schermate ci sono incroci con deviazioni opzionali contrassegnate da un "?", che possono rivelarsi scorciatoie convenienti oppure no; a volte nelle deviazioni ci si ritrova anche ad andare contromano rispetto al traffico.

Bibliografia

Collegamenti esterni


text:
Tarján is een plaats (község) en gemeente in het Hongaarse comitaat Komárom-Esztergom. Tarján telt 2828 inwoners (2001).

Plaats in Hongarije


text:
El hemispingo trilistado (Microspingus trifasciatus), también denominado hemispingo trirrayado (en Perú), frutero de tres rayas o tangara trilistado, es una especie de ave paseriforme de la familia Thraupidae perteneciente al género Microspingus, antes situada en Hemispingus. Es endémico de los Andes peruanos y bolivianos.

Distribución y hábitat
Se encuentra en la pendiente oriental de los Andes del centro de Perú desde Huánuco (al oeste del río Huallaga) hasta el centro de Bolivia (Cochabamba).

Esta especie es considerada  bastante común en su hábitat natural: los bordes de bosques montanos de altitud, ya cerca de la línea de árboles, principalmente entre los 2900 y los 3500 m.

Sistemática

Descripción original
La especie M. trifasciatus fue descrita por primera vez por el ornitólogo polaco Władysław Taczanowski en 1874 bajo el mismo nombre científico, y fue designada como la especie tipo de su género, descrito en la misma publicación; su localidad tipo es: « Maraynioc, Junín, Perú».

Etimología
El nombre genérico masculino «Microspingus» se compone de las palabras griegas «μικρος mikros» que significa pequeño y «σπιγγος, σπιζα spingos» que es el nombre común del 'pinzón vulgar'; y el nombre de la especie «trifasciatus», se compone de las palabras latinas «tri»: tres, y «fasciatus»: bandeado, listado.

Taxonomía
Es monotípica.

La presente especie fue tradicionalmente incluida en el género Hemispingus, hasta que en los años 2010, publicaciones de filogenias completas de grandes conjuntos de especies de la familia Thraupidae basadas en muestreos genéticos, permitieron comprobar que estaba profundamente embebida en un clado formado por seis especies antes en el género Poospiza, clado este fuertemente soportado por los resultados encontrados y lejano al resto de las especies del género que integraban; para individualizarlo genéricamente, Burns et al. (2016) propusieron la resurrección del género Microspingus, de la cual la presente especie era la especie tipo. El reconocimiento del género resucitado y la inclusión de la especie fue aprobado en la Propuesta N° 730.14 al Comité de Clasificación de Sudamérica (SACC).

Referencias

Enlaces externos

 Videos, fotos y sonidos de Microspingus trifasciatus en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Hemispingus trifasciatus en xeno-canto.

trifasciatus
Aves de los Andes
Fauna endémica de los Andes
Animales descritos en 1874
Taxones descritos por Władysław Taczanowski


text:
The Shannon Estuary () is a large estuary where the River Shannon flows into the Atlantic Ocean.  The estuary has Limerick City at its head and its seaward limits are marked by Loop Head to the north and Kerry Head to the south. The estuary defines the main boundary between County Kerry/County Limerick to the south and County Clare to the north.

The length of the Shannon Estuary is . The Lower River Shannon Special Area of Conservation (SAC) incorporates the estuary and is  in length, running from Killaloe to Loop Head. The Shannon has a high tidal range, up to around  at Limerick docks, such that the estuary has been considered for tidal power schemes, despite occasionally experiencing a tidal bore.

In the second half of the 19th century about 65 km² of the estuary's lowlands have been embanked and reclaimed, largely for agricultural purposes.

Aircraft
In the late 1930s, transatlantic air traffic was dominated by flying boats, and a flying boat terminal was located at Foynes on the south side of the Shannon Estuary. However, it was realised that developing technology would require a permanent runway and airport.

In 1936, the government of Ireland confirmed that it would develop a  site at Rineanna for the country's first transatlantic airport. The land on which the airport was to be built was bog, and on 8 October 1936 work began to drain the land. By 1942 a serviceable airport had been established and was named Shannon Airport. From then, passengers were moved from the flying boats in Foynes to the land planes based at Shannon Airport. By 1945 the existing runways at Shannon were extended to allow transatlantic flights to land, completely bypassing the need for Foynes.

Port
Shannon Foynes Port Company is the port authority for the entire estuary. It owns facilities at Foynes Dock, Limerick City and at airport jetty. It  provides marine services, including pilotage and towage to privately owned facilities at Moneypoint, Tarbert Island and Aughinish. The maritime history of the estuary is catalogued and on display in exhibits at the Maritime Section of the Foynes Flying Boat Museum

Sustainable exploitation
The Shannon Estuary is an immensely important asset and one of the most valuable natural resources in Ireland and the Mid-West Region in particular – the fringe lands and the marine area both provide space and location for development activities and opportunities to progress economic, social, and environmental growth within the Region. Some initiatives, such as the Strategic Integrated Framework Plan (SIFP) for the Shannon Estuary 2013-2020, aim to provide an inter-jurisdictional land and marine-based framework plan to guide the future development and management of the Shannon Estuary. It was commissioned in 2011 by Clare County Council, Kerry County Council, Limerick City and County Councils, Shannon Development, and the Shannon Foynes Port Company. The project is being overseen by a multi-agency steering group composed of the above and other key stakeholders with an interest in the Estuary.

Calculations of tidal power show that 111-367 GWh/year could be extracted from the estuary, compared to 2.6 TWh/year for the island.

Biology
Zoology: Bottlenose dolphins (Tursiops truncatus) (Montagu 1821) are seen in the estuary.

Fishing
An eel trap and transport scheme is in force on the River Shannon as part of a management programme instigated following the discovery of reducing eel numbers on the River Shannon. The scheme ensures safe passage for young eels between Killaloe Bridge and the Shannon estuary.

Though the Shannon estuary fishing industry is now depleted, at one time it provided employment for hundreds of men along its length. At Limerick, fishermen based on Clancy's Strand used the Gandelow to catch Salmon. In the 1920s the construction of a dam at Ardnacrusha severely impacted salmon breeding and that, and the introduction of quotas, had by the 1950s caused salmon fishing to cease. However, recreational fishing still goes on. Further down the estuary at Kilrush the Currach was used to catch Herring as well as drift netting for salmon.

See also
 Deer Island (Ireland)
 River Fergus
 Wild Atlantic Way

References

External links

 Shannon Foynes Port Company
 Shannon Airport

Estuaries of Ireland
Rivers of County Limerick
River Shannon


text:
Raich may refer to:

Places
 Raich, Kleines Wiesental, Lörrach, Baden-Württemberg, Germany; a village

People
Given named
 Raich Carter (1913–1994), British soccer and cricket player

Surnamed
 Abdur Raich (1931–1988), Banglasdeshi politician
 Angel Raich, wife of U.S. lawyer Robert Raich, and the defendant in SCOTUS case Gonzales/Ashcroft v. Raich [545 U.S. 1 (2005)]
 Benjamin Raich (born 1978), Austrian skier
 Carina Raich (born 1979), Austrian skier
 Eric Raich (born 1951), U.S. baseball player
 Hermann Raich (1934–2009), Roman Catholic bishop in Papua New Guinea
 Johann Michael Raich (1832–1907), Bavarian Germanic Catholic theologian
 Josep Raich (1913–1988), Catalunyan Spaniard soccer player
 Marlies Raich née Schild (born 1981), Austrian skier
 Robert Raich, a U.S. lawyer
 Semyon Raich (1792–1855; Семён Егорович Раич), Russian poet

Law
 Gonzales v. Raich or Ashcroft v. Raich [545 U.S. 1 (2005)] (aka "Raich"), a U.S. Supreme Court case about the Commerce Clause and home-grown cannabis, involving Angel Raich and Robert Raich
 Truax v Raich [239 US 33 (1915)] (aka "Raich"), a U.S. labor law case about the right to work

See also

 "The Raich", an episode of the Star Wars animated series Ewoks
 Raych Seldon, a fictional character from Isaac Asimov's Foundation Saga
 Rajch, a name of Germany

 Reich (disambiguation)
 Raiche (disambiguation)
 Rasche (surname)
 Rasch (surname)


text:
Venerable John the Hermit began his ascetic life at a young age according to records.  He was born in the fourth century in Armenia to Juliana, a devout Eastern Orthodox Christian mother. John was the spiritual son of St. Pharmutius who discipled him for a time.  Eventually, John chose to enter into a greater solitude, taking abode in the depths of a dry well where Pharmutius would bring him bread daily; bread provided by an angel according to sacred tradition.

Venerable John lived the life of hermit with great ascetic fervor for ten years and then is held to have gone to the Lord.

John the Hermit is commemorated 29 March in the Orthodox Church and Eastern Catholic Churches of Byzantine rite. The Orthodox Church also commemorates him on 16 October.

See also

Armenian Orthodox Church
Armenian Catholic Church
Armenian Rite
Daniel the Stylite

References

External links
Serbian Orthodox Diocese of Western USA

Armenian hermits
Saints of the Armenian Apostolic Church
4th-century births
Year of birth missing

Year of death missing
4th-century Christian saints
4th-century Armenian people
Eastern Orthodox saints
Eastern Catholic saints


text:
Virendra is a given name. Notable people with the name include:

Birendra Sutradhar (1937–1961), Bengali language activist who was martyred on 19 May 1961
Virendra Bhatia, politician and Member of the Parliament of India
Virendra Kumar (born 1954), member of the 14th Lok Sabha of India
Virendra Kumar Baranwal (born 1941), Hindi language writer and poet
Virendra Kumar Sakhlecha, chief minister of the Indian state of Madhya Pradesh
Virendra Saxena, Indian theater, film and television actor
Virendra Sharma (born 1947), British Labour Party politician and Member of Parliament for Ealing Southall
Virendra Swarup, Member and Chairman of Legislative Council of Uttar Pradesh, India and an educationist


text:
El Ducat de Sessa és un títol nobiliari espanyol concedit pels Reis Catòlics en 1507 a Gonzalo Fernández de Còrdova, el Gran Capità. El seu nom es refereix al municipi italià de Sessa Aurunca, a la província de Caserta. Considerat des del  com a títol de Castella, la seva denominació en italià és Duca di Sessa.

Llista de titulars

Els últims titulars han mantingut residència a Mèxic, la filla del XXI duc, Adelaida (1979) és des de 2004 duquessa de Atrisco i el seu fill Gonzalo Baró i Carral (1978) l'hereu de Sessa.

Referències

Enllaços externs
 Genealogia dels ducs de Sessa.
 Fons documental del llinatge Osorio de Moscoso, Ducs de Sessa a l'Arxiu Nacional de Catalunya.

Ducats d'Espanya


text:
The Community of the Holy Family (CHF) is an Anglican religious order of nuns, originally founded in the Church of England, but now active in Italy and the United States.

History

In England

In origin, the community was formed of well educated young women who wished to commit themselves to educational work and evangelism. Three of the four original members, who were admitted as novices in August 1896, were graduates of Newnham College, Cambridge; one of these was Agnes Mason, the Mother Foundress.

The focus of the community's work was in London and the south-east of England, with convents and schools in the capital and in both Kent and Sussex. There was also a small branch house at Cambridge for sisters wishing to study. At Holmhurst St Mary, Baldslow, St Leonards-on-Sea in East Sussex, the sisters ran a girls' school, St Mary's School, from the 1930s to 1981. Its best-known pupil was Joanna Lumley.

From 1937, a daughter house was located at Peakirk, near Peterborough, attached to the ancient hermitage of St Pega, for those Sisters wishing to follow a more contemplative form of the religious life, although the Order's principal charism was of outreach, not enclosure. Sister Dilys left the Community at the Reverend Mother's request in 1968 and joined the more contemplative and enclosed Community of the Sisters of the Love of God at Fairacres in Oxford.

Overseas
The Community eventually expanded overseas and ran a teacher training college, All Saints' College, at Nainital in India  (1915–45).

Decline
In January 1997 the last remaining three sisters moved to Malling Abbey in Kent and lived in the gatehouse, alongside the resident Benedictine community. Two of the sisters died in 2002 and 2006, leaving just Sr Jean Beare CHF. The community closed with the death of Sr Jean on 27 November 2010.

Sister Julia Bolton Holloway, educated by the nuns of the Community, with a doctorate in Medieval Studies from Berkeley, joined them for their final four years at Holmhurst St Mary, and following the closure of the Order she continues the ethos of the Mother Foundress for education and ecumenism, as a solitary hermit in Florence, Italy. Subsequently, she developed a teaching ministry amongst gypsy families around Florence.

Revival

In April 2020, with permission of Sister Julia Bolton Holloway and the Diocese of Chichester, Sister Abigail Lilly rechartered the order in the Diocese of West Virginia in the Episcopal Church (United States). The revived Order seeks to develop a range of teaching and educational ministries. Sister Julia Bolton Holloway, still living and working in Italy, is now the Mother Superior of the Order.

External links
 Official website

References

Anglican orders and communities
Anglican religious orders established in the 19th century


text:
Ellis Samuel Ato (Saltpond, 1989. április 29. –) ghánai-magyar labdarúgó

Pályafutása
Ellis Samuel Ato 1989 áprilisában született Ghánában. Rövid ideig a Heart of Lions utánpótlás-csapatában játszott és ismerkedett meg a labdarúgás alapjaival. 2007 júliusában a magyar Kaposvári Rákóczi igazolta le. Az első fordulóban az MTK Budapest elleni 3–1-es sikerben a kispadon volt, majd a Paks ellen a 69. percben állt be csereként az NB I harmadik játéknapján. 2009 februárjában a Kaposvár második számú csapatához, a Nagyberkiben található Kaposvölgyéhez irányították át.

2009. augusztus 29-én a nyári átigazolási időszakban innen szerződött a Győri ETO II. csapatához. Az NB II – Nyugati csoportjában 17 meccsen egyszer volt eredményes, pont a KVSC ellen, amellyel 1–0-ra nyerték az összecsapást. 2010-ben visszatért Kaposvölgyére egy rövid időszakra, ugyanis a klub 2011 végén anyagi gondok miatt hivatalosan is megszűnt.

Még a télen megállapodott a Pécsi MFC gárdájával. Itt csupán egy hivatalos mérkőzésen kapott szerepet, a 26. fordulóban korábbi klubja, a Kaposvár elleni 1–0 során. Az idény nagy részében ugyanis kölcsönben volt a Kozármislenynél.

2012-ben a magyar harmadosztályú Dunaújváros PASE igazolta le. Többször is kezdőként nevezték a keretbe. November 11-én duplázni tudott a Tolnai VFC elleni fölényes, 8–0-s diadalban. 2014. augusztus 15-én lett hivatalos, hogy a Pest megyei első osztályban szereplő Nagykőrösi Kinizsi játékosa lett. Első góljait bemutatkozó mérkőzésén, a Százhalombatta ellen jegyezte. Egy szezon után távozott és a Baranya megye Szigetvárra költözött, akikkel kiesett az megye kettőbe, büntetőpontok miatt is. Egy idény után a Toponár igazolta le.

2017. augusztus 2-án megállapodott a Tamási 2009 FC-vel. Október 14-én a 89. percben betalált a Bonyhád ellen, amivel 3–2-re győztek. 2019 augusztusában, felesége révén megkapta a magyar állampolgárságot. Három és fél évig meghatározó személyisége volt az egyesületnek, melynek színeiben összesen 81 fellépésen, 24-szer volt eredményes.

2021 telén igazolt el és egy kis község helyi csapatánál, a Somogysárd SE-nél kezdett játszani. A 2021–22-es MOL Magyar Kupára főtáblájára tudtak kvalifikálni, azonban az első főtáblás összecsapáson a Nagykanizsa ellen vereséget szenvedtek és kiestek.

Sikerei, díjai

Klubcsapatokban
Pécsi MFC
Magyar másodosztály: 2010–11
Kozármisleny
Magyar másodosztály ezüstérmes: 2011–12
Dunaújváros PASE
Magyar másodosztály ezüstérmes: 2013–14
Tamási 2009 FC
 Tolna megyei első osztály bronzérmes: 2018–19

Jegyzetek

További információk
 mlsz.hu adatbank profil
 hlsz.hu profil
 int.soccerway.com profil
 transfermarkt.com profil

Ghánai labdarúgók
Labdarúgó-középpályások
A Kaposvári Rákóczi labdarúgói
A Győri ETO labdarúgói
A Kozármisleny SE labdarúgói
A Kaposvölgye VSC labdarúgói
A PMFC labdarúgói
A Dunaújváros PASE labdarúgói
1989-ben született személyek
Élő személyek
Az NB I labdarúgói
Magyarországon játszó külföldi labdarúgók


text:
This is a list of seasons completed by the Northwestern Wildcats men's basketball program since the team's inception.

Seasons

 Due to a scoring error during the Notre Dame game in 1936, a game which was originally ruled a 21–20 win for Notre Dame was determined to be a tie when it was discovered Notre Dame had received one more point than they had actually scored. Notre Dame returned to the court to finish the game, but Northwestern refused to return to the court. The Wildcats left the building and the game was deemed a tie.
 Larry Glass left Northwestern after 18 games in 1969. Brad Snyder coached the remaining six games.

Notes

Northwestern
Northwestern Wildcats men's basketball seasons
Northwestern Wildcats basketball seasons


text:
Le titre de kronprinsesse en danois et norvégien, celui de krónprinsessa en islandais et kronprinsessa en suédois (littéralement « princesse de la Couronne ») est le titre donné à des princesses héritières dans des pays scandinaves (elles peuvent l'être suo jure) :
 au Danemark, en tant qu'épouse des kronprinser danois ou suo jure ;
 en Islande, l'épouse du prince Frédéric, unique krónprins islandais, la princesse Ingrid de Suède (de 1935 à 1944) ;
 en Norvège, en tant qu'épouse des kronprinser norvégiens ;
 en Suède, en tant qu'épouse des kronprinsar suédois ou suo jure.

Aussi :


text:
Interaktivní výuka je moderní a progresivní metoda výuky na ZŠ a SŠ, mající několik hlavních cílů. Tím nejvýznamnějším je nabídnout žákům zábavnější a méně stereotypní formu výuky, a tím zvýšit jejich motivaci k učení. Dalším cílem je zapojit do procesu učení samotné děti – ty již nemají být jen pasivními posluchači, ale mají spoluvytvářet výuku a aktivně se zapojovat do procesu vzdělávání.

Důležitým znakem interaktivního vyučování je zjevná názornost a systematičnost ve výuce – součástí jednotlivých předmětů jsou audio i video nahrávky s materiály a webové odkazy, na nichž mohou žáci získat rozšiřující informace o probírané látce. Navíc jsou předměty propojeny mezipředmětovými vztahy, což pomáhá dětem uvědomit si, že jednotlivé poznatky je nutné kombinovat s jinými, doplňovat je a vzájemně propojovat, nikoli separovat.

Interaktivní učebnice
Interaktivní učebnice je software pro výuku na interaktivních tabulích nebo i na dalších zařízeních, jako jsou například tablety. Interaktivní učebnice umožňují použití interaktivních materiálů (obrázky, audio, video, animace apod.) přímo ve výuce.

Pro interaktivní učebnice se používají různé autorské nástroje, dodávané především výrobci interaktivních tabulí, v České republice vyvinulo vlastní systém interaktivních učebnic Nakladatelství Fraus. Bylo vůbec prvním českým nakladatelstvím, které tento formát uvedlo na trh, a na označení iučebnice ® také drží ochrannou známku. První interaktivní učebnicí v Česku byla angličtina pro 6. ročník Way to Win. Dalšími producenty interaktivních učebnic v České republice jsou například Terasoft, Nakladatelství Alter, Prodos, Nakladatelství Nová škola, LANGMaster, Tobiáš, a další.

Technika pro i-výuku
Pro správný chod i-učebnic a využití všech jejich možností je zapotřebí mít interaktivní tabuli s dataprojektorem, počítačem s připojením k internetu a hlasovací zařízení. Pomocí dalších technických prostředků, jako např. mini notebooků či tabletů, lze výuku navíc zefektivnit.

Nejvíce rozšířené typy interaktivních tabulí jsou ActivBoard, SMART Board, eTabule, Interwrite.

Reference

Externí odkazy
 Novinky.cz: Interaktivní učebnice předznamenávají nástup e-knih
 projekt Vzdělání21

Literatura
 Dostál, J. Tvorba výukových materiálů. Olomouc: UP, 2011. 82 s. .

Výukové metody


text:
El Palacio de Justicia del Condado de Saline (en inglés, Saline County Courthouse) es un edificio de gobiernbo ubicado en Wilber, Nebraska (Estados Unidos). Es el palacio de justicia del condado de Saline y es el segundo palacio de justicia del condado construido en Wilber (el primero se construyó en 1878). Fue construido en 1927, con piedra caliza de Bedford. Fue diseñado por el arquitecto Marcus L. Evans en el estilo neoclásico, con "acroteras, columnas dóricas estriadas y triglifos".  Ha sido incluido en el Registro Nacional de Lugares Históricos desde el 5 de julio de 1990.

Galería

Referencias

Saline
Wikipedia:Artículos con coordenadas en Wikidata
Edificios y estructuras terminadas en 1927
Arquitectura de Estados Unidos de 1927
Arquitectura neoclásica en Nebraska
Condado de Saline (Nebraska)


text:
George Cathcart, 5th Earl Cathcart (26 June 1862 – 19 November 1927), styled Lord Greenock until 1911, was a British Army officer and peer.

Early life
Cathcart was born on 26 June 1862. He was third of five sons born to Alan Cathcart, 3rd Earl Cathcart and the former Elizabeth Mary Crompton (1831–1902). His two elder brothers were Alan Cathcart, 4th Earl Cathcart and Lt. Hon. Charles Cathcart (who both died unmarried). His younger brothers were Capt. Hon. Reginald Cathcart (who served in the Second Boer War and was killed at the Relief of Ladysmith in South Africa) and the Hon. Archibald Cathcart. Among his sisters were Lady Cecilia Cathcart (wife of Capt. Edward Temple Rose), Lady Ida Cathcart (wife of Sir Thomas Hare, 1st Baronet), Lady Marion Cathcart, Lady Emily Cathcart, and Lady Eva Cathcart.

His mother was the eldest daughter and heiress of Sir Samuel Crompton, 1st Baronet. His paternal grandparents were the former Henrietta Mather (second daughter of Thomas Mather) and Charles Cathcart, 2nd Earl Cathcart, a British Army general who became Governor General of the Province of Canada and was Commander-in-Chief, Scotland and North America.

Career
Upon his eldest brother's death on 2 September 1911, he succeeded to the earldom of Cathcart.

Cathcart was a Lieutenant in the 4th Battalion, Yorkshire Regiment (Alexandra, Princess of Wales's Own).

Personal life
On 6 January 1919, the fifty-six year old Lord Cathcart married Vera Estelle (née Fraser) Warter (d. 1993) at Holy Trinity Church in Chelsea, London. Vera, the widow of Capt. Henry de Grey Warter of Cruckmeole in Shropshire (who was killed in the Battle of the Somme in France), was a daughter of John Fraser of Cape Town, South Africa. "She was thirty-odd years his junior and their marriage proved a mistake almost from the start. In 1921 the Earl advertised that he would no longer be responsible for her debts and in the next year he obtained a divorce, naming the Earl of Craven." Before their divorce, they were the parents of one son:

 Alan Cathcart, 6th Earl Cathcart (1919–1999), who married twice, including to Marie Cathcart, Countess Cathcart.

Lord Cathcart died in a London nursing home on 19 November 1927 following an operation, and was succeeded by his son, Alan. After his death, Lady Cathcart married the wealthy shipping magnate Sir Rowland Hodge, 1st Baronet on 30 September 1930.

References
Notes

Sources

External links

1862 births
1927 deaths
People educated at Eton College
Earls in the Peerage of the United Kingdom


text:
2022 szeptemberében, a svájci szabadidős légitársaság, az Edelweiss Air öt kontinenst szolgált ki:

Úti célok

Jegyzetek

Fordítás

Lufthansa-csoport
Légitársaságok úti céljainak listája
Svájccal kapcsolatos listák


text:
Claudius Schraudolph ist der Name folgender Personen:

* Claudius Schraudolph der Ältere (1813–1891), deutscher Historienmaler, Lithograf und Zeichner
 Claudius Schraudolph der Jüngere (1843–1902), deutscher Maler und Illustrator


text:
The East was a community education and arts organization in Brooklyn, New York City focused on black nationalism, which was founded in 1969.

Founding and Activities
Founded in 1969 in Brooklyn, New York City by a group including students from the African American Student Association (ASA) and Jitu Weusi (Les Campbell), The East was a community education and arts organization based on principles of self-determination, nation building, and Black consciousness. It served as a branch of Amiri Baraka's Congress of African People (CAP) until 1974, when The East pulled out of CAP due to CAP's ideological shift towards increased Marxism.

Originally located at 10 Claver Place in the Bedford-Stuyvesant neighborhood of Brooklyn, The East served as a hive of many activities. It provided day care for children and evening classes for adults, and served as home for Black News, a bookstore, restaurant, catering service, food co-op, and a bi-weekly national Black nationalist news publication. The East functioned as home to an independent African-centered school named Uhuru Sasa Shule (whose name translates to "Freedom Now" in Kiswahili) that emerged in response to the 1968 Ocean-Hill Brownsville school crisis.

The East was also an important art center in Brooklyn, serving as a weekend jazz club, salon, and concert venue for Black musicians and rivaling the popular clubs and theaters of Harlem. It hosted performers including the Last Poets, Freddie Hubbard, Betty Carter, McCoy Tyner, Max Roach, Sun Ra, Lee Morgan, and Roy Ayers. Its name was included in the album title of Pharoah Sanders' "Live At The East."

There were two extensions of The East, one named The Mid-East located in Brownsville, Brooklyn managed by Yusef & Dara Iman and The Far-East managed by John Watusi Branch with Yusef & Kubballah Waliyaya in Queens and, until 1974, hosted jazz, drama, dance, and poetry, as well as evening classes and a Uhuru Sasa preschool. One major legacy of The East is its African Street Festival, now operating as an annual event in Bedford-Styuvesant known as the International African Arts Festival.

See also
 New York City teachers' strike of 1968

References

External links

 https://www.mixcloud.com/OJBK/103-memories-of-the-east/

1969 establishments in New York City
Arts organizations established in 1969
African and Black nationalist organizations in North America
Arts organizations based in New York City
Organizations based in Brooklyn
Culture of Brooklyn


text:
Герардюс Йоханнес Юлианюс () Строкер (; 12 августа 1916, Амстердам — 31 января 2002, там же) — нидерландский футболист, игравший на позиции полузащитника, впоследствии тренер и физиотерапевт. Выступал за команды «Блау-Вит» и «Аякс». В 1947 году провёл три матча в составе сборной Нидерландов.

Ранние годы
Гер Строкер родился 12 августа 1916 года в Амстердаме в семье торговца овощами Герардюса Строкера и его жены Марии Анны Дистел.

Игровая карьера
Строкер начинал футбольную карьеру в клубе «Блау Вит» из Амстердама. В январе 1938 года он перешёл в другой амстердамский клуб — «Аякс». Первоначально он играл за резерв клуба и лишь два года спустя попал в основной состав. В  за «красно-белых» он впервые сыграл 14 апреля 1940 года в матче против клуба ДВС. Гер сыграл в полузащите вместе с Андерисеном и Хордейком, а его команда дома потерпела поражение с минимальным счётом 0:1. В том сезоне Строкер отметился тремя появлениями на поле.

Во время оккупации Нидерландов немецкими войсками Строкер отправился добровольно работать в Германию, также как Яп Хордейк. Оба футболиста стали играть за местный клуб «Потсдам 1903» из одноимённого города и кроме этого они выступали за специальную собранную сборную. Во время пребывания в Германии Строкер получил несколько дипломов в области спортивных тренировок и массажа.

В 1945 году Строкер вернулся в Нидерланды и смог продолжить карьеру в составе «Аякса», в отличие от Хордейка, который был лишён членства в клубе. В апреле 1947 года в возрасте 32 лет Гер получил вызов в сборную Нидерландов. Он дебютировал 7 апреля в товарищеском матче против сборной Бельгии. В том же году он ещё дважды сыграл за сборную.

За два сезона в первенстве Нидерландов Гер сыграл за «Аякс» 36 матчей и забил четыре гола.

Тренерская карьера
В 1958 году Строкер возглавил клуб «Волендам», выступавший в Эрстедивизи, до него главным тренером был Лен ван Вурком. В первый же сезон команда заняла первое место в чемпионате и вышла в Эредивизи. Однако в высшем дивизионе страны команда выступила неудачно, заняв предпоследнее 17 место. После вылета в первый дивизион, Гер покинул пост главного тренера, а его место занял Брам Аппел.

Сын Строкера, Терри, родившийся в 1962 году, также стал физиотерапевтом.

Примечания

Литература

Ссылки
 Профиль на сайте afc-ajax.info
 Статистика на сайте voetbalstats.nl

Футболисты Нидерландов
Игроки сборной Нидерландов по футболу
Игроки ФК «Блау-Вит»
Игроки ФК «Аякс» Амстердам
Футбольные тренеры Нидерландов
Тренеры ФК «Волендам»


text:
Donovan King is a professional actor, teacher, historian, and tour guide from Montreal, Quebec. As the founder of Haunted Montreal, a company that researches ghost stories and offers haunted tours, King hires professional actors to lead the tours and publishes a new ghost story every month on the Haunted Montreal Blog. King is also a performance activist and experimental theatre artist who juggles acting, teaching, directing, dramaturgy, and theory to create dramatic projects that challenge systemic oppression. Known for his commitment to education and community, King assisted with the establishment of the Montreal Fringe Festival in 1991, is the author of Doing Theatre in Montreal and he set up the Montreal Infringement Festival in 2004.

Background

King holds a Masters of Fine Arts degree in Theatre Studies from the University of Calgary, a Bachelor of Fine Arts in Drama in Education from Concordia University, a Bachelor of Education from McGill University and a Diplome d'Études Collegiales in Acting from John Abbott College.  He is the author of Optative Theatre: A Critical Theory, and he facilitates various activist campaigns and drama classes in Montreal.  He has been known to collaborate with other theatre activists internationally such as Augusto Boal, Andrew Boyd of the Billionaires for Bush, Reverend Billy, Stephen Duncombe, Larry Bogad, Kathryn Blume, Kurt Schneiderman, Jason C. McLean, Gary St. Laurent, and many others.

As the co-founder of the Optative Theatrical Laboratories (OTL) King strives to revitalise theatre as an agent for social change through experimental practice, critical theory, and sustained performance.  The OTL designs interconnected theatrical campaigns such as Car Stories, that target instances of oppression, and employs a diversity of cutting-edge activist performance techniques: culture-jamming, Viral Theatre, Sousveillance Theatre, meme-warfare, Electronic Disturbance Theater, and Global Invisible Theatre, to name a few.

In 2006, King took issue with racism inherent in what has been called "Canada's First Play" – the 1606 The Theatre of Neptune (Le Théâtre de Neptune) by Marc Lescarbot. OTL staged a counter-performance called "Sinking Neptune" in Annapolis Royal on the day of the "400th Theatre Anniversary" (November 14, 2006), in order to protest the original.

In 2012, Donovan King was invited to the first World Fringe Congress in Edinburgh, Scotland, a gathering of Fringe administrators from round the world. Participating with a critical eye to corporate manipulation at Fringe Festivals, King published an article following the Congress called " World Fringe Congress to welcome infringement festival" that examines some of the more contentious issues, such unethical corporate sponsorship, pay-to-play fees and the trademarking of the word "Fringe" in Canada.

King was invited back to the 2nd World Fringe Congress in 2014, again in Edinburgh, to deliver a workshop called "A World Fringe Philosophy" where he called on stakeholders to create policies at Fringe festivals to protect artists, spectators and communities from excessive corporate manipulation.

The 3rd World Fringe Congress in 2016 was moved to Montreal and hosted by the Canadian Association of Fringe Festivals (CAFF), an organization that trademarked the word "Fringe" in Canada. King responded by moving the Montreal Infringement Festival from June to November, to coincide with the World Fringe Congress and also created the World Infringement Congress, held immediately after the original event, to examine issues being ignored, such as the "Fringe" trademark.

This time, all potential World Fringe Congress delegates had to apply to participate. The applications of King along with other organizers at the Montreal and Buffalo Infringement Festivals were rejected without explanation, raising questions about exclusion and censorship at Canadian Fringe Festivals. Buffalo burlesque artist Cat McCarthy wrote an article in Buffalo's The Daily Public denouncing the decision and calling for a resolution to the conflict. King responded by inviting CAFF representatives to a Canadian Parliamentary-style debate at the World Infringement Congress regarding their trademark on the word "Fringe".

More recently, King has been challenging systemic racism and discrimination in Montreal's tourism industry, specifically at Tourisme Montréal, the Institut de tourisme et d'hôtellerie du Québec, the A.P.G.T. (Association professionnelle des guides touristiques) and the City of Montreal, which has by-Law G-2 that prohibits tour guides outside a cartel of mostly white guides.

King has also been busy as a Director of the Montreal Irish Monument Park Foundation trying to preserve local Irish-Montreal heritage from erasure and desecration.

Career

Partial directing

Grease''', JPPS, Montreal, 2006The Lysistrata Project, OTL, Montreal, 2003Miss Julie: a theatrical experiment into the psychosis of a. strindberg, University of Calgary, 2000Waiting For God, Nickel & Dime Productions, Calgary, 1999Call Me, Infinitheatre, Montréal, 1999
 MECCA Award – Best Production (semi-professional)Godspell, Lewisham Operatic Society, London, England, 1996Mrs. Fieldstone's Water Retention Problem, Greene Pressure Theatre, Montréal, 1995The Tinker's Wedding, Wahoo Family Theatre, 1994The Misanthrope, Wahoo Family Theatre, 1993Tiger Mouth, Kindergarten Players, Montréal, 1993

 Filmography My Grad Date (2004)Death by Latté (2004)The Legend of Jackie Robinson (2003)

 Partial performance theater La Grande Masquerade, Groupe-Conseil L'Entracte, 2007–presentLes Fantômes du Vieux-Montréal, GuidaTour, 2006–presentSinking Neptune, OTL, Montreal, 2005–2006Car Stories, OTL, Montreal, 2001–presentWal*Jam, OTL, Montreal, 2003Quartier des contre-Spectacles, OTL/Place des Arts, Montreal, 2003Stones Scandal, Galway Arts Festival, Ireland, 2001FJOLZ!, Elvagel Performance Festival, Elsinore, Denmark, 2001CorporACT, Auckland, New Zealand, 1997–1998Monsterworld Inc., Chateau Greystoke, Montréal, 1994

 Partial traditional theater The Captives, Knebworth House, EnglandEver After, Out Of Our Heads & One Yellow Rabbit, CalgaryThe Tempest, Stage 2 Productions, Auckland, New ZealandAnne of Green Gables, Montreal Concordia Players & ACT, Hong KongManhattan, Je Vous Dis, Theatre 21st Century, MontréalWho Ran Off With Dr. Seuss?, Wahoo Family Theatre Co., Montréal Fringe Fest.The Misadventures…., Concordia University Theatre DepartmentRising of the Moon, Wahoo Family Theatre Co., MontréalSt. George & the Dragon, Christmas Mummering Company, MontréalL'Avare (The Miser)', Cleante Thé à l'âtre, Montréal Fringe Festival

 Bibliography A Dramaturgical Toolbox for Sinking Neptune, Optative Free Press, 2005Optative Theatre: a critical theory for challenging Oppression and Spectacle, University of Calgary, 2004The Warders Bible, Vardon PLC, London, 1997Strategies to enhance live entertainments at London and York Dungeons, Vardon PLC, London, 1996Doing Theatre in Montreal'', Quebec Drama Federation, 1995

References

External links
 Donovan King at the Canadian Theatre Encyclopedia]
 Optative Theatrical Laboratories official website
 Infringement Festival official website
 Optative Theatrical Laboratories press links
 Optative Theatre: A Critical Theory for challenging Spectacle and Oppression
 Sinking Neptune

Canadian male stage actors
Anglophone Quebec people
Quebec people of Irish descent
Fringe theatre
Living people
1972 births
University of Calgary alumni
Concordia University alumni
McGill University Faculty of Education alumni
Male actors from Montreal


text:
Дзёля-Каменка — река в России, протекает в Республике Коми по территории района Печора. Правый приток реки Кожва.

География
Устье реки находится в 8 км по правому берегу реки Кожва, к северо-востоку от посёлка Изъяю. Длина реки составляет 21 км.

Этимология гидронима
Данный гидроним является неполным переводом коми названия Дзёля Изъяю (память о котором хранит посёлок Изъяю в устье реки). Дзёля — «маленький», изъя — «каменный», «каменистый», ю «река».

Данные водного реестра
По данным государственного водного реестра России относится к Двинско-Печорскому бассейновому округу, водохозяйственный участок реки — Печора от водомерного поста у посёлка Шердино до впадения реки Уса, речной подбассейн реки — бассейны притоков Печоры до впадения Усы. Речной бассейн реки — Печора.

Код объекта в государственном водном реестре — 03050100212103000064518.

Примечания

Притоки Кожвы
Реки района Печора


text:
Destino o casualidad è un singolo  del cantante spagnolo di musica pop Melendi, pubblicato il 2 giugno 2017 come singolo dal album in studio Quitate las gafas.

Il singolo ha visto la collaborazione del gruppo musicale statunitense Ha*Ash.

La canzone
La traccia, segna la prima collaborazione tra artisti. È stata scritta da Melendi.

Video musicale
Il video musicale è stato girato nel 2017 nello New York. È stato pubblicato su Vevo il 2 giugno 2017. Il video ha ottenuto la certificazione Vevo per le oltre 100 milioni di visualizzazioni. Il video ha raggiunto 550 milioni di visualizzazioni su Vevo.

En vivo versione
Il video è stato girato sotto forma di esibizione dal vivo dall'album En Vivo (2019). Il video è stato girato all'Auditorio Nacional, Città del Messico (Messico). È stato pubblicato su YouTube il 6 dicembre 2019.

Classifiche

Note

Collegamenti esterni


text:
Henri Kontinen (* 19. června 1990 Helsinky) je finský profesionální tenista, vítěz mužského deblu na Australian Open 2017 a Turnaji mistrů 2016 z Londýna, když v obou případech triumfoval s Australanem Johnem Peersem. Od dubna do listopadu 2017 byl ve dvou oddělených obdobích světovou jedničkou ve čtyřhře, celkově padesátou v pořadí a historicky první v jakékoli tenisové soutěži z Finska. Na čele strávil 26 týdnů.

Ve své dosavadní kariéře na okruhu ATP World Tour vyhrál sedmnáct deblových turnajů. Na challengerech ATP a okruhu ITF získal pět titulů ve dvouhře a osmnáct ve čtyřhře. Je vítězem smíšené čtyřhry ve Wimbledonu 2016, kde triumfoval po boku domácí Heather Watsonové.

Na žebříčku ATP byl ve dvouhře nejvýše klasifikován v říjnu 2010 na 220. místě a ve čtyřhře pak v dubnu 2017 na 1. místě, když se do čela posunul po dohrání Miami Open 2017. Trénuje ho Peter Carlsson.

Ve finském daviscupovém týmu debutoval v roce 2008 prvním kolem 2. skupiny zóny Evropy a Afriky proti Jihoafrické republice, v němž prohrál dvouhru i čtyřhru. Finové odešli poraženi 1:4 na zápasy. Do roku 2016 v soutěži nastoupil ke čtrnácti mezistátním utkáním s bilancí 6–4 ve dvouhře a 9–5 ve čtyřhře.

Během kariéry trénoval v tenisových centrech v Uppsale, Praze a akademii Nicka Bollettieriho ve floridském Bradentonu. Mladší bratr Micke Kontinen (nar. 1992) je také tenista.

Tenisová kariéra

Juniorská kariéra
Na juniorce Grand Slamu získal titul ve čtyřhře French Open 2008, když s Indonésanem Christopherem Rungkatem ve finále zdolali německo-australský pár Jaan-Frederik Brunken a Matt Reid po hladkém průběhu 6–0 a 6–3.

O titul si také zahrál na juniorce Wimbledonu 2008, když z dvouhry odešel jako poražený finalista poté, co nestačil na Bulhara Grigora Dimitrova. Do třetího juniorského finále se probojoval na US Open 2008 opět v páru s Rungkatem. Tentokrát je však přehrála rakousko-německá dvojice Nikolaus Moser a Cedrik-Marcel Stebe po setech 6–7 a 6–3, až v supertiebreaku 10–8.

Na juniorském kombinovaném žebříčku ITF nejvýše figuroval v srpnu 2008 na 4. místě.

2014
V sezóně 2014 se probojoval do prvních třech finále okruhu ATP World Tour, a to vždy ve čtyřhře. Premiérový titul si odvezl ze srpnového Bet-at-home Cupu, hraného na antuce v Kitzbühelu.

V závěrečném zápasu s krajanem Jarkkem Nieminenem zdolali ve dvou setech pár Daniele Bracciali a Andrej Golubjev. Následně vytvořil stabilnější dvojici s Chorvatem Marinem Draganjou, s nímž skončil jako poražený finalista na halových turnajích Open de Moselle v Metách a basilejském Swiss Indoors.

Finále na Grand Slamu

Mužská čtyřhra: 1 (1–0)

Smíšená čtyřhra: 2 (1–1)

Finále na okruhu ATP World Tour

Čtyřhra: 21 (17–4)

Tituly na okruhu Futures

Dvouhra (5)

Tituly na challengerech ATP Tour

Čtyřhra (8)

Odkazy

Reference

Externí odkazy

  Henri Kontinen – oficiální stránky

Finští tenisté
Vítězové Australian Open
Wimbledonští vítězové
Narození v roce 1990
Narození 19. června
Narození v Helsinkách
Žijící lidé
Muži


text:
Isiokolo (also known as Otorho 'r' agbon) is a town in the Ethiope East local government area of Delta State in Nigeria.

It is the headquarters of the Ethiope East local government area of Delta State, and also the Traditional Headquarters of Agbon Kingdom, which houses the ultra modern palace of the Ovie of Agbon Kingdom

References

Populated places in Delta State


text:
Château-Garnier () is a commune in the Vienne department in the Nouvelle-Aquitaine region in western France.

The name Garnier possibly derives from Garrison, (D'Oc), (Garrison in English). There was probably a Roman Garrison on the site, succeeded by a Chateau. Evidence of the building stones of the Chateau are still noticeable throughout the village. The Chateau Monchandy just upstream on the Clain, and visible from the village is unique architecturally as are many of the houses found within the commune.

It is a rural agricultural community, but as it is on one of the main St Jacques de Compostelle routes, a steady flow of cyclists and hikers pass through the village.

Alfred Bouchard, (Maquis Renard D3), tortured and killed for his involvement with the Marquis by the Nazis, lived here. The whole area was a hot bed of resistance during World War II. One of the main roads in the village has been subsequently named after him.

The Plan D'Eau is renowned for its carp fishing and is one of largest fishing lakes in the area.

The surrounding countryside is rich agricultural land, predominantly sunflowers and maize. The wildlife of the area is also rich and Wild Boar can be found in abundance.

The Auberge, 'Le Castel', is a remnant of the traditional high quality roadside restaurants which were once common in France. Classic French cuisine from a fixed menu. It serves the many travellers using the pilgrimage route.

See also
Communes of the Vienne department

References

Communes of Vienne


text:
Imperator Caesar Marcus Aurelius Verus Augustus, általánosan elterjedt néven Marcus Aurelius császár, született Marcus Annius Catillius Severus (Róma, 121. április 26. – Vindobona vagy Sirmium, 180. március 17.) – a Római Birodalom császára (161. március 7. – 180. március 17.)

Élete

Családja és ifjúkora

Ragadványneve Verus helyett anyai nagyapja után lett Catillius Severus. Dédapja Marcus Annius Verus Hispaniából származott, családjából ő lett először szenátor. Nagyapja – szintén Marcus Annius Verus – Vespasianus idején kezdte politikai karrierjét és Hadrianus idején már harmadszor volt consul és Róma praefectusa.

Apja Marcus Annius Verus, praetor, Antoninus Pius császár feleségének fivére, anyja Domitia Lucilla. Előkelő hispániai (Baetica provincia, Ucubi kisváros), konzuli család (Annius) fia, az Antoninusok császári házának rokonságához tartozott. Édesapja korán meghalt, nagyapja nevelte és kisgyermek korától Róma leggazdagabb, patriciusok lakta részén (Collis Caelius) élt. – Fiatalon Hadrianus császár kedvelte tehetségéért, művelődési készségéért, igazságra törekvéséért, tetterejéért. – Kora gyermekkorának tanítói után tanárai közt volt Diognetus, Alexander Cotiaeum, Trosius Aper és Tuticius Proculus. Bölcseleti (retorikai) tanulmányokkal foglalkozott Herodes Atticus, Marcus Cornelius Fronto és Junius Rusticus vezetésével. Görög nyelvre, irodalomra Aninus Macer, Caninius Celer és Herodes Atticus oktatták, míg filozófiából Quintus Junius Rusticus és Apollóniosz Chalcedon személyes ismertsége volt rá a legnagyobb hatással. Formális tanulmányait a jogtudomány megismerésével fejezte be. Műveltségével – különösen görögtudásával – korának arisztokrata fiataljai közül is kiemelkedett.

Már hatéves korában – Hadrianus ajánlásával, szokatlanul fiatalon – a lovagrend (Ordo equester) tagja lett (127), majd – ugyancsak kivételezett módon – bekerült a Salii papi kollégiumba (128), ahol az évente sorra kerülő ünnepségeken nagyon komolyan teljesítette feladatait, amikre később is megelégedéssel, örömmel emlékezett vissza. Kora ifjú éveit Rómán kívül, a Birodalom határán vagy vidéken igazgatási munkával, a helyi ügyek intézésével töltötte. Amikor visszatért a városba (135), fiatal arisztokratákkal és a császári család tagjaival együtt dolgozott a Róma városának, kikötőinek, valamint a város környékének alapvető hatósági ügyeit intéző prefektusi hivatalban, részt vett vallási ünnepek megszervezésében is. Ezzel a munkával gyakorlatában ismerte meg a közigazgatás szinte minden területét, feladatát. – Quaestor (139), majd konzul (140) volt, de megismerkedett a Birodalom pénzügyeivel és a pénzügypolitikával is (triumvir monetalis). Végül Tribunicia potestas lett (147).

Hadrianus halála után Antoninus Pius, Hadrianus kívánságát teljesítve, Lucius Verussal együtt adoptálta (138). A következő években magas tisztségeket töltött be, és 145-ben feleségül vette a császár lányát, Faustinát (Annia Galeria Faustina II – 130–176). Fogadott apjának, apósának hű és meghitt fiaként/barátjaként osztozott az uralkodás gondjaiban és jártasságot szerzett a császári hatalommal járó feladatok megoldásában. Miután megismerkedett a sztoicizmus eszméivel, azoknak megfelelően igyekezett élni. Így lett a sztoicizmus egyik legjelentősebb római képviselője. Császárként, a birodalmat ért súlyos csapások alatt is bátorságával, kötelességei kitartással történő teljesítésével, ha kellett az egyéni örömökről való lemondással, önmegtartóztatással, sokszor kimerülten és kételkedve, a konfliktusokban a természet törvényeinek megfelelően rendezett élettel, az emberi életben a tökéletesség felé törekedve is a sztoikus erényeket követte, azoknak szentelte magát.

"Szerezd… meg magadnak azt, ami… tőled függ: légy őszinte, méltóságteljes, munkabíró, ne hajhászd az élvezetet, ne elégedetlenkedj sorsoddal, légy kevéssel beérő, jóindulatú, szabad, komoly, keresetlen, nagylelkű. Nem érzed-e, hogy mennyi mindent meg tudnál szerezni, amire nem hozhatod fel kifogásnak az alkalmatlanságot, a rátermettség hiányát? Te pedig szántszándékkal alatta maradsz a mércének? Vajon a rátermettség hiánya kényszerít rá, hogy zúgolódj, az élethez görcsösen ragaszkodj, hízelegj, testi állapotodat okold, hogy tetszelegj, hogy komolytalan légy, hogy lelkednek annyi nyugtalanságot okozz? Nem!, az istenekre nem! Mindezeket a hibákat már régen levetkőzhetted volna, s legföljebb csak azzal vádolhatnának, hogy valóban lassúbb, nehezebb felfogású vagy. Ezen is segítened kell azonban gyakorlással, s nem szabad elnézned magadnak ezt a mentségedet, vagy éppen tetszelegned benne."

Társuralkodó

Amikor Antoninus Pius meghalt (161. március 7.), zökkenőmentesen és osztatlan támogatással vette át a hatalmat, úgy, hogy Lucius Verus lett a társuralkodója. Sokat tettek a Rómában kitört éhínség enyhítésére, lecsendesítették a Germania Inferior és Britannia provinciákban kitört lázadásokat.

A közös uralkodást többek között a katonai igények is indokolták, mivel uralkodásának egész időtartama alatt a Birodalom háborúkat viselt különböző külső ellenségekkel. A csapatok irányítását nagy tekintélyű személyre kellett bíznia, hiszen a császár egymaga egyidejűleg nem vezethette a germánok és a Pártus Birodalom támadásai elleni harcokat. Tábornokot sem nevezhetett ki a római légiók vezényletére; a korábbi népszerű katonai vezetők, mint például Julius Caesar vagy Vespasianus arra használták a katonaságot, hogy megdöntsék a fennálló hatalmat és magukat választassák meg császárnak. Ő úgy oldotta meg a problémát, hogy Verust elküldte a keleti légiók élére. Verus elég tekintélyes volt ahhoz, hogy biztosítsa a csapatok lojalitását, ugyanakkor elég hatalmas volt ahhoz, hogy keveset nyerjen az ő megdöntésével, az egyedüli, az önálló császári hatalommal. A terve bevált; Verus hűséges társa maradt a pártus-hadjárat után bekövetkezett haláláig.
A társcsászárság emlékeztetett a római köztársaság politikai berendezkedésére, amely nem engedte meg, hogy egyetlen személy birtokolja a legfőbb hatalmat.

Háborúi

Uralkodása szakadatlan háborúkkal telt el. A támadó pártusok elleni hadjáratot (162–166) tábornokai vitték sikerre. A keletről hazatérő sereg azonban pestist hurcolt magával, amely fertőzésével szörnyű pusztítást végzett az egész Birodalomban. Eközben a Dunán átözönlő germán törzsek feldúlták az észak-itáliai Opitergiumot. Megostromolták Aquileiát, és városáig nyomultak előre, ahonnan csak súlyos harcok árán sikerült őket visszaverni. Győzelmét Rómában emlékoszlopon örökítették meg. Lucius Verus halálát (169) követően egyedüli uralkodóként fogott hozzá Pannonia védelmi problémájának megoldásához.

A hadi költségek fedezésére elárvereztette a császári kincstárat és gondosan készülve indult Pannoniába. A harcok nagy kiterjedésű frontszakaszon és különböző helyeken folytak. Előbb a markomannok és kvádok, egy évre rá pedig a szarmaták, jazigok ellen győzött (170–174; 175).

Ellenségeit a Birodalom érdekeinek megfelelő békére kényszerítette. Az esetleges újabb támadások ellen katonasággal erősítette meg a határon épített védelmi rendszer (limes) táborait. A térség tartós rendjét úgy is biztosítani remélte, hogy a határtartományokba idegeneket telepített. A telepeseknek olyan jogokat adott, amelyek alapján azok colonusok lettek. Ezzel hozzájárult a dunai provinciák gazdasági megerősödéséhez, városaik fejlődéséhez. Tervezte, hogy a Dunától, Pannonia és Noricum provinciáktól északra (a mai Nyugat-Szlovákia a morva területekkel) és keletre, Pannóniától Dacia provinciáig (a Duna–Tisza köze és a Tiszántúl egy része) új provinciákat létesít (Markomannia, Sarmatia). Elképzelésében megakadályozta, hogy Avidius Cassius, szíriai helytartó – a pártus háborúban jeleskedő egyik vezére, majd az egyiptomi pásztorok agrárjellegű felkelésének leverője (172) – fellázadt Róma ellen. Emiatt a pannóniai hadszínteret, térséget el kellett hagynia, terve realizálását fel kellett függesztenie, s a keleti tartományokba kényszerült menni. Cassius gyorsan elvesztette hívei támogatottságát, s azok a császári légiók odaérkezése előtt megölték őt. A Dunához ismét határsértések szólították (177). Carnuntumnál újra megverte a kvádokat (178), de a terület teljes pacifikálását ezúttal sem sikerült befejeznie. Váratlan halála miatt szándéka – a Birodalom határvidékei tartós békéjének biztosítása – soha sem valósult meg.

Viszonya a keresztényekhez

Uralkodása első időszakában a keresztények békében élhettek, számuk egyre nőtt. Környezete azonban a háborúkért, az éhínségért és a pestisért a keresztényeket tette felelőssé, ezért elindította a 4. keresztényüldözést (176), amely a birodalom egészére kiterjedt. A rangosabbakat száműzték, a többieket kivégezték. Rómában Justinianus vértanú (100–165), Lugdunum Sequanorumban (ma Lyon) 48 keresztény (177), Pergamonban Karposz, Papülosz és Agathoniké lett az üldözés áldozata (161 és 169 között a későbbi történetírók szerint). Nincsenek biztos, megbízható adatok a császársága idején történt üldöztetés pontos helyeiről, illetve az áldozatok számáról.

Kapcsolata Kínával

Egy kínai történeti munka említést tesz a Kínai Birodalomba küldött első római követekről, akik egy császár megbízásából mentek oda. Érkezésük dátuma (166) alapján valószínűsíthető, hogy ez a római császár talán Marcus Aurelius lehetett. A küldöttség délről érkezett – valószínűleg tengeri úton –, és orrszarvútülköt, elefántcsontot, teknőspáncélt vitt ajándékba magával. Amikor a küldöttség megérkezett Luoyang kínai fővárosba, fogadta őket Huan császár. – A római forrásokban semmilyen feljegyzés nem erősíti meg az említett császári küldöttség létét, ezért lehetséges, hogy a "követek" kereskedők voltak, akik Aureliustól függetlenül indultak útnak, s jutottak el Kínába.

Halála

A markomannok és kvádok ellen indított második hadjárata végén, talán pestisben halt meg Vindobona (a mai Bécs) vagy Sirmium városában (180. március 17.). Hamvait hazavitték Rómába és azokat Hadrianus mauzóleumába (a mai Angyalvár) temették el.

Hajlamai ellenére sok háborút kellett viselnie, különösen kormányzása elején gondoskodott népei jólétéről, részint jó törvények, részint a törvényszékek szaporítása által; maga is részt vett a szenátus ülésein, amelyet nagyra becsült, s jelentékenyebb hatáskörrel ruházott föl, mint elődei. Gyűlölte a tékozlást, igen takarékosan élt.

Utódai és történelmi öröksége
Lelkiismeretes, önzetlen, alkotmánytisztelő uralkodó volt.
Nem rajta múlott, hogy uralkodása végére a pestis és a súlyos háborúk következtében a birodalom erőforrásai kimerülőben voltak.
Az utódlást sikerült ugyan fia, Marcus Aurelius Commodus Antoninus számára biztosítania, akit még életében társuralkodójává választott (177), a választás azonban elég balszerencsés volt, mert Commodus sem a politikában, sem a hadviselésben nem volt járatos; ezenkívül önző is volt. Sok történész úgy véli, hogy Róma hanyatlása Commodus alatt kezdődött. Ezért gyakran úgy tartják, hogy Aurelius halála volt a Pax Romana vége.

Önéletírása

Napjainkban Elmélkedések címen publikált írásai (XII "könyv" – fejezet) a világirodalom legolvasottabb művei közé tartoznak. A görögül írt aforisztikus naplójegyzetekben gondolkodása a sztoicizmus és a neoplatonizmus filozófiája szellemiségét tükrözi. Platonizáló sztoicista. Erkölcsiségét a szolgálat és kötelességteljesítés határozta meg, ezért is különösen értékes, tanító tartalmakat fogalmazott meg minden korszak fiataljainak.

"A mű fennmaradt formájának kialakulásáról semmi közelebbit nem tudunk. Marcus említi, hogy fiatal kora óta készített jegyzeteket olvasmányaiból… ezek közül kerülhetett az Elmélkedések-be, ugyanígy a hozzájuk és más olvasmányaihoz esetleg korábban fűzött gondolatai is. A II. és III. könyv felirata megmondja, hogy táborban, a Garam partján, illetve Carnuntumban… a Duna mellett készült… elejtett történeti utalás… a szarmata háborúk éveire mutat. Mindez azonban csak nagyjából határozza meg az Elmélkedések keletkezési idejét. A császár nem művet akart alkotni, csak gondolatait rögzítette alkalmanként a maga számára, semmi nem bizonyítja, hogy ezeket ő rendezte jelenlegi sorrendjükbe, hogy az egyes könyvek anyagát ő állította össze és sorolta egymás után, még kevésbé azt, hogy a gondolatok és a könyvek jelenlegi egymásutánja keletkezésük rendjét mutatja. Egyes részeket… valószínűleg azzal az igénnyel fogalmazta meg, hogy mások is olvassák, de bizonyos, hogy egyiket sem szánta nyilvános közlésre. Írnokai vagy családja révén kerülhettek nyilvánosságra, és eldönthetetlen, volt-e egyáltalán magának a szerzőnek szerepe, és ha igen, mennyi, a könyv jelenlegi formájának kialakításában… Az I. könyv kivételével egyik sem egységes, folyamatos írás, legföljebb kisebb-nagyobb gondolatcsoportok függenek össze szorosabban… A tizenkét könyvre való beosztásról sem biztos, hogy Marcustól, illetve a mű ókori kiadójától származik… a forma… azt tükrözi, hogy olyan feljegyzésekről van szó, amelyeket szerzőjük legalábbis túlnyomórészt kizárólag a maga számára írt…"

Ábrázolása a művészetben

Szobrok, érmék
 Marcus Aurelius épségben megmaradt bronz lovasszobrát, amely a középkorban a római lateráni palotában állt, 1538-ban visszahelyezték a Capitoliumra (Piazza del Campidoglio). Noha Róma kereszténnyé válását követően általános gyakorlat volt, hogy a bronzból készült szobrokat beolvasztották új szobrok öntéséhez, ez a szobor egyedüliként fennmaradt. Ennek az volt az oka, hogy az ókor végén / középkor kezdetén tévesen úgy vélték, hogy a szobor az első keresztény uralkodót, I. Konstantint ábrázolja.
 Ez a szobor szerepel az olasz 50 eurocentes érmén, amelyet Roberto Mauri tervezett.
 Marcus Aurelius-oszlop (Colonna di Marco Aurelio): carrarai márványból faragott diadaloszlop a császárnak a markomannok és a szarmaták felett aratott győzelme tiszteletére a római Piazza Colonnán.
 Mellszobrok az antikvitásból: British Múzeum, London; Louvre, Párizs; Glyptothek, München; Capitolium Múzeum és Palazzo Massimo, Róma; Museo Archeologico Nazionale, Nápoly; Museo archeologico nazionale, Athén; Múzeum, Epheszosz; Avenches (Svájc); Metropolitan Múzeum, New York; Baltimore stb.
 Magyarországi szobrok: Ifjú képmása (Marcus Aurelius feltételezett portréja), Szépművészeti Múzeum, Budapest; M. Aurelius (dunaszekcsői) portré, Múzeum Pécs; M. Aurelius mészkőfej, Aquincumi Múzeum, Budapest; Félfej, alatta márványlap a császárnak 173-ban a Pannóniát támadó barbárok felett a diósjenői tó közelében történt győzelme emlékére (a nógrád-megyei Diósjenőn, a jenői horgásztó partján – Miskédi György kőfaragó alkotása – felállítás éve: 1989(?)) – Előfordul Szent Flóriánkénti ábrázolás is (Salgótarján – a Tűzoltóság falán lévő dombormű).

Versek
 Faludy György: Marcus Aurelius – Versek – Digitális Irodalmi Akadémia, Petőfi Irodalmi Múzeum, Budapest, 2011. – A hozzáférés ideje: 2012. augusztus 24.
 Kosztolányi Dezső: Marcus Aurelius – Számadás – 1935

Regények
 Giese, Alexander: Marcus Aurelius: országában idegenként – fordította: Tandori Dezső – Gondolat Kiadó, Budapest, 1979. 351 o. .
 Judith Tarr and Harry Turtledove: Household Gods – Tor, New York, 1999, 508 o.
 Kosztolányi Dezső: Aurelius – Kínai kancsó – 1931 (novella)

Filmek
 A Római Birodalom bukása, 1964, rendező: Anthony Mann; Marcus Aurelius szerepében Alec Guinness.
 M. Aurelius – film – 1
 M. Aurelius – film – 2
 M. Aurelius – film – 3
 M. Aurelius – film – 4
 Gladiátor, 2000, rendező: Ridley Scott; Marcus Aurelius szerepében Richard Harris.

Magyarul

Marc. Aurel. Antoninus elmélkedései. 12 könyvben; ford. Perlaky Sándor; Trattner-Károlyi Ny., Pest, 1847
Marcus Aurelius Antonius római császár elmélkedései; ford. Huszti József; Pfeifer, Bp., 1923 (Filozófiai könyvtár)
Marcus Aurelius vallomásai; vál., ford., bev. Vajda László; Officina, Bp., 1942 (Officina könyvtár)
Lucius Annaeus Seneca: Óvakodj a haragtól! / Marcus Aurelius: Tanítások könyve; ford. Vágó Gy. Zsuzsanna; Kassák, Szada, 2003 (Bölcsességek kincsestára)
Lucius Annaeus Seneca: Az emberség nagykönyve / Marcus Aurelius: Teremtő gondolatok; ford., szerk. Vágó Gy. Zsuzsanna; Kassák, Szada, 2007 (Évezredek bölcsessége sorozat)
Marcus Aurelius elmélkedései. Cassius Dio Cocceianus Marcus-életrajzával; ford. Huszti József, átdolg., jegyz., utószó Steiger Kornél; Atlantisz Könyvkiadó, Budapest, 2016 (A kútnál),

Megjegyzések

Hivatkozások

Források

További információk

 Marcus Aurelius elmélkedései – Cassius Dio Cocceinas Marcus-életrajzával (ford. Steiger Kornél), Atlantisz Könyvkiadó, Budapest, 2016,
 Barth, Paul: A sztoa – fordította: Szerémy György – Farkas Lőrinc Imre Könyvkiadó, Budapest, 1998. 274 o. –
 Benkő Samu: Marcus Aurelius elmélkedései – In: Marcus Aurelius elmélkedései – Kriterion, Kiadó, Bukarest, 1983.
 Castiglione László: Az ókor nagyjai – Akadémiai Kiadó, Budapest, 1971. 138. tábla, 340. o. –
 Egyetemes történet I–IV. – szerkesztették: Hóman Bálint, Szekfű Gyula, Kerényi Károly – I. kötet Ókor – Pán Könyvkiadó Kft., Budapest, 1991. 635–644. o. –
 Historia Augusta  – latin és angol nyelvű szöveg
 Marcus Aurelius 1. – Historia Augusta – magyar nyelvű szöveg
 Marcus Aurelius 2. – Historia Augusta – magyar nyelvű szöveg
 Medveczky Frigyes: A római stoicismus társadalmi elméletei: adatok a társadalmi és jogbölcseleti eszmék történetéhez – Magyar Tudományos Akadémia, Bp., 1913. 51 o.
 Russell, Bertrand: A nyugati filozófia története: a politikai és társadalmi körülményekkel összefüggésben, a legkorábbi időktől napjainkig – Göncöl, Budapest, 2004. 226–262. o. (A sztocizmus; A Római Birodalom és a kultúra viszonya; Plótínosz) –
 Sztoikus etikai antológia – válogatta, az utószót, a jegyzeteket és a fogalommutatót írta Steiger Kornél – Gondolat Kiadó, Budapest, 1983. 571 o. –
 Ifjú fej – feltételezett M. Aurelius fej – Budapest
 Marcus Aurelius emlékműve Diósjenőn
 Aleksander Krawczuk: Római császárnék (Ford.: Dávid Csaba), Lazi Könyvkiadó Kft., Szeged, 2008,

Dokumentumfilmek
 Marcus Aurelius – Edward Gibbon
 Marcus Aurelius diadalünnepe
 Elmélkedések
 Aurelius-lovasszobor
 Aurelius-oszlop

Antoninus-dinasztia
Ókori római filozófusok
Többszörös római consulok
Consulok a 2. században
121-ben született személyek
180-ban elhunyt személyek


text:
Artiguelouve é uma comuna francesa na região administrativa da Nova Aquitânia, no departamento dos Pirenéus Atlânticos. Estende-se por uma área de 10,69 km².

Comunas dos Pirenéus Atlânticos


text:
Ahmed Mestiri (2 July 1925 – 23 May 2021) was a Tunisian politician who served as Minister of the Interior.

References

1925 births
2021 deaths
20th-century Tunisian lawyers
Tunisian politicians
Interior ministers of Tunisia
Justice ministers of Tunisia
Neo Destour politicians
Socialist Destourian Party politicians
Movement of Socialist Democrats politicians
University of Paris alumni
People from La Marsa


text:
Neotrichoporoides pallidipes is een vliesvleugelig insect uit de familie Eulophidae. De wetenschappelijke naam is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1915 door Girault & Dodd.

Eulophidae


text:
The Bedlam Series is the name given to the Oklahoma–Oklahoma State rivalry. It refers to the athletics rivalry between Oklahoma State University Cowboys and Cowgirls and the University of Oklahoma Sooners of the Big 12 Conference. Both schools were also members of the Big Eight Conference before the formation of the Big 12 Conference in 1996, and both were divisional rivals in the Big 12 South Division prior to 2011. The rivalry will conclude as an annual conference matchup in 2024, when Oklahoma officially joins the Southeastern Conference. 40 years of the rivalry's games were played without the teams playing in the same conference, and it is possible that the series may continue beyond that date.

The Bedlam Series is, like most other intrastate rivalries, a rivalry that goes beyond one or two sports. Both schools also have rivalries with other schools, though most of those rivalries are limited to one or two sports at the most.

While the football and basketball games stand today as the marquee events in the Bedlam Series, the term "Bedlam" actually began with the rivalry between the schools' prestigious wrestling programs, more particularly the raucous crowds that attended the matches held at Oklahoma State's Gallagher-Iba Arena.

Football

The first Bedlam football game was held at Island Park, now known as Mineral Wells Park, in Guthrie, Oklahoma. It was a cold and extremely windy day, with temperatures well below the freezing mark. At one point during the game when the Oklahoma A&M Aggies were punting, the wind carried the ball backwards behind the kicker. If the Oklahoma A&M squad recovered the ball it would be a touchback, but if the University of Oklahoma squad recovered it, it would be a touchdown. The ball rolled down a hill into the half-frozen creek. Since a touchdown was at stake, members of both teams dove into the icy waters to recover the ball. A member of the OU team came out with the ball and downed it for a touchdown. OU won the game, 75–0. The rivalry has now been played without interruption since 1910, and alternates between the two respective campuses. Since 2011, games in odd-numbered years are contested in Stillwater, Oklahoma, on the campus of OSU, and games in even-numbered years in Norman, Oklahoma at OU.

In 2007, author Steve Budin, whose father was a New York bookie, publicized a claim that the 1954 Bedlam Game was fixed by mobsters in his book Bets, Drugs, and Rock & Roll (). Allegedly, the mobsters threatened and paid off a cook to slip laxatives into a soup consumed by many OU Sooner starting players, causing them to fall violently ill in the days leading up to the game. OU was victorious in the end, but the 14–0 win did not cover the 20-point spread in OU's favor. However, many people involved in the 1954 contest do not recall any incident like the one purported by Budin to have occurred. Nor do any pregame and postgame newspaper articles mention any such condition. One possible reason for the Sooners' lackluster performance, according to one coach, was that the players were "beat up" from the previous game against Nebraska.

Game results

Men's basketball
Since 1916, Oklahoma has led the all-time series record in men's basketball with a record of 134-106. The Sooners have won 19 of the last 36 meetings. However, the Cowboys have gone 11-5 against the Sooners since the end of Travis Ford's tenure as head coach. The Sooners swept the Cowboys in 2018–2019, giving Oklahoma its seventh Bedlam sweep since 2006, including the 2013–2014, 2014–2015 and 2015–2016 regular season Bedlam series. Oklahoma State has swept three times in that span, during the 2016–2017, 2020-2021 and 2022-2023 regular seasons. The two teams have met seven times in the Big 12 tournament, where the Cowboys have gone 6-1 against the Sooners.

Ice Hockey
The Bedlam Series took to the ice rink for the first time in 2022. The Oklahoma State ice hockey club had gone defunct in recent years, but was revived thanks to a grassroots effort from students. The inaugural game between the two ACHA clubs was played on November 4, 2022 at the Arctic Edge Arena in Edmond, Oklahoma, resulting in a 6-3 victory for the Sooners. The Cowboys won the following night 5-4 in OT at the BOK Center. The games were broadcast live on Black Dog Hockey, an independent streaming service that partners with many ACHA clubs. The series is tied 1-1.

Wrestling
Oklahoma State holds a lopsided advantage in the schools' wrestling rivalry, the original "Bedlam Series." The Cowboys wrestling program currently holds a 149–27–10 record against the Sooners, which is all the more remarkable considering that both schools have long been national powers in wrestling.  Oklahoma has won seven team national championships in its history, while Oklahoma State's wrestling program has a record thirty-four team national titles. Oklahoma State has earned 143 individual NCAA titles and 483 All-American honors compared to Oklahoma's 67 individual championships and 277 All-Americans.

See also
 List of NCAA college football rivalry games
 List of most-played college football series in NCAA Division I

References

External links
 Bedlam Series at OKState.com
 Bedlam Series at SoonerSports.com
Voices of Oklahoma interview with Bob Barry Sr. First person interview conducted on March 31, 2011, with Bob Barry Sr. Original audio and transcript archived with Voices of Oklahoma oral history project.

College sports rivalries in the United States
College football rivalries in the United States
Oklahoma Sooners
Oklahoma State Cowboys and Cowgirls
1900 establishments in Oklahoma Territory


text:
The 56th British Academy Film Awards, given by the British Academy of Film and Television Arts, took place on 23 February 2003 and honoured the best films of 2002.

The Pianist won Best Film and Best Director for Roman Polanski. Daniel Day-Lewis won Best Actor for Gangs of New York and Nicole Kidman won Best Actress for The Hours. Christopher Walken won Best Supporting Actor for Catch Me If You Can and Catherine Zeta-Jones won Best Supporting Actress for Chicago. The Warrior, directed by Asif Kapadia, was voted Outstanding British Film of 2002.

Winners and nominees

Statistics

See also
 75th Academy Awards
 28th César Awards
 8th Critics' Choice Awards
 55th Directors Guild of America Awards
 16th European Film Awards
 60th Golden Globe Awards
 23rd Golden Raspberry Awards
 7th Golden Satellite Awards
 17th Goya Awards
 18th Independent Spirit Awards
 8th Lumières Awards
 14th Producers Guild of America Awards
 29th Saturn Awards
 9th Screen Actors Guild Awards
 55th Writers Guild of America Awards

References
 "Stars arrive for Baftas" at BBC (23 February 2003)
 "'Pianist,' Kidman win BAFTAs" at CNN (24 February 2003)
 Allison, Rebecca (24 February 2003). "Britain's big Bafta night as The Hours has the edge on Hollywood blockbusters" at The Guardian

Film056
2002 film awards
2003 in British cinema
February 2003 events in the United Kingdom
2003 in London
2002 awards in the United Kingdom


text:
Олег Анатольевич Леонидов (; ) — украинский футболист, защитник.

Биография
В ДЮФЛ выступал за днепропетровский УФК. Первый тренер — Андрей Никулин. Профессиональную карьеру начал в клубе «Электрометаллург-НЗФ». В 2006 году попал в клуб «Севастополь», но за основной состав провёл всего 1 матч. После чего выступал в чемпионате Крыма за севастопольскую «Авлиту». После играл за «Энергию» из Южноукраинска.

В 2008 году перешёл в клуб «Львов». В команде дебютировал 23 марта 2008 года в матче против «Николаева» (0:0). В сезоне 2007/08 «Львов» занял второе место после мариупольского «Ильичёвца», что позволило клубу выступать в Премьер-лиге. В Премьер-лиге дебютировал 28 февраля 2009 года в матче против днепропетровского «Днепра» (1:1). По итогам сезона 2008/09 «Львов» покинул высший дивизион, а Леонидов провёл всего 3 матча в вышке и провёл 15 матчей и забил 1 гол в молодёжном первенстве.

1 октября 2015 был дозаявлен в состав «Колоса» (Ковалёвка).

Достижения
 Серебряный призёр Первой лиги Украины: 2007/08

Примечания

Ссылки

 Профиль на официальном сайте ПФЛ Украины

Футболисты Украины
Игроки ФК «Севастополь»
Игроки ФК «Энергия» Южноукраинск
Игроки ФК «Львов»
Игроки ФК «Оболонь» (1992)
Игроки ФК «Нефтяник-Укрнефть»
Игроки ФК «Николаев» Николаевская область
Игроки ФК «Сумы» (2008)
Игроки ФК «Десна»
Игроки ФК «Колос» Ковалёвка
Игроки ФК «Полтава» (2007)


text:
is the third album by the Italian cantautori, Simone Tomassini. It was released in 2006 on the Makno Music label, owned by Enrico Rovelli, the ex-manager of Vasco Rossi and Patti Pravo and founder of the Alcatraz Club in Milan. The album was toured throughout Italy in the summer of 2006, and track 2, "Fuori come un balcone", was chosen for the sound track of Jerry Calà's 2006 film, Vita Smeralda. In addition to twelve original songs written and sung by Tomassini, Sesso Gioia Rock 'n' Roll includes his version of the Guns N' Roses song "Don't Cry" (track 3, "Non piangere mai").

Also performing on the album are Roberto Colombo (synthesizer and bass), Vince Tempera (piano and Hammond organ), Pierluigi Mingotti (bass), and Giancarlo Bianchetti (acoustic guitar). The album is distributed by Delta Dischi.

Track list
 (lyrics and music by Simone Tomassini) – 3:29
 (lyrics and music by Tomassini) – 3:27
 (by Izzy Stradlin and Axl Rose, arrangement and Italian lyrics by Tomassini) – 4:31
 (lyrics by Tomassini and Andrea Ge, music by Tomassini) – 4:47
 (lyrics by Tomassini, music by Riccardo Di Filippo) – 3:41
 (lyrics and music by Tomassini) – 3:33
 (lyrics and music by Tomassini) – 3:53
 (lyrics by Tomassini, music by Roberto Colombo) – 2:49
 (lyrics and music by Tomassini) – 3:50
 (lyrics and music by Tomassini) – 3:38
 (lyrics and music by Tomassini) – 3:32
 (lyrics and music by Tomassini) – 2:37
 (lyrics and music by Tomassini) – 3:17

Production staff

Vince Tempera (artistic producer)
Maurizio Biancani (mastering)
Giuseppe Spada (design)

Pierluigi Mingotti (assistant producer)
Fausto Demetrio (Pro Tools)
Gianluca Gadda (mixing)

References

External links
Video: Sesso gioia rock 'n' roll on the artist's official YouTube channel

Simone Tomassini albums
2006 albums