text:
Deep house is a subgenre of house music that originated in the 1980s, initially fusing elements of Chicago house with the lush chords of 1980s jazz-funk and touches of soul music. Its origins are attributed to the early recordings of Larry Heard (aka Mr. Fingers), including his influential track "Can You Feel It".

Characteristics
Deep house is known for tempos typically from 110 to 125 bpm, muted basslines, spacious use of percussion elements (typically using a Roland TR-909 drum machine), soft keyboard sounds (pads), use of advanced chord structures, ambient mixes, and soulful vocals. Lyrics usually focus on positive/uplifting themes or more melancholic subjects akin to blues. The use of vocals persisted in deep house as new forms of house music often abandoned them, but as of 2019, this difference has largely disappeared.

History
Deep house was largely pioneered by Chicago producers such as Marshall Jefferson (On the House) and Larry Heard (Mr. Fingers) and with tracks such as "Mystery of Love" (1985) and "Can You Feel It?" (1986); the latter had a similar impact on deep house to that of Derrick May's "Strings of Life" (1987) on Detroit techno. The jazzy sound became more common due to the favored use of gentler, more organic (yet still synthesizer based) production and instrument sounds. Author Richie Unterberger has stated that Heard's deep house sound moved house music away from its posthuman tendencies back towards the lush, soulful sound of early disco music (particularly that of old Philadelphia International and Salsoul records). "Can You Feel It" became a deep house blueprint; Heard used a Roland Juno-60 synthesizer to create the deep bassline, along with a Roland TR-909 drum machine for the beats.

DJ Ron Trent stated that the term was initially used to describe the DJ work of Frankie Knuckles and Ron Hardy, who departed from a strictly electronic house sound to incorporate eclectic elements like disco, jazz, and underground music.

In the 2000s and 2010s, the genre remained very popular. By around Aug 2014, however, the perception of the genre was resulting in a sense that some house music was being labeled deep inappropriately, and the term has since been used to encapsulate various types of bassline-driven house music, later named Brazilian bass or slap house, as the genre evolves from its historical origins.

Artists, DJs and record labels
For a list of deep house producers and disc jockeys, see: Deep house musicians.

Record labels of the genre include Alleviated Records (Larry Heard), Madhouse Records. Inc (Kerri Chandler), AFTR:HRS, Glasgow Underground, Naked Music, Om Records, Peacefrog Records, Soma, Source, Anjunadeep and Spinnin' Deep. Examples of deep house albums from artists known from other genres include The Martyr Mantras (1990) and Modernism: A New Decade (1989) from The Style Council.

See also
 List of electronic music genres
Club Zanzibar

References

20th-century music genres
21st-century music genres
House music genres


text:
Il leone volante è una fiaba popolare proveniente dall'attuale Sudafrica che appartiene al genere delle favole animali.

Trama
La fiaba è ambientata ai primordi del mondo ed il protagonista assoluto della fiaba è il leone, che viene descritto come un animale volante, dato che è munito di un paio di ali, grazie alle quali caccia le sue prede.
Però, nonostante questa forza da re della foresta, anche il leone alato accusa un sintomo di paura e teme che le ossa delle bestie da lui mangiate, vengano fatte a pezzi e per questo motivo tiene delle cornacchie bianche a guardia della sua casa.
Ma sarà un ranocchio vecchio, astuto e sbeffeggiante a mandare a monte i piani del leone, ma soprattutto a frantumargli le ossa, approfittando dell'assenza delle cornacchie, causando così, di conseguenza, la perdita di forza nelle ali fino all'estinzione di questa qualità straordinaria, che tanto terrorizzava gli altri animali.

Note

Bibliografia

Voci correlate
Demane e Demazana

Fiabe
Leggende Kaffir (Sudafrica)

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
«Bull-E» () — двадцять перша серія двадцять шостого сезону мультсеріалу «Сімпсони», прем'єра якої відбулась  року у США на телеканалі «Fox».

Сюжет
Барт не в захваті від того, що йде на свої перші шкільні танці. На танцях, знуджений Барт випадково розливає апельсиновий напій для всіх. Однак, після загальної критики, одна п'ятикласниця вражена цим і запрошує Барта танцювати. Добряче розважившись, Барт навіть виграє трофей як «Найкращий танцюрист», і дівчинка просить його зустрітися з нею надворі. Однак, на виході зі школи, на нього нападають хулігани, розбивають трофей і глузують з Барта. Після цього, п'ятикласниця кидає його, а Барт почувається повністю приниженим.

Коли Барт розповідає Мардж про інцидент, вона йде на засідання міської ради і каже, що треба змусити хуліганів відчути страх їхніх жертв. Поспішно приймають законопроєкт, що надає поліції широкі повноваження щодо боротьби з будь-яким цькуванням.

Наступного дня шеф Віґґам починає арештовувати хуліганів, таких як Джимбо, Кірні та Дольф. Однак через те, як туманно закон визначає поняття «хуліган», поліція може заарештувати майже будь-кого, що незабаром Віґґамм починає робити.

Тим часом, зрозумівши, що Гомер Сімпсон дуже зверхньо ставиться до Неда Франдерса, діти останнього, Род і Тодд, викликають поліцію у будинок Сімпсонів. В результаті, Гомера зарештовують і засуджують до 90 днів лікування.

Перебуваючи в центрі, Гомер отримує прозріння про те, що він жорстокий з Недом, оскільки його сусід насправді у всьому кращий за Гомера. Згодом, Гомера, як і решту вилікуваних, вважають героєм і вітають його. Однак, Нед не приймає цієї смішної логіки і прямо говорить Гомеру, що не пробачить йому його вчинків. Збентежений Гомер благає про прощення, в якому Нед кілька разів відмовляє. Однак, після того, як Гомер покаянно довгий час стояв на колінах на газоні Фландерса, Нед таки прощає сусіду. Потім Сімпсони та Фландерси об'єднуються та проводять спільний обід.

Ставлення критиків і глядачів
Під час прем'єри на каналі «Fox» серію переглянули 2,77 млн осіб з рейтингом 1.2, що зробило її найпопулярнішим шоу на каналі «Fox» тієї ночі.

Денніс Перкінс з «The A.V. Club» дав серії оцінку B сказавши, що «серія, яка має на меті досягти зближення між Гомером і Фландерсом, яке емоційно задовольнятиме, повинна досягти свого кінцевого великого моменту, і у "Bull-E" [це] виходить дуже коротко».

Стейсі Гланцман з «TV Fanatic» оцінила серію на чотири з половиною з п'яти зірок.

Згідно з голосуванням на сайті The NoHomers Club більшість фанатів оцінили серію на 4/5 із середньою оцінкою 3,44/5.

Примітки

Посилання
 «Bull-E» на сайті Wikisimpsons

Телевізійні епізоди 2015


text:
Zámek Dolní Rožínka je zámek obci Dolní Rožínka v okresu Žďár nad Sázavou, pocházející ze 16. století. V současné době je užíván jako místní základní škola, městský úřad a knihovna. Je chráněn jako kulturní památka České republiky.

Zámek
V roce 1459 je poprvé připomínána místní tvrz. Ta byla koncem 16. století přestavěna Pernštejny na zámek. Renesanční zámek měl čtvercový půdorys s nárožními věžemi, byl dvoupodlažní: tuto strukturu si zachoval dodnes. V letech 1781–1799 jej hrabě Jan Nepomuk Mitrovský z Mitrovic a Nemyšle rozšířil o druhé podlaží a objekty v nádvoří a klasicistně přestavěl. Roku 1808 zámek vyhořel, pak byl přebudován Nepomukovým synem hrabětem Vilémem Mitrovským.

Objektu dominuje barokní věžička s cibulí, erb Mitrovských z Nemyšle v průčelí do parku a jejich rodové heslo na stejném místě – Aeternus, quia purus (= Věčný, protože čistý). V přízemí a prvním patře zámku se dochovaly křížové hřebínkové klenby. Do roku 1945 zámek sloužil jako letní sídlo Mitrovských. Dnes je v něm umístěna základní škola.

Nepomukova zámecká knihovna, přenesená v 19. století na hrad Pernštejn, je jednou z nejzajímavějších osvícenských knihoven na Moravě.

Zámecký park
Na konci 18. století založil hrabě Jan Nepomuk Mitrovský vedle zámku klasicistní anglický park se skleníkem, vodopády, bazény, glorietem, obeliskem a jinými stavbami. Na informační tabuli na okraji parku Templ (obnoven v roce 1993), jak bývá zámecký anglický park nazýván, je uvedeno, že ve své době patřil k nejkrásnějším na Moravě. Nejvýznamnějšími dřevinami v parku jsou modřín opadavý, borovice limba, lípa velkolistá a jilm lysý. Z původních budov se ovšem zachovaly jen některé. Hlavní pozornost přitahuje "chrámek Osvícenství" – růžová klasicistní kaple Tempel (odtud označení parku). Stojí na křížovém půdoryse a vznikla jako budoucí hrobka Mitrovských. Nedaleko se tyčí empírový egyptský obelisk z přelomu 18. a 19. století. V dezolátním stavu nalezneme budovu anglických lázní, blízký rybníček je vypuštěný a zarostlý. Poblíž se nacházejí zbytky dvou umělých návrší, na jejichž vrcholcích stávaly altánky, po kterých dnes již nejsou žádné stopy. Při podrobném pátrání v parku můžeme nalézt další zbytky anglických lázní – možná pozůstatky kaskád na potůčku. V lesíku Jivina byla vytvořena umělá zřícenina kaple.

Galerie

Odkazy

Reference

Externí odkazy

 Zámek Dolní Rožínka na hrady.cz

Klasicistní zámky v okrese Žďár nad Sázavou
Kulturní památky v okrese Žďár nad Sázavou
Školy v okrese Žďár nad Sázavou
Dolní Rožínka


text:
The Nuestra Señora de Gracia Parish Church ()  is a Roman Catholic church in the town of Palomas, Badajoz, Extremadura, western Spain. It was declared Bien de Interés Cultural on 12 November 2013.

History
The Our Lady of Grace church is an architectural monument located at that highest point of the town of Palomas in Badajoz. It is located  in the center of a rectangular plaza and is bounded by the Iglesia, Jesús, Tras Iglesia y Juan XXIII streets. Built in the sixteenth century style, it is constructed in the Gothic-Mudéjar style and falls under the Order of Santiago.

Its large tower is the most distinct feature of the monument and one of the most beautiful examples of tower facades in Lower Extremadura. Its geometric decorations are done with moulded brick. Along with the Granja de Torrehermosa and the surrounding Hornachos, Alange and Puebla de la Reina and others, the church is the most outstanding example of the achievements of the Mudéjar style in Lower Extremadura.

The tower was built before 1550. Its body is square and takes up almost the entire nave. The tower is very high and consists of three sections. The two inferior sections are integrated into the temple, the lower section forms the narthex of the church and the other section forms the choir-gallery.

Some interesting artistic elements still survive on the inside of the building. These include the altarpiece and several side altars dedicated to the Our Lady of Mount Carmel, the Nazarene, the Immaculate Conception, Dolorosa or Our Lady of Guadalupe.

The church is located free in the center of a rectangular plaza with its shaft rotated relative to the aforementioned Plaza. A raised platform is constructed around the building along the south facade because of the slope.

References

17th-century Roman Catholic church buildings in Spain
Bien de Interés Cultural landmarks in the Province of Badajoz
Churches in Extremadura
Gothic architecture in Extremadura


text:
Armons e lo Cau (en francès Armous-et-Cau) és un municipi francès, situat al departament del Gers i a la regió d'Occitània.

Geografia

Administració i política

Alcaldes

Demografia

Referències

Municipis del Gers


text:
Gary James Cahill (født 19. december 1985 i Sheffield, England) er en engelsk fodboldspiller, der spiller som forsvarsspiller hos Premier League-klubben AFC Bournemouth. Han havde debut i  3-0 sejren over Barnsley 11. september, 2021. Han kom til klubben fra Crystal Palace FC, hvor han spillede fra 2019-2021. Cahill havde sin storhedstid og længste klubophold hos storklubben Chelsea FC, hvor han spillede fra 2012-2019. Forsvarsspilleren har desuden spillet for Aston Villa, Bolton Wanderers og på lejebasis hos Burnley, samt hos Sheffield United i sin hjemby.

Landshold

Cahill scorede den 2. september 2011 sit første mål for Englands A-landshold i kampen mod Bulgarien, men har tidligere optrådt for sit land på både U-20 og U-21 niveau.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra England
Fodboldspillere fra Aston Villa F.C.
Fodboldspillere fra Burnley F.C.
Fodboldspillere fra Sheffield United F.C.
Fodboldspillere fra Bolton Wanderers F.C.
Fodboldspillere fra Chelsea F.C.
Personer fra Sheffield
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2014
Deltagere ved det europæiske mesterskab i fodbold 2016
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018


text:
Altilia ist eine italienische Gemeinde in der Provinz Cosenza in der Region Kalabrien mit  Einwohnern (Stand ).

Altilia liegt 36 km südlich von Cosenza.

Die Nachbargemeinden sind: Belsito, Carpanzano, Grimaldi, Malito, Martirano (CZ), Motta Santa Lucia (CZ), Pedivigliano und Scigliano.

Einzelnachweise

Ort in Kalabrien
Weinbauort in Italien


text:
Turmalina, um mineral
 Turmalina (Minas Gerais), município
 Turmalina (São Paulo), município

Desambiguações de topônimos


text:
Казанлы́ (, ) — исчезнувшее село в Белогорском районе Республики Крым. Располагалось на юго-западе района, в предгорье Главной гряды Крымских гор, на северном склоне Караби-яйлы, примерно в 4 км западнее села Пчелиное.

История
Согласно результатам археологических исследований поселение в этом месте основано представителями салтово-маяцкой культуры во второй половине VII — первой половине VIII века.
Первое документальное упоминание села встречается в Камеральном Описании Крыма… 1784 года, судя по которому, в последний период Крымского ханства Казынлы киой входила в Аргинский кадылык Карасубазарского каймаканства. После присоединения Крыма к России (8) 19 апреля 1783 года, (8) 19 февраля 1784 года, именным указом Екатерины II сенату, на территории бывшего Крымского Ханства была образована Таврическая область и деревня была приписана к Симферопольскому уезду. После Павловских реформ, с 1796 по 1802 год, входила в Акмечетский уезд Новороссийской губернии. По новому административному делению, после создания 8 (20) октября 1802 года Таврической губернии, Казанлы были включены в состав Аргинской волости Симферопольского уезда.

По Ведомости о всех селениях в Симферопольском уезде состоящих с показанием в которой волости сколько числом дворов и душ… от 9 октября 1805 года в деревне Казанлы числилось 19 дворов и 90 жителей, исключительно крымских татар. На военно-топографической карте генерал-майора Мухина 1817 года обозначены Казанлы с 15 дворами. После реформы волостного деления 1829 года Казанлы, согласно «Ведомости о казённых волостях Таврической губернии 1829 года», остался в составе преобразованной Аргинской волости. На карте 1836 года в деревне 26 дворов, как и на карте 1842 года. Шарль Монтандон в своём «Путеводителе путешественника по Крыму, украшенный картами, планами, видами и виньетами…» 1833 года так описал Казанлы

В 1860-х годах, после земской реформы Александра II, деревню приписали к Зуйской волости, в которой деревня состояла до советских административных реформ 1920-х годов.
В «Списке населённых мест Таврической губернии по сведениям 1864 года», составленном по результатам VIII ревизии 1864 года, Казанлы — владельческая татарская деревня с 9 дворами, 54 жителями и мечетью при фонтане (на трёхверстовой карте Шуберта 1865—1876 года в деревне Казанлы обозначено 6 дворов). В «Памятной книге Таврической губернии 1889 года» по результатам Х ревизии 1887 года записаны Казанлы с 12 дворами и 65 жителями.

После земской реформы 1890-х годов деревня осталась в составе преобразованной Зуйской волости. Согласно «…Памятной книжке Таврической губернии на 1892 год», в деревне Казанлы, входившей в Аргинское сельское общество, было 103 жителя в 13 домохозяйствах, все безземельные. На подробной карте 1893 года в деревне обозначено 17 дворов с татарским населением. По «…Памятной книжке Таврической губернии на 1902 год» в деревне Казанлы, входившей в Аргинское сельское общество, числилось 103 жителя в 13 домохозяйствах. По Статистическому справочнику Таврической губернии. Ч.II-я. Статистический очерк, выпуск шестой Симферопольский уезд, 1915 год, в Зуйской волости Симферопольского уезда значатся 2 деревни: Казанлы (15 дворов с татарским населением в количестве 47 человек приписных жителей и 7 — «посторонних» и Казанлы-Аргинская дача (6 дворов с немецким населением в количестве 35 человек приписных жителей и 3 — «посторонних»).

После установления в Крыму Советской власти, по постановлению Крымревкома от 8 января 1921 года была упразднена волостная система и село вошло в состав вновь созданного Карасубазарского района Симферопольского уезда, а в 1922 году уезды получили название округов. 11 октября 1923 года, согласно постановлению ВЦИК, в административное деление Крымской АССР были внесены изменения, в результате которых округа ликвидировались, Карасубазарский район стал самостоятельной административной единицей и село включили в его состав. Согласно Списку населённых пунктов Крымской АССР по Всесоюзной переписи 17 декабря 1926 года, в селе Казанлы (русский), Юхары-Тайганского сельсовета Карасубазарского района, числилось 32 двора, из них 29 крестьянских, население составляло 151 человек, из них 118 татар и 33 русских. В последний раз в доступных источниках Казиль встречается на карте 1942 года.

Динамика численности населения

 1805 год — 90 чел.
 1864 год — 54 чел.
 1889 год — 65 чел.
 1892 год — 103 чел.

 1902 год — 103 чел.
 1915 год — 47/7 чел.
 1926 год — 151 чел.

Примечания

Литература

Ссылки
 Карта Белогорского района. Старые и новые названия

Исчезнувшие населённые пункты Белогорского района


text:
Edderitz – dzielnica miasta Südliches Anhalt w Niemczech, w kraju związkowym Saksonia-Anhalt, w powiecie Anhalt-Bitterfeld.

Do 31 grudnia 2009 była to oddzielna gmina we wspólnocie administracyjnej Südliches Anhalt. Do 1 lipca 2007 należała do powiatu Köthen.

Geografia
Dzielnica Edderitz położona jest niedaleko miasta Köthen (Anhalt).

W skład dawnej gminy wchodziły dwie dzielnice:
 Pfaffendorf
 Pilsenhöhe

Powiat Anhalt-Bitterfeld


text:
Степан Сидоренко (, с. Сидорівка, Канівський повіт, Київська губернія — після 1917) — український державний діяч, член III Державної думи від Київської губернії.

Життєпис
Походив із села Сидорівка Шиндрівської волості Канівського повіту Київської губернії.

Отримав початкову домашню освіту. Мав 4 десятини власної землі і 2 десятини надільної, займався землеробством. Служив волосним старшиною.

У 1907 обраний членом III Державної думи від Київської губернії. Входив до фракції прогресистів. На 1-й сесії перейшов до фракції октябристів, згодом — безпартійний. Був членом земельної комісії.

Подальша доля невідома.

Джерела
 3-й созыв Государственной Думы: портреты, биографии, автографы. — Санкт-Петербург: издание Н. Н. Ольшанского, 1910.
 Государственная дума Российской империи: 1906—1917. — Москва: РОССПЭН, 2008.

Депутати Державної думи Російської імперії III скликання
Українські державні діячі
Уродженці Канівського повіту


text:
¡Happy Birthday Guadalupe! è un singolo natalizio del gruppo statunitense The Killers con la collaborazione di Wild Light e The Bronx, reso disponibile per il download digitale il 1º dicembre 2009.. Tutti i ricavati della vendita sono stati devoluti all'associazione Global Fund To Fight Aids in Africa.

Video
Il video vede la partecipazione del protagonista della celebre serie Tv anni '90 Beverly Hills 90210, Luke Perry.

Classifiche

Note

Collegamenti esterni


text:
Diacidia es un género botánico de plantas con flores con 14 especies perteneciente a la familia Malpighiaceae. Es originario de Sudamérica.

Descripción
Son árboles, arbustos o subarbustos; con estípulas  grandes a muy grandes. La inflorescencia es terminal. Los pétalos de color amarillo. El fruto es seco, indehiscente.

Taxonomía
El género fue descrito por August Heinrich Rudolf Grisebach  y publicado en Flora Brasiliensis  12(1): 119 - 120, en el año 1858. La especie tipo es Diacidia galphimioides Griseb.
Citología
El número de cromosomas : n = (23 ? ) 24 ( W. R. Anderson, 1993).

Especies
 Diacidia aracaensis  	W.R.Anderson
 Diacidia cordata 	(Maguire) W.R. Anderson
 Diacidia duckeana 	Maguire
 Diacidia ferruginea 	(Maguire & K.D.Phelps) W.R. Anderson
 Diacidia galphimioides 	Griseb.
 Diacidia glaucifolia 	(Maguire) W.R. Anderson
 Diacidia hypoleuca 	(Maguire) W.R. Anderson
 Diacidia kunhardtii 	(Maguire) W.R. Anderson
 Diacidia nucifera 	Chodat
 Diacidia parvifolia 	Cuatrec.
 Diacidia rufa 	(Maguire) W.R. Anderson
 Diacidia steyermarkii 	(Maguire) W.R. Anderson
 Diacidia stipularis 	(Maguire & K.D. Phelps) W.R. Anderson
 Diacidia vestita 	(Benth.) Benth. & Hook.f. ex B.D.Jacks.

Referencias

Enlaces externos

 Malpighiaceae

Malpighiaceae


text:
Pedro Nuno de Almeida Soares (Lisboa, 10 de agosto de 1974) é um judoca de Portugal. Desempenha, actualmente, as funções de treinador no Sporting Clube de Portugal. Nesta qualidade, sagrou-se este ano (2011), Campeão Nacional de Equipas (Seniores), em Odivelas.

Carreira
A sua carreira está recheada de êxitos, tornando-se mais expressivos, se considerarmos o facto de que, à época, o judo português ainda estava longe da qualidade actual: esteve por quatro vezes no pódio em Campeonatos da Europa, conquistando por duas vezes a medalha de prata (vice campeão da Europa) e por outras duas vezes, arrecadou a medalha de bronze. Foi o primeiro judoca português a vencer um Campeonato da Europa de Juniores (1994, em Almada, Portugal). Ganhou duas medalhas de bronze em Campeonatos Mundiais Universitários (1996 e 1998) e, em 1999, conquistou a medalha de ouro nas Universíadas, na categoria de meio pesado (-100 kg). Esteve presente nos Jogos Olímpicos de Verão por duas vezes: (Atlanta, 1996 e Sydney, em 2000). Foi 11 vezes campeão nacional de séniores e 1 vez campeão nacional de Juniores. Conquistou 5 medalhas de ouro, 5 de prata e 7 de bronze em "Taças do Mundo" e "Grand Prix/Slam". Atualmente, é treinador da equipa do Sporting Clube de Portugal, tendo à sua responsabilidade dois grandes atletas internacionais da atualidade: João Pina e Joana Ramos, sendo o primeiro, bicampeão europeu em -73 kg, em 2010 e 2011 e o segundo, vice-campeã da Europa, em -52 kg, (2011).

Medalhas
 1994 -Medalha de  ouro, Campeão da Europa - "Campeonato da Europa de Juniores"  ( Almada)
 1995 - Medalha de Bronze, "Campeonato da Europa de Séniores" (, Birmingham)
 1996 - Medalha de prata, "Campeonato da Europa de Séniores" ( Haia, Países Baixos <small>)
 1996 - 9º lugar Jogos Olímpicos de Verão, (, Atlanta)
 1997 - Medalha de Bronze, "World University Championships" (, Joncquière)
 1997 - Medalha de prata, "Torneio de Paris" (, Paris)
 1997 - Medalha de prata, " Torneio de Leonding" (, Leonding)
 1997 - Medalha de prata, " Torneio de Roma" (, Roma)
 1997 - Medalha de prata, " Torneio de Budapeste" (, Budapeste)
 1998 - Medalha de ouro, " Torneio Super "A" de Paris"" (, Paris)
 1998 - Medalha de Bronze, "World University Championships"  (, Praga)
 1998 - Medalha de Bronze, "Torneio de Praga" (, Praga)
 1999 - Medalha de ouro, "FISU Universiade Palma de Mallorca" (, Palma de Maiorca)
 1999 - Medalha de ouro, " Torneio de Budapeste" (, Budapeste)
 2000 - Medalha de Bronze, " Grand Prix de Leonding" (, Leonding)
 2000 - Medalha de ouro, "Grand Prix de Roma" (, Roma)
 2000 - 11º lugar Jogos Olímpicos de Verão, (, Sydney)
 2002 - Medalha de prata, "Campeonato da Europa de Séniores" (, Maribor)
 2002 - Medalha de Bronze, "Campeonato da Europa de Séniores" (, Maribor)

Judocas de Portugal
Naturais de Lisboa
Treinadores do Sporting Clube de Portugal


text:
Max Grantz (* 15. Mai 1854 in Berlin; † 19. Dezember 1945 in Althagen bei Wustrow in Mecklenburg) war Professor für Wasserbau und Wasserwirtschaft und Rektor der Königlich Technischen Hochschule zu Berlin (heute TU Berlin).

Leben
Grantz war vom 1. April 1901 bis zu seiner Emeritierung am 1. Oktober 1922 ordentlicher Professor auf dem neu eingerichteten Lehrstuhl Wasserbau und vertrat das Lehrgebiet Wasserbau und Wasserwirtschaft in der Abteilung II für Bau-Ingenieurwesen (ab 1922 Fak. II für Bauwesen, Fachabteilung für Bau-Ingenieurwesen) der Königlich Technischen Hochschule zu Berlin (ab  1919 Technische Hochschule zu Berlin). Als Vorsteher/Dekan seiner Abteilung II wirkte Grantz im Studienjahr 1914/1915. Von 1906 bis 1907 war er Rektor der Königlich Technischen Hochschule zu Berlin. Im Jahr 1923 wurde er zum Ehrenbürger der Technischen Hochschule zu Berlin ernannt. Auch nach seiner Emeritierung vertrat Professor Grantz sein Lehrgebiet bis zum Wintersemester 1925/1926. Nachfolger ab dem Jahr 1923 auf seinem Lehrstuhl war Adolf Ludin, der bis ins Jahr 1968 wirkte.

Während seines Studiums wurde er Mitglied im Akademischen Verein Motiv. Sein Sohn Max Grantz war Architekt und Graphiker.

Einzelnachweise

Wasserbauingenieur
Deutscher
Hochschullehrer (Technische Universität Berlin)
Rektor einer Universität in Deutschland
Ehrenbürger der Technischen Universität Berlin
Korporierter (Studentenverbindung)
Geboren 1854
Gestorben 1945
Mann


text:
was a daimyō in mid-Edo period Japan, who ruled Yokosuka Domain in Tōtōmi Province. He also served as an official within the administration of  Tokugawa shogunate, rising through the ranks first as Sōshaban, Jisha-bugyō, Wakadoshiyori, and finally to the position of Rōjū.

Biography
Tadanao was the fourth son of Nishio Tadanari, the first daimyō of the Nishio clan at Yokosuka Domain. He was recognized as heir apparent in 1696 and granted courtesy rank and title of junior 5th court rank, lower grade (ju go i no ge 従五位下), and Harima no Kami in 1703. He became clan leader upon his father's retirement in 1713. In the same year, he received his father's former courtesy title, Oki no Kami.

Tadanao entered the service of the Tokugawa administration in the spring of 1732, with his appointment to the offices of Sōshaban and Jisha-bugyō. After two years in these positions, he was promoted to wakadoshiyori. In 1745, his court rank was raised to junior 4th, lower grade (ju shi i no ge 従四位下), and his domain increased by 5,000 koku to 30,000 koku. The following summer, he was made a rōjū in the service of Shōgun Tokugawa Ieshige, and served in the position until 1747. His domains were further expanded by another 5,000 koku in 1749, bringing Yokosuka Domain to 35,000 koku in size.

Tadanao resumed his service as rōjū in 1751, but fell ill in the spring of 1760, while still serving as rōjū. He did not recover from his illness, and died at Tatsunokuchi, in Edo, a few days later. He was 72 years old. His grave is located at the Nishio clan temple of Ryumin-ji in modern Kakegawa, Shizuoka.

Tadanao's official wife was a daughter of Kyōgoku Takatoyo, the daimyō of Marugame Domain in Sanuki province, but he had no son. His adopted son Tadamitsu succeeded him as daimyō of Yokosuka and head of the Nishio clan.

Tadanao, like his father Tadanari, is remembered as a patron of culture and the arts. The Enshu-Yokosuka San-Kumano Taisai festival, still held every year during a week in April, was started by Tadanao, who spent much time in Edo and wished to bring something of its culture to Yokosuka.

Notes

References
 Nishio family genealogy

1689 births
1760 deaths
Nishio clan
Fudai daimyo
Wakadoshiyori
Rōjū
People from Tokyo


text:
Le qualificazioni del singolare maschile del Mutua Madrileña Madrid Open 2011 sono state un torneo di tennis preliminare per accedere alla fase finale della manifestazione. I vincitori dell'ultimo turno sono entrati di diritto nel tabellone principale. In caso di ritiro di uno o più giocatori aventi diritto a questi sono subentrati i lucky loser, ossia i giocatori che hanno perso nell'ultimo turno ma che avevano una classifica più alta rispetto agli altri partecipanti che avevano comunque perso nel turno finale.

Giocatori

Teste di serie

  Fabio Fognini (primo turno)
  Adrian Mannarino (qualificato)
  Daniel Gimeno Traver (qualificato)
  Victor Hănescu (qualificato)
  Carlos Berlocq (primo turno)
  Olivier Rochus (ultimo turno, Lucky Loser)
  Pere Riba (qualificato)

 Tejmuraz Gabašvili (primo turno)
 Thiemo de Bakker (qualificato)
 Igor' Kunicyn (primo turno)
 Nicolas Mahut (primo turno)
 Andreas Haider-Maurer (primo turno)
 Igor' Andreev (ultimo turno)
 Rubén Ramírez Hidalgo (ultimo turno)

Qualificati

  Alejandro Falla
  Adrian Mannarino
  Daniel Gimeno Traver
  Victor Hănescu

  Thiemo de Bakker
  Flavio Cipolla
  Pere Riba

Lucky Losers
  Olivier Rochus

Tabellone qualificazioni

Sezione 1

Sezione 2

Sezione 3

Sezione 4

Sezione 5

Sezione 6

Sezione 7

Note

Mutua Madrileña Madrid Open 2011
ATP World Tour 2011


text:
Hiaure (en frison : De Lytse Jouwer) est un village de la commune néerlandaise de Noardeast-Fryslân, situé dans la province de Frise.

Géographie
Le village est situé dans le nord de la Frise, au nord de Dokkum.

Histoire
Hiaure fait partie de la commune de Westdongeradeel avant 1984 puis de Dongeradeel avant le , où celle-ci est supprimée et fusionnée avec Ferwerderadiel et Kollumerland en Nieuwkruisland pour former la nouvelle commune de Noardeast-Fryslân.

Démographie
Le , le village comptait 65 habitants.

Références

Noardeast-Fryslân
Localité dans la province de Frise


text:
Norrby församling är en församling som ingår i Sala-Norrby-Möklinta pastorat i Norra Västmanlands kontrakt i Västerås stift i Svenska kyrkan. Församlingen ligger i Sala kommun i Västmanlands län.

Administrativ historik
Församlingen har medeltida ursprung och utgjorde till 1962 ett eget pastorat. Från 1962 är församlingen annexförsamling i pastoratet Sala och Norrby som senare utökades med Möklinta församling.

Den 1 januari 1952 överfördes Norrby församling från Fjärdhundra kontrakt i Uppsala stift till Sala kontrakt i Västerås stift.

Kyrkor
 Norrby kyrka

Se även
 Norrby socken

Källor

Externa länkar
 Officiell webbplats

Församlingar i Västerås stift
Indelningar i Sala kommun


text:
Il Consorzio Cooperativo Agricolo Terra di San Marino, ha sede a Città di San Marino, è un consorzio della Repubblica di San Marino, riunisce varie associazioni professionali e cooperative agricole di San Marino che sono:
Associazione Sammarinese Produttori Agricoli
Azienda Autonoma di Stato per la gestione della Centrale del Latte con una centrale del latte
Cooperativa Allevatori Sammarinesi con 1.400 bovini circa e 6 stalle
Cooperativa Ammasso Prodotti Agricoli con 20.000 q di cereali prodotti
Cooperativa Olivicoltori Sammarinesi
Consorzio Vini Tipici di San Marino con 14.000 q d'uva prodotta
Cooperativa Apicoltori Sammarinesi con 1.000 arnie
Quindi il consorzio ha il controllo indiretto dei 2.500 ettari (25 km²) coltivati in Repubblica e delle cooperative collegate.

Collegamenti esterni

Cooperative agricole
Aziende sammarinesi


text:
Dies ist eine Liste der diplomatischen und konsularischen Vertretungen Südossetiens. Der Staat wird weltweit lediglich von fünf allgemein anerkannten Staaten anerkannt (Nauru, Nicaragua, Russland, Syrien und Venezuela). Derzeit hat Südossetien zwei Botschaften und drei Vertretungsbüros im Ausland.

Diplomatische und konsularische Vertretungen

Europa
: Sochumi, Botschaft
 (Republika Srpska): Banja Luka, Vertretungsbüro
Volksrepublik Donezk: Donezk, Vertretungsbüro
: Rom, Vertretungsbüro
: Moskau, Botschaft
: Tiraspol, Vertretungsbüro

Einzelnachweise

Weblinks

Sudossetien
!Auslandsvertretungen
!Auslandsvertretungen


text:
Contrada (Avellino), een gemeente in de Italiaanse provincie Avellino
 Contrada (Siena), een stadswijk binnen de Italiaanse ommuurde stad Siema
 Contrada (Venetië), kerkelijke indeling van de stad Venetië


text:
John Wesley Dean III (Akron (Ohio), 14 oktober 1938) is een voormalig lid van de raad van de White House Counsel, tijdens het presidentschap van Richard Nixon. Zo raakte hij sterk betrokken bij de gebeurtenissen die leidden tot de Watergate-inbraken en het aansluitende Watergateschandaal. Hij wordt vaak een meesterbrein achter de doofpotaffaire rondom de inbraken genoemd. Het feit dat hij wilde getuigen in de daaropvolgende rechtszaken maakte dat hij een verminderde gevangenisstraf kreeg.

Dean werd vervolgens schrijver, columnist en commentator.

Biografie

Jonge jaren en carrière
Dean studeerde aan de Colgate-universiteit, waar hij vooral Engelse literatuur studeerde. Vervolgens ging hij naar het College van Wooster, waar hij in 1961 een bachelorgraad haalde in politicologie. Hij ontving in 1965 een Juris Doctor van de Universiteit van Georgetown. Na te zijn afgestudeerd, ging hij werken voor een advocatenkantoor in Washington, D.C..

Dean werd lid van de republikeinse fractie in het Huis van Afgevaardigden. Hij hielp in 1968 Nixon met diens campagne voor het presidentschap, door o.a. artikelen te schrijven over misdaad. In juli 1970 werd hij opgenomen in de raad van de president.

Watergateschandaal
Op 28 februari 1973 getuigde L. Patrick Gray voor de Senate Judiciary Committee over zijn benoeming om J. Edgar Hoover te vervangen als directeur van de FBI. Gewapend met een krantenartikel over het Watergateschandaal beweerde hij dat het Witte Huis FBI-files bezat over het schandaal. Op de vraag van voorzitter Sam Ervin hoe hij dit wist beweerde Gray dat hij Dean de files had gegeven en met hem erover had gesproken. Hierdoor werd Dean direct gekoppeld aan de doofpotaffaire rondom het schandaal.

Op 23 maart werden de Watergate-inbrekers veroordeeld. Dean huurde een officier van justitie in en begon op 6 april samen te werken met de onderzoekers van de inbraken.

Op 23 april verzocht Nixon Dean om een rapport op te stellen over alles wat hij wist over de Watergatezaak. Hij liet hem naar Camp David komen voor deze taak. Dean voelde al aankomen dat hij mogelijk een soort zondebok zou worden voor de hele zaak en voltooide zijn rapport niet. Nixon ontsloeg Dean op 30 april.

Op 25 juni begon Dean met zijn getuigenis tegenover de Senate Watergate Committee. Hij was de eerste regerings official die Nixon beschuldigde van directe betrokkenheid bij Watergate. Hij kon dit echter niet met bewijzen onderbouwen en Nixon ontkende alles. Pas nadat telefoontaps die in het geheim waren opgenomen in het Witte huis openbaar werden gemaakt, kwam het bewijs dat Dean gelijk had. Hij trad ook op als getuige bij andere rechtszaken omtrent Watergate, waaronder die tegen Mitchell, Haldeman, Ehrlichman, Robert Mardian en Kenneth Parkinson.

Dean pleitte schuld tegenover rechter John Sirica gedurende de Watergate-rechtszaak op 30 november 1973. Hij gaf toe geld te hebben gegeven aan de Watergate-inbrekers, vooral aan E. Howard Hunt en onthulde het bestaan van Nixons lijst van vijanden. Dean werd veroordeeld tot een gevangenisstraf van minstens één jaar en maximum vier jaar. Hij zat zijn gevangenisstraf grotendeels uit in Fort Holabird.

Op 8 januari 1975 slaagde Deans advocaat erin strafvermindering te krijgen voor Dean. Wel werd Dean verboden ooit nog advocatenwerk te doen.

Leven na Watergate

Dean werd na zijn terugtrekking uit de politiek een schrijver en columnist voor FindLaws Writ online tijdschrift.

Dean schreef in zijn memoirs Blind Ambition en Lost Honor uitgebreid over de Watergatezaak.

In 1992 spande Dean een rechtszaak aan tegen Len Colodny en Robert Gettlin, die in hun boek Silent Coup Dean als meesterbrein achter de Watergate-inbraken aanwezen.

Dean is een vaste gast in de shows Countdown with Keith Olbermann en de Randi Rhodes Show. Ook treedt hij op als commentator bij CNN, zoals bijvoorbeeld bij de afzettingsprocedure tegen Donald Trump

Boeken

Externe links
 Worse Than Watergate: Former Nixon Counsel John Dean Says Bush Should Be Impeached Democracy Now!, April 6, 2004, interview with John Dean
 Doing Legal, Political, and Historical Research on the Internet Using Blog Forums, Open Source Dictionaries, and More John Dean, Findlaw, September 9, 2005
 Video of John Dean interview by Keith Olberman on Countdown with Keith Olbermann about Dean's book Conservatives Without Conscience on July 11, 2006, at Crooks and Liars, YouTube
 Spartacus Educational Biography

Adviseur van de president (Verenigde Staten)
Amerikaans advocaat
Amerikaans columnist
Amerikaans schrijver


text:
Bei Tarantula Cubensis handelt es sich um ein homöopathisches Arzneimittel, das aus der "kubanischen Tarantel" (Vogelspinne Citharacanthus spinicrus, Syn. Eurypelma spinicrus) hergestellt wird. Es wird in der alternativen Tiermedizin zur Behandlung verschiedenster entzündlich-nekrotisierender Prozesse bei einer Vielzahl von Tierarten angewendet. Dazu wird die gesamte Spinne in nach den Regeln des Homöopathischen Arzneibuchs (HAB-Monographie für tierische Ausgangsstoffe) mazeriert und in Alkohol oder Wasser bis zu einer Potenz von D6 verschüttelt.

Tarantula in der Veterinärmedizin

Die Wirkung von Tarantula wurde bereits sehr früh untersucht. Schon in den 1950er Jahren wurde Tarantula in der Humanmedizin angewandt. Vielversprechende Ergebnisse zeigten sich in der Behandlung von Beulen, Pusteln, Abszessen, Ekchymosen, nässenden Ekzemen, Exanthemen und Juckreiz. Auch bei schlecht heilenden Wunden, beginnender Nekrose und septischen Prozessen wurden mit der unterstützenden Therapie sehr gute Heilungserfolge erzielt. In der Folge begann sich auch die veterinärmedizinische Forschung mit der Wirkung dieses Mittels auseinanderzusetzen.

Theranekron

Theranekron ist der Markenname eines Präparats aus Tarantula cubensis in der Potenz D6, das in der Veterinärmedizin eingesetzt wird. Es ist das einzige alkoholbasierte Tarantula-Präparat und wird vom österreichischen Unternehmen Richter Pharma hergestellt und in zahlreiche Länder exportiert. Im Jahr 2012 erfolgte eine Neuzulassung als homöopathische Arzneispezialität in Österreich und mehreren Ländern Mittel- und Osteuropas, sowie im Nahen Osten. In Deutschland hat Theranekron seit dem  30. Juni 2003 keine Zulassung mehr.

Die Anwendungsgebiete von Theranekron leiten sich von den homöopathischen Arzneimittelbildern ab. Dazu gehören: Septische Zustände, Hauteiterungen, Entzündliche Klauenerkrankungen (Panaritien), Phlegmonen, Geschwüre, Karbunkel, Furunkel und eitrig nekrotisierende Prozesse sowie zur Demarkation von pathologisch verändertem Gewebe bei allen Zieltierarten.

Eine Studie fand einen positiven Einfluss auf die Wundheilung durch schnellere Re-Epithelialisierung.

In einer Studie konnte gezeigt werden, dass Theranekron das Wachstum von Mammatumoren bei der Hündin negativ beeinflusst. Während der Anwendung kam es zu einer Verkleinerung und besseren Abgrenzbarkeit der Tumore. Der Einfluss auf das Tumorwachstum wird bei Theranekron durch das enthaltene Ethanol verstärkt, was es grundlegend von wasserbasierten Präparaten unterscheidet.

Die Applikation von Theranekron erfolgt subkutan an den üblichen Injektionsstellen, Wiederholungen können in wöchentlichem Abstand erfolgen.

Einzelnachweise

Therapeutisches Verfahren in der Tiermedizin


text:
Флавий Антемий (; † 415 г.) е висш чиновник на Източната Римска империя. От 408 до 414 г. той е de facto регент на император Теодосий II.

Биография
По времето на император Аркадий Антемий става малко преди 400 г. comes sacrarum largitionum, по-късно и magister officiorum. През 405 г. той е консул заедно със Стилихон и става преториански префект за Изтока на Римската империя. На 28 април 406 г. получава ранг patricius и става вторият по важност след императора. Бие се против готите на Аларих I на Балканите и против бунтуващите се исаври в Мала Азия. След смъртта на Аркадий през 408 г. той поема регентството на седемгодишния император Теодосий II.

Спира инвазията на хуните на Улдин през 409 г. в Мизия и Скития и след това засилва флотата на Долен Дунав. Довършва през 413 г. новото засилване на стената на Константинопол (Теодосиевата стена).

Той е баща на Антемий Изидор (консул 436 г.) и дядо на Антемий, който става 467 – 472 г. западноримски император.

Източници

 Codex Theodosianus, Book IX, 34.10; XI, 28.9; Book XIII, 5.32; XIV, 16.1;
 Alexander Demandt: Die Spätantike. Handbuch der Altertumswissenschaft III.6. 2. Auflage, C. H. Beck, München 2007.

Преториански префекти на Изтока
Имперски римски консули
Византийски военачалници


text:
Ти́хонов () — поширене російське прізвище. Патронім, утворений від чоловічого імені Тихон. Жіноча форма — Тихонова.

Персоналії

 Тихонов Андрій Валерійович (1970) — російський футболіст та футбольний тренер.
  — двічі Герой Соціалістичної Праці
 Тихонов Василь Гаврилович — Герой Радянського Союзу
 Тихонов Василь Іванович — Герой Радянського Союзу
 Тихонов Василь Іванович — Герой Радянського Союзу
 Тихонов Віктор Миколайович — український політик, народний депутат України першого, п'ятого та шостого скликань
 Тихонов Віктор Михайлович (1987)  — російський хокеїст.
 Тихонов Віктор Павлович — Герой Радянського Союзу
 Тихонов Володимир В'ячеславович (1950—1990) — радянський актор театру і кіно, син артистів Нонни Мордюкової і В'ячеслава Тихонова.
 Тихонов В'ячеслав Васильович — російський актор, Герой Соціалістичної Праці
 Тихонов Григорій Матвійович — Герой Радянського Союзу
 Тихонов Дмитро Олександрович (1989)  — казахський хокеїст.
 Інокентій (Тихонов)
 Тихонов Іван Михайлович — Герой Соціалістичної Праці
 Тихонов Костянтин Андрійович — Герой Радянського Союзу
 Тихонов Леонід Георгійович — перший дириґент Симфонічного оркестру Національної філармонії України
 Тихонов Микола Григорович (1917—1989) — український радянський художник.
 Тихонов Микола Іванович — Герой Радянського Союзу
 Тихонов Микола Олександрович — радянський державний і партійний діяч, Голова Ради Міністрів СРСР (1980—1985)
 Тихонов Микола Семенович — російський письменник, Герой Соціалістичної Праці
 Тихонов Михайло Іванович — Герой Радянського Союзу
 Тихонов Олександр Васильович — російський соціолог
 Тихонов Олександр Вікторович (*1965) — радянський та узбецький футболіст.
 Тихонов Олександр Євгенійович — Герой Росії
 Тихонов Олександр Іванович (вчений) — український вчений-фармацевт, лауреат Державної премії України в галузі науки і техніки
 Тихонов Олександр Іванович (спортсмен) — радянський біатлоніст, чотириразовий олімпійський чемпіон.
 Тихонов Олексій Петрович — Герой Радянського Союзу
 Тихонов Сергій Андріанович — український політик, народний депутат України третього скликання
 Тихонов Юлій Олександрович — український художник

Див. також
 Тіхонов Павло Олексійович — солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни.


text:
Panamá estuvo representado en los Juegos Olímpicos de Pekín 2008 por cinco deportistas, tres hombres y dos mujeres, que compitieron en tres deportes.

La portadora de la bandera en la ceremonia de apertura fue la esgrimidora Jesika Jiménez.

Medallistas
El equipo olímpico panameño obtuvo las siguientes medallas:

Referencias

Enlaces externos
 Base de datos olímpica del Comité Olímpico Internacional .

Panama
V 2008
Olimpicos


text:
Ву́лиця Метрологічна — вулиця у Франківському районі Львова, в місцевості На Байках. Починається від вулиці Котляревського та закінчується глухим кутом.

Назва
 Стріла — до 1917 року, така назва через те, що відгалуджувалася від сучасних вулиць Горбачевського та Котляревського під гострим кутом.
 Флешара — від 1936 року, на честь Альбіна Флешара, польського геолога, військовика,  вояка Польських легіонів, учасника першої світової війни.
 Штіфтерґассе — від травня 1942 року, на честь Фрідріха Шиллера, німецького поета, філософа, теоретика мистецтва та драматурга.
 Флешара — повернено довоєнну назву в липні 1944 року.
 Метрологічна  — назва з 1945 року, через те, що на вулиці розташовувався Центр метрології електровимірювальних приладів, який колись називався Київський центр технічного обслуговування електронно-обчислювальної техніки (нині — ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

Забудова
У забудові вулиці Метрологічної переважають архітектурні стилі — сецесія, функціоналізм, неокласицизм. Більшість будинків внесено до Реєстру пам'яток архітектури місцевого значення м. Львова.

№ 2 — вілла споруджена у 1904—1905 роках за проєктом бюро будівельної фірми Юзефа Сосновського та Альфреда Захаревича. Архітектура вілли має риси популярного на початку XX століття закопанського стилю, поєднаного з формотворчими засобами сецесії. Різьблені дерев'яні деталі — виступають домінантою декору будинку. За документами львівського магістрату земельна ділянка на момент будівництва належала Олександрові Вєжбіцькому. Згодом у маєтку мешкала родина керівника залізничної адміністрації Людвіка Вєжбіцького. По смерті власника у 1912 році тут мешкала його родина. У радянські часи тут був звичайний житловий будинок. Практично до 2005 року маєток не зазнав значних змін. Того року вілла була перебудована, на жаль з втратою багатьох елементів дерев'яного декору та унікального настінного сонячного годинника. У 2008—2015 роках власником будівлі є приватне акціонерне товариство «Страхова компанія Граве — Україна», член австрійського фінансового концерну «Граве». Нині в будинку міститься Західна регіональна дирекція АТ «Укрбудінвестбанк» у м. Львові та працює компанія «А Дент», спеціалізується на торгівлі стоматологічними матеріалами та обладнанням. Будинок внесений до Реєстру пам'яток архітектури місцевого значення під охоронним № 1343-м.

№ 3 — будинок споруджений у 1911—1912 роках за проєктом бюро Івана Левинського в стилі неокласицизму. Чотириповерхова кам'яниця формує групу з сусіднім будинком на вул. Котляревського, 67. У 1920 році, в будинку було організовано українські відділи жіночої учительської семінарії імені Собінського. Директором навчального закладу був о. Юліян Дзерович, а викладали в семінарії отець-доктор Василь Лаба, професори таємного Українського Університету Микола Чубатий та Роман Цегельський. По війни — кам'яниця перетворена на житловий багатоквартирний будинок. Частину приміщень нині займають аудиторії та гуртожиток львівського мистецького коледжу імені Івана Труша. Будинок внесений до Реєстру пам'яток архітектури місцевого значення під охоронним № 1344-м.

№ 4 — будинок внесений до Реєстру пам'яток архітектури місцевого значення під охоронним № 1345-м.

№ 6 — вілла споруджена у 1905—1906 роках за проєктом Зиґмунта Пшорна. Межуючи з брандмауером сусіднього будинку № 4, двоповерхова вілла є компонентом групи, оточеної садом, що складається з пари осель. Характер композиції визначає моделювання різних за висотою ризалітів; з боку саду надбудовано високий фронтон з волютами. У 1912—1913 роках здійснена добудова веранди і кімнат на другому поверсі будинку. Будинок внесений до Реєстру пам'яток архітектури місцевого значення під охоронним № 1346-м.

№ 8 — двоповерхова вілла з цокольним поверхом споруджена у 1910—1911 роках за проєктом бюро Юзефа Сосновського та Альфреда Захаревича. Межуючи з сусіднім будинком № 10, вілла є компонентом групи, оточеної садом, що складається з двох осель, побудованих на схилі пагорба. Будівля в плані має форму вузької смуги з одним рядом кімнат, прилеглим до брандмауера. На фасадах компонуються невеликі ризаліти, прямокутні вікна без обрамувань, карниз з модульйонами. З боку саду розташована лоджія та параболічний фронтон. Будинок внесений до Реєстру пам'яток архітектури місцевого значення під охоронним № 1347-м.

№ 10 — вілла споруджена у 1910—1911 роках за проєктом бюро Юзефа Сосновського та Альфреда Захаревича. Межуючи з сусіднім будинком № 8, вілла є компонентом групи, оточеної садом, що складається з двох осель розміщених на схилі пагорба. Будівля двоповерхова, з цокольним поверхом, з трисхилим дахом. Будинок внесений до Реєстру пам'яток архітектури місцевого значення під охоронним № 2682-м.

№ 12 — вілла споруджена у 1923—1927 роках за проєктом бюро Євгена Червинського та Альфреда Захаревича для подружжя Карла-Ольґерда Юраша та Ольги Юраш з Захаревичів. Велика двоповерхова вілла з мансардою, облаштованою під чотирисхилим дахом, і цокольним поверхом. Вільно розташовується на похилому терені в оточенні саду. Реконструкція проведена 1927 року архітекторами Альфредом Захаревичем та Карлом-Ольґердом Юрашем. Від радянських часів тут міститься львівська філія Київського центру технічного обслуговування ЕОТ (нині — філія державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Зокрема тут містяться відділи аудиту та аутсорсингу, повірки та калібрування радіотехнічних і радіоелектронних ЗВТ, вимірювання та повірки побутових лічильників води підприємства. Охоронного статусу будинок немає.

№ 14 — двоповерхова будівля, споруджена 1967 року, як новий корпус ДНЗ № 48 «Соняшник». Від 1947 року дитячий садок перебував у колишній віллі «Юлієтка». За радянських часів навчальний заклад був підвідомчий Львівському заводу телеграфної апаратури, а з 1993 року був переведений у підпорядкування відділу освіти Галицького та Франківського районів м. Львова.

№ 14а — вілла «Юлієтка», належала родині Захаревичів. Споруджена у 1893 році, на не забудованому тоді ще пагорбі, за власним проєктом Юліана Захаревича в стилі ранньої сецесії. На той час вілла виглядала як романтичний замок. Новаторське розподіл приміщень, мальовничий вид стін з кольорового цегли та втілення цікавих неоготичних експериментів, металеві та керамічні елементи, цікаві пластичні прикраси. Всередині приміщення конструкції дерев'яних різьблених шаф, сходи, панелей, виконані за авторським проєктом професора. В інтер'єрі — дерев'яні перекриття. Віконні прорізи оформлені вітражами. У 1920-х роках Альфред Захаревич виконував тут обов'язки консула Данії. Родина Захаревичів мешкала в «Юлієтці» до вересня 1939 року, коли Червона Армія захопила Львів. У радянський час будинок перетворили на дитячий садок, що містився в колишній віллі у 1947—1967 роках. За часів незалежності певний час вілла перебувала на балансі Управління СБУ у Львівській області, а 2014 року її продали, а згодом нові власники вілли облаштували там хостел на вісім номерів. Будинок внесений до Реєстру пам'яток архітектури місцевого значення під охоронним № 646-м.

Примітки

Джерела

Посилання

Новий Світ (Львів)
Вулиці Франківського району Львова


text:
The Featherbed Alley Printshop is a museum featuring a replica Gutenberg press, and is located in the lower level of the Mitchell House, in St. George's, a UNESCO World Heritage town in Bermuda. The upper level of the house holds the St. George's Historical Society Museum. The house is named for its architect, Walter Mitchell, who had it built in the 1720s. The museum is a replica of an 18th-century printshop, though its location was never formerly the site of such a business (it occupies the former servants' quarters of the Mitchell House).
The museum is largely dedicated to the history of Bermuda's first newspaper and printing business, that of Joseph Stockdale, who published The Bermuda Gazette. Stockdale actually  operated his business from the cellar of his own house, the Stockdale House, on Printer's Alley (currently a private home, belonging to present-day newspaperman Lt. Col. Gavin Shorto). Following his death, Stockdale's heirs continued to run operate the business from Stockdale House until relocating to Hamilton, Bermuda, following the capital's move there in 1815 (this led to a petition against the gazette, and the cancellation of subscriptions by many in St. George's, resulting in the closure of the newspaper).

The Featherbed Alley Printshop was created, and is operated, by the Department of Tourism (DOT) of the Government of Bermuda. The Gutenberg press was obtained from a local printing business which had imported it some years earlier. Throughout the Nineteen-Eighties, the Curator of the museum was Major Donald Henry 'Bob' Burns, MC, famous also as the town crier of St. George's, and holder of the Guinness Book of World Records record for the loudest human speaking voice.

References

Buildings and structures in Bermuda
St. George's, Bermuda
Museums in Bermuda
Printing press museums


text:
Montepulciano è un comune italiano di  abitanti della provincia di Siena in Toscana. Sito a 605 metri sul livello del mare, a cavallo tra la Valdichiana e la Val d'Orcia, Montepulciano ha origini dal popolo degli Etruschi a partire dal IV secolo a.C. Di antica e lunga storia, ha notorietà anche per la ricchezza di ottimi vigneti, dai quali si ricava il Vino Nobile di Montepulciano DOCG.

Geografia fisica

Territorio
Montepulciano sorge in una vasta area collinare dell'entroterra toscano, in posizione dominante rispetto alla Valdichiana, un tempo paludosa. Il territorio comunale si estende nel settore sud-orientale della regione al confine con l'Umbria e non lontano dal Lazio.

Clima

 Diffusività atmosferica: alta, Ibimet CNR 2002

Origini del nome
Montepulciano è un composto di monte e Policiano, Polciano o Pulciano. Si tratta di un nome prediale, che riguarda quindi terreni o borghi rustici, che deriva dal latino Publicius (a sua volta di origine etrusca), con suffisso -ānus che forma l'aggettivo.

Storia
Il centro abitato ha caratteristiche di borgo medievale a forma di "S" ed è racchiuso entro tre cerchia di mura, costruite tutte verso il XIV secolo. Di origine etrusca e fondata, secondo la leggenda da Porsenna, Lucumone di Chiusi; alcuni documenti e reperti rinvenuti in Fortezza ne fanno risalire l'esistenza già al IV-III secolo a.C. In epoca romana fu sede di un esercito posto a difesa delle strade consolari. Fu evangelizzata da San Donato, vescovo di Arezzo nel IV secolo. Nel luogo dell'attuale Chiesa della Madonna di San Biagio, esisteva la Sancta Mater Ecclesia in Castello Pulliciano, così in un documento del 715 in epoca longobarda conobbe il suo primo sviluppo; infatti in alcuni atti notarili dell'Archivio dellAbbazia del SS. Salvatore sull'Amiata, si trovano documenti tra i quali uno dell'806 ed i testimoni, tutti di Montepulciano, erano preti, chierici, un medico e un orafo, segno di un elevato livello civile e culturale.

Nel XII secolo la Repubblica di Siena volendo sottomettere Montepulciano, libera e ricca, dette inizio ad una serie di guerre, che i Poliziani affrontarono con l'aiuto di Perugia e di Orvieto, ma più assiduamente e con esiti alterni, con l'appoggio di Firenze. All'inizio del XIII secolo la vitalità della città, promossa dall'intraprendenza della borghesia mercantile, manifatturiera e agricola, prese ad attirare le mire di Firenze e Siena. Il Trecento fu segnato da forti contese per il potere tra le famiglie maggiori; una relativa stabilità si ebbe sotto la famiglia Del Pecora che, divisi al loro interno nell'appoggiare Firenze, Siena o Perugia, divennero Signori di Valiano e tiranni di Montepulciano. Nel 1390 Montepulciano si alleò stabilmente con Firenze, cui premeva disporre di un caposaldo strategico a sud di Siena.

Dagli inizi del Quattrocento a metà del Cinquecento, Montepulciano ebbe il proprio periodo aureo, scandito da stabilità politica, prestigio culturale, fioritura artistica. Il XV secolo fu l'epoca dell'umanista Bartolomeo Aragazzi, segretario apostolico di Papa Martino V e del poeta Angelo Poliziano. Un eccezionale fervore edilizio contrassegnò il XVI secolo: architetti quali Antonio da Sangallo il Vecchio, Jacopo Barozzi detto Vignola, Baldassarre Peruzzi, Ippolito Scalza eressero sontuose dimore patrizie, splendide chiese e diversi punti del centro urbano furono abbelliti. In questo periodo visse il cardinale Marcello Cervini, che sedette sul soglio pontificio per soli 28 giorni con il nome di Marcello II. Nel 1511, i Poliziani, conclusa la definitiva pace con i Fiorentini, incisero sulla porta e sull'architrave della sala del consiglio la seguente iscrizione: Recuperatio Libertatis, A.D. 1511.

Dal 1559, con la sottomissione di Siena al principato mediceo, Montepulciano perse parte della rilevanza strategica e politica passata, ma mantenne il prestigio. Si stabilirono a Montepulciano storiche famiglie poliziane dei Nobili, Tarugi, Contucci, Bellarmino, Ricci, Cervini, Benci, Cini, Cocconi e numerose altre, che dettero grandi uomini alla Chiesa, alle lettere, alle arti e alle armi: un sommo pontefice, numerosi cardinali, molte decine di vescovi, prelati insigni in grande numero ed una grande quantità di uomini che furono eccellenti in molte discipline. Uno dei suoi figli più affezionati, il cardinale Giovanni Ricci, nel 1561, ottenne da Papa Pio IV, con il consenso del Granduca, che Montepulciano fosse decorata della sede episcopale e del titolo della città. Montepulciano ottenne così l'elevazione a sede episcopale e si eseguì la successiva demolizione dell'antica pieve per costruire l'imponente cattedrale (1594) su progetto di Ippolito Scalza e secondo i principi della Controriforma, della quale uno dei padri emeriti fu il poliziano cardinale Roberto Bellarmino.

Alla morte del cardinale Giovanni Ricci, il Granduca Ferdinando lasciò i Capitanati di Montepulciano e Pietrasanta al libero governo della Granduchessa Cristina di Lorena che vi rimasero fino alla sua morte, avvenuta nel 1636. La Granduchessa dette molto impulso alla costruzione della nuova Cattedrale, dove il Vescovo Antonio Cervini, nel 1680 celebrò per primo il Pontificale e fu consacrata nel 1712 dal Vescovo Francesco Maria Arrighi, che nel 1714 consacrò la Chiesa del Gesù. Nel 1700 il vescovo Cervini consacrò anche la Chiesa di Sant'Agnese e nel 1714 il vescovo Angelo Maria Vantini consacrò la Chiesa di Santa Maria delle Grazie.

Nel XVIII secolo fiorì l'''Accademia degli Intrigati, che, insieme all'attività letteraria, edificò nel 1793 un teatro, negli stanzoni del quattrocentesco Monte di Pietà, come aveva già fatto in precedenza in  Via Collazzi ed in Palazzo Comunale. La lunga stagione lorense segnò per Montepulciano l'inizio di una diffusa ripresa economica e sociale. La bonifica della Valdichiana favorì la ricolonizzazione agricola del fertile fondovalle; la conseguente riorganizzazione del sistema viario facilitò i contatti commerciali. Con l'Unità d'Italia, Montepulciano (che passò allora dalla provincia d'Arezzo a quella di Siena) s'impose come principale mercato agricolo dell'area, mentre le attività imprenditoriali slittarono verso il fondovalle, attratte dalla ferrovia (presente fin dal 1884) e dalla maggior facilità di collegamento con l'emergente nodo ferroviario di Chiusi.

 Onorificenze

Monumenti e luoghi d'interesse
Architetture religiose
 Cattedrale di Santa Maria Assunta
 Chiesa di San Biagio
 Chiesa del Gesù
 Convento di San Francesco
 Oratorio di San Giovanni Battista in Poggiolo
 Chiesa di Santa Lucia
 Chiesa di Santa Maria dei Servi
 Chiesa di Santa Maria delle Grazie
 Chiesa di Sant'Agnese
 Chiesa di Sant'Agostino
 Convento di San Bernardo
 San Lorenzo Martire (Valiano)
 Sant'Egidio (Gracciano)
 Santuario della Madonna della Querce
 San Vittorino (Acquaviva)
 Eremo della Maddalena

 Architetture civili
 Palazzo Avignonesi
 Palazzo Bellarmino
 Palazzo Benincasa
 Palazzo Bracci Testasecca
 Palazzo Bucelli (con il basamento costellato di iscrizioni etrusche e latine)
 Palazzo del Capitano
 Palazzo Carletti
 Palazzo Cervini di Antonio da Sangallo il Vecchio
 Palazzo Cocconi Del Pecora
 Palazzo Colombi
 Palazzo Comunale con facciata di Michelozzo (fine Trecento)
 Palazzo Contucci, opera di Antonio da Sangallo il Vecchio
 Palazzo Gagnoni Grugni (con il portale Vignolesco)
 Palazzo Neri-Orselli (dove si trova il Museo Civico)
 Palazzo Nobili-Tarugi
 Palazzo Ricci di Antonio da Sangallo il Vecchio
 Palazzo Salimbeni
 Palazzo Sisti (dove si trova la biblioteca e archivio Piero Calamandrei)
 Palazzo Tombesi Trecci
 Palazzo Venturi
 Casa del poeta Angelo Poliziano in via del Poliziano n. 1
 Conservatorio di San Girolamo
 Logge del Grano
 Palazzo ex collegio Magnanet
 Fortezza Medicea di Antonio da Sangallo il Vecchio
 Piazza Grande
 Teatro Poliziano
 Torre dell'Orologio (con il popolare Pulcinella)
 Canonica di San Biagio

 Galleria d'immagini

 Aree naturali
 Riserva naturale Lago di Montepulciano
 Parco di villa Trecci

Società
Evoluzione demografica

Etnie e minoranze straniere
Secondo i dati ISTAT al 31 dicembre 2010 la popolazione straniera residente era di  persone. Le nazionalità maggiormente rappresentate in base alla loro percentuale sul totale della popolazione residente erano:
 Albania 292 2,01%
 Romania 266 1,83%
 Bulgaria 169 1,16%

Tradizioni e folclore

 Maggio - Primo maggio: Fiera
 Luglio - 15 giorni circa: Cantiere Internazionale d'Arte
 Agosto - ultima domenica: Bravio delle Botti
 Agosto - a cavallo del 15: ' Bruscello Poliziano

 Bravìo delle Botti
Il Bravìo delle Botti (trae le sue origini nel XIV secolo) è la sfida che si disputa ogni anno a Montepulciano tra le 8 Contrade di Montepulciano (Cagnano, Collazzi, Gracciano, Le Coste, Poggiolo, San Donato, Talosa, Voltaia), l'ultima domenica di agosto in onore del santo patrono, San Giovanni Decollato.

Bruscello Poliziano
Bruscello deriva da arboscello, broscello, bruscello.

Il Bruscello Poliziano si ripete ogni anno, a partire dal 1939 nel mese di agosto, sul Sagrato della Cattedrale, in piazza Grande.

Il Bruscello, è una forma di teatro popolare e contadino, tipicamente toscano, recitato e cantato da attori non professionisti ed è una rappresentazione a volte epico-drammatica, a volte farsesca di episodi della vita di tutti i giorni, creati da immaginazioni popolari o da fatti realmente accaduti; della storia o della letteratura.

Il tema, che mescola canto e recita, varia di anno in anno, soggetti, testi e sceneggiatura si devono tutti alla creativa spontaneità dei bruscellanti, una compagnia che pratica questo genere per amor di tradizione e diletto.

 Cultura
 Istruzione
 Accademie
L'Accademia europea di Palazzo Ricci (Europäische Akademie für Musik und Darstellende Kunst) è un progetto culturale tedesco in Italia completamente dedicato alla musica.
Ha sede presso il Palazzo Ricci di Montepulciano, dove si svolgono le attività artistiche da maggio ad ottobre.

 Biblioteche
La biblioteca comunale di Montepulciano ha sede nel Palazzo Sisti di via Ricci e vanta un fondo antico di circa  volumi ed uno moderno di oltre .

Vi si trovano inoltre:
 il fondo giudiziario
 la collezione polizianesca con 40 volumi riguardanti Angelo Poliziano
 l'archivio personale di Piero Calamandrei
 l'archivio di Lidio Bozzini
 l'archivio della Democrazia Cristiana di Montepulciano

 Musei
Il museo civico ha sede dal 1957 nel Palazzo Neri Orselli e si articola in cinque sezioni:
 Sezione archeologica
 Sezione poliziana
 Terrecotte robbiane
 Pinacoteca
 Studiolo

Il Conservatorio di San Girolamo ha sede in piazza Savonarola 10 e si articola in tre sezioni:
 arte sacra
 pinacoteca
 antica farmacia

 Media
 Stampa L'Araldo Poliziano è un settimanale di Montepulciano che tratta prevalentemente notizie provenienti dalla Diocesi di Montepulciano-Chiusi-Pienza. È stato fondato il 23 aprile 1905 a Montepulciano dal sacerdote Alberto Angelotti, come «periodico cattolico settimanale del Circondario di Montepulciano», comprendente una quindicina di comuni della zona sud della provincia di Siena. Dal 2003 viene venduto abbinato al quotidiano Toscanaoggi.

 Radio
Dal 1976 al 1979 era presente a Montepulciano una piccola emittente radiofonica, Radio Montepulciano (RMP), sulla frequenza 103.800 MHz.

L'emittente di ispirazione cattolica, voluta dalla Diocesi poliziana ed alla quale partecipavano numerosi ragazzi di Montepulciano, fu attivata dalla fine del 1976 all'estate del 1979. L'emittente trasmetteva dal palazzo vescovile con poche attrezzature: due giradischi, tre registratori (due a cassette e uno a bobine), due microfoni e un piccolo mixer a sei canali; i programmi avevano inizio alle 14:00 e finivano alle 20:00; solo la domenica la radio iniziava alle 08:00 di mattina. L'emittente aveva una copertura locale che arrivava fino a Siena.

In estate 1977 venne annunciata la sospensione delle trasmissioni che ricominciarono poi dal 20 settembre. Nel 1978 vennero sospese nuovamente e poi riprese fino all'estate del 1979.

 Televisione
Nel 1976 venne fondata anche una televisione, che prendeva il nome di TeleAmiata, per iniziativa di Mario Guidotti. La sua sede era in vicolo Ricci (Palazzo Ricci). Il primo canale UHF fu il 53 (successivamente anche canali UHF 44 e 58). Il palinsesto di TeleAmiata proponeva un telegiornale locale (TA Notizie), film, telefilm, cartoni animati, sport, spettacoli di varietà, spettacoli musicali e quiz.

All'inizio degli anni ottanta fu ampliata l'area di copertura, irradiando i suoi programmi da diverse frequenze (UHF 58,44,57,58,50,55,38,23 e 39). Fra i collaboratori i giornalisti Diego Mancuso e Vincenzo Mollica, poi passato alla Rai. Secondo alcune fonti, TeleAmiata venne rilevata all'inizio degli anni ottanta da Edilio Rusconi per irradiare i programmi di Italia 1, secondo altre fonti (vecchio palinsesto di TV Sorrisi e Canzoni e/o Firenzemedia) entrò invece a far parte del circuito Canale 10, che unitamente a Canale 5, irradiava i programmi di Telemilano 58 a livello nazionale. Più probabile la seconda versione poiché dal 1981 comparve la dicitura TeleAmiata - Canale 10, UHF 44, 58, 40, 53 e 55.

 Cinema
Film girati a Montepulciano

 Il Cristo proibito, regia di Curzio Malaparte (1951)
 L'arcidiavolo, regia di Ettore Scola (1966)
 Le piacevoli notti, regia di Armando Crispino, Luciano Lucignani (1966)
 In nome del Papa Re, regia di Luigi Magni (1971)
 Nostalghia, regia di Andrej Tarkovskij (1983)
 Monteriano dove gli angeli non osano mettere piede, regia di Charles Sturridge (1991)
 Il paziente inglese, regia di Anthony Minghella (1996)
 A spasso nel tempo, regia di Carlo Vanzina (solo alcune scene) (1996)
 Sogno di una notte di mezza estate, regia di Michael Hoffman (1999)
 Heaven, regia di Tom Tykwer (2002)
 Sotto il sole della Toscana, regia di Audrey Wells (2003)
 The Twilight Saga: New Moon, regia di Chris Weitz (2009)
 La scuola più bella del mondo, regia di Luca Miniero (2014)
 Maraviglioso Boccaccio, regia di Paolo e Vittorio Taviani (2015)
 Il peccato, regia di Andrej Končalovskij (2017)
 Benedetta, regia di Paul Verhoeven (2018)

Serie televisive
 Carabinieri 7 (2007)
 Luna di miele (Hochzeitsreise), serie televisiva tedesca trasmessa su canale ZDF (riprese dall'8 al 17 ottobre 2009) (2011)
 I Medici (2016)
 I Medici 2 (2017)
 Quantico (2017)

Pubblicità
 Faac (1990)
 Banca San Paolo (1997)
 Stracchino Nonno Nanni (2008)
 Sky, Campionato mondiale di calcio, (2014)
 Gioco digitale (2015)
 Università Telematica Pegaso (2018)
 Dolce & Gabbana (profumo) (2019)

 Cantiere Internazionale d'Arte
Il Cantiere Internazionale d'Arte propone numerose manifestazioni culturali. Il cantiere è nato dalla collaborazione gratuita di grandi artisti che producono spettacoli con la partecipazione di numerosi abitanti.

Geografia antropica
Frazioni
 Abbadia
 Acquaviva
 Gracciano
 Montepulciano Stazione
 Sant'Albino
 Valiano

Località

 Ascianello
 Argiano
 Bivio di San Biagio
 Caggiole
 Canapille
 Casale
 Casalte
 Casella
 Casenuove
 Castagneto
 Cervognano Montenero
 Ciarliana
 Corbaia
 Croce
 Crugnole
 Fontago
 Fonte al Giunco
 Fonte Sambuco
 Greppo
 Il Santo
 La Casetta
 Madonna delle Querce
 Nottola
 Pelago Casanova
 Poggio Saragio
 Ponte
 Ponte di Ferro
 Salcheto
 San Biagio
 Sanguineto
 Sciarti
 Stabbiano
 Terra Bianca
 Totona
 Tre Berte

Economia
Terme di Montepulciano
Nel Comune di Montepulciano, località Sant'Albino, sorgono le  Terme di Montepulciano che utilizzano le proprietà curative di acque e fanghi. Le prime testimonianze dirette sulle terme di Montepulciano e sulle proprietà delle sue acque termali risalgono al 1571, l'anno in cui Andra Bacci pubblica il suo trattato "De Thermis". Le acque minerali sulfuree-salsobromoiodiche-bicarbonate particolarmente ricche di anidride carbonica, vengono captate a 132 metri di profondità e convogliate ai reparti di cura senza essere esposte al contatto con l'aria. Questo procedimento garantisce la conservazione inalterata delle naturali qualità terapeutiche dello zolfo che, allo stato nascente, svolge attività antisettica, anticatarrale, antispastica ed antiallergica. Le Terme, rinomate per le Terapie Inalatorie ospitano un Centro di Audiologia e Vestibologia, un Centro di Rinologia, un Centro di Bronco-pneumologia, specializzato nella cura delle broncopneumatopatie croniche ostruttive quali asma, bronchite ed enfisema polmonare ed un Centro Riabilitativo Vascolare e Ortopedico in grado di offrire le varie terapie per una efficace riabilitazione dopo interventi di chirurgia ortopedica e per le patologie vascolari sia arteriose che venose, nonché per la traumatologia sportiva. Da segnalare anche un centro di termalismo pediatrico specializzato nella terapia delle patologie dell'apparato respiratorio e dell'orecchio-naso-gola nei bambini, quali bronchiti, asma bronchiale, riniti e tonsilliti ricorrenti.

Enogastronomia
La viticoltura a Montepulciano risale all'epoca etrusca, ma il primo documento scritto è del 789. La produzione di vini eccellenti sul Mons Politianus fu costante nel Medioevo è già alla metà del Trecento la città emanò norme per regolarne commercio ed esportazione.

Alla metà del Cinquecento il Rosso Scelto di Montepulciano (così era chiamato) deliziò papa Paolo III e nel 1685 il medico, naturalista e poeta Francesco Redi, nel suo divertente ditirambo Bacco in Toscana, lo celebrò come la manna di Montepulciano, concludendo entusiasta Montepulciano d'ogni vino è Re!.

Vino Nobile di Montepulciano DOCG
Il Vino Nobile di Montepulciano DOCG dal 1980 è tutelato da un consorzio che riunisce tutte le cantine. Può essere prodotto solo nelle aree collinari entro i confini comunali da uve di Prugnolo gentile (70%) ed altri vitigni autorizzati alla coltivazione in toscana (30%).

Deve avere un minimo di 12,5º alcolici e invecchiare 24 mesi in cantina di cui almeno 1 in legno di rovere (13° alcolici, 36 mesi in cantina di cui almeno 1 in legno di rovere e 6 in bottiglia, può chiamarsi "Riserva").

Il suo carattere deciso, dal bouquet complesso, intenso e persistente, si esalta in abbinamento con selvaggina, carni rosse alla brace, arrosti importanti, formaggi stagionati.

Rosso di Montepulciano DOC
Il Rosso di Montepulciano ha lo stesso uvaggio del Vino Nobile.

Raggiunge in media 12,5º alcolici: il passaggio in legno è facoltativo e la vendita inizia da marzo successivo la vendemmia.

Di colore rosso rubino si presenta intensamente vinoso e con sentori di frutta a bacca rossa, ha sapore asciutto, persistente e lievemente tannico ed è vino da tutto pasto.

Vin Santo
Il Vin Santo Montepulciano Occhio di Pernice è un vino da dessert prodotto con Malvasia Bianca, Puncinculo e Trebbiano Toscano ed eventuali altri vitigni a bacca bianca autorizzati in provincia.

Le uve sono selezionate e fatte appassire in locali idonei e pigiate fra il 1º dicembre e il 15 gennaio: i 17º alcolici e 3 anni di invecchiamento come minimo gli donano un bouquet intenso, con sentori di frutta secca (La Riserva invecchia 5 anni). Con Prugnolo gentile e altri vitigni si ottiene la prestigiosa varietà Occhio di Pernice, dal colore ambrato o topazio che raggiunge i 18º.

Sanità

A Nottola, una piccola frazione a 5 km da Montepulciano sono presenti dal 2000-2001 gli Ospedali riuniti della Valdichiana, un "monoblocco ospedaliero" gestito dal Servizio sanitario della Toscana (USL 7 di Siena), nato dalla chiusura di sei ospedali più piccoli nei comuni di Chiusi, Torrita di Siena, Sinalunga, Chianciano Terme, Sarteano e Montepulciano.

Infrastrutture e trasporti
 Via Lauretana

Montepulciano è attraversata dall'antica Via Lauretana, una strada etrusca-romana che collegava Cortona a Montepulciano e Siena.

Linea Ferroviaria Montepulciano-Fontago

A Montepulciano, a partire dal 30 giugno 1916 entrò in funzione la tratta ferroviaria Montepulciano-Fontago, a scartamento ridotto che collegava Montepulciano con Fontago (oggi Montepulciano Stazione).

La linea fu dismessa definitivamente il 16 settembre 1927 e sostituita dai trasporti su gomma.

La Stazione di Montepulciano si trovava nel piazzale Lo Sterro, oggi sede della Caserma dei Vigili del Fuoco.

Amministrazione
Di seguito è presentata una tabella relativa alle amministrazioni che si sono succedute in questo comune.

Gemellaggi
La città è gemellata con:

Note

Bibliografia

 Spenello Benci, Storia di Montepulciano'', Le Balze.

Voci correlate
 Colline toscane
 Via Lauretana (Toscana)
 Diocesi di Montepulciano-Chiusi-Pienza
 Ferrovia Montepulciano-Fontago
 Montepulciano Stazione
 Lago di Montepulciano
 Caggiole
 Teatro della Società dei Concordi
 Teatro Poliziano

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Metellina curtisi är en spindelart som först beskrevs av Henry Christopher McCook 1894.  Metellina curtisi ingår i släktet Metellina och familjen käkspindlar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Käkspindlar
curtisi


text:
Alexander Pravda ist ein slowakischer Astronom und Asteroidenentdecker, der vom Observatorium in Modra (IAU-Code 118) aus arbeitet.

Er entdeckte zwischen 1995 und 1998 insgesamt 48 Asteroiden, den überwiegenden Teil zusammen mit Adrián Galád.

Literatur

Einzelnachweise

Astronom (20. Jahrhundert)
Slowake
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann


text:
Biografia
Di nobile famiglia romana, contro il parere dei familiari e per mediazione di papa Gregorio XIII, decise di entrare nella Compagnia di Gesù ed il 15 agosto del 1583 iniziò il suo noviziato presso il Collegio Romano fu anche professore di filosofia e teologia. Ricoprì quindi importanti incarichi all'interno dell'ordine: per due mandati (1592-1594 e 1597-1598) fu rettore del Venerabile Collegio Inglese di Roma dove curò la formazione dei missionari da inviare nell'Inghilterra protestante; fu poi Superiore Provinciale per Napoli e Roma.

Abile predicatore, divenne celebre pronunciando l'omelia per il venerdì santo del 1590 davanti a papa Gregorio XIII.

Fu amico e collaboratore di Roberto Bellarmino, che aiutò nella composizione dell'imponente opera apologetica Le controversie.

Venne eletto Preposito Generale nel 1615, alla morte di Claudio Acquaviva: sotto il suo generalato, la Compagnia conobbe un notevole sviluppo nel mondo passando dai 12.000 religiosi contati sotto la reggenza del suo predecessore ai 16.000 del 1640. Riuscì ad ottenere la canonizzazione del fondatore del suo ordine, Ignazio di Loyola, e di Francesco Saverio.

Lettere e carteggi
 Epistola R.P.N.G. Mutij Vitelleschi ad patres, et fratres Societatis, s.d. (datata "Romae 2 Ianuarij 1617");
 Lettera del r.p.n. Nutio Vitelleschi generale della Compagnia di Giesù a superiori di essa, s.d. (datata "Romae 4 di Gennaro 1617");
 Relatione di alcune cose cauate dalle lettere scritte negli anni 1619. 1620. & 1621. Dal Giappone. Al molto Reu. in Christo p. Mutio Vitelleschi preposito generale della Compagnia di Giesù, In Milano, per gl'her. di Pacifico Pontio, & Gio. Battista Piccaglia stampatori archiepiscopali, 1625;
 Lettere annue del Tibet del 1626 e della Cina del 1624 scritte al m. r. p. Mutio Vitelleschi Generale della Compagnia di Giesù, In Roma, appresso Francesco Corbelletti, 1628;
 Lettere annue di Ethiopia del 1624, 1625 e 1626 scritte al m. r. p. Mutio Vitelleschi Generale della Compagnia di Giesù, In Roma, per l'herede di Bartolomeo Zannetti, 1628;
 Carta de nuestro muy reu. padre Mutio Vitelleschi general de la Compania de Iesus a los padres, y hermanos de la misma, En Roma, por Vincente Blanco, 1639;
 Lettera del molto r.p.n. generale Mutio Vitelleschi a' padri, e fratelli della Compagnia, s.d. (datata "Di Roma 15 di nouembre 1639");
 Epistola Reuerendi P.N. Generalis Mutii Vitelleschi ad patres et fratres Societatis Iesu, pubblicata insieme alle lettere di altri padri generali S.I. Carafa, Piccolomini, Nickel, s.d. (ultima lettera datata "Romae 16. Nouembris 1656");

Collegamenti esterni

Muzio
Superiori generali della Compagnia di Gesù


text:
Anolis nelsoni, the Swan Islands anole or Nelson's anole, is a species of lizard in the family Dactyloidae. The species is found on the Swan Islands in Honduras.

On a videography expedition carried out in May 2022 by Biologists Daniel Germer, Estefanía Cálix and the Physician Alfonso Auerbach, Anolis nelsoni was found to be an abundant species on Great Swan island. About one Anolis nelsoni was seen on every other tree and occasionally inside the infrastructure.

References

Anoles
Reptiles described in 1914
Endemic fauna of Honduras
Reptiles of Honduras
Taxa named by Thomas Barbour


text:
The 1992 Champ Car season may refer to:
 the 1991–92 USAC Championship Car season, which was just one race, the 76th Indianapolis 500
 the 1992 PPG Indy Car World Series, sanctioned by CART, who later became Champ Car


text:
Naomi Ellen Watts (Shoreham, Egyesült Királyság, 1968. szeptember 28. –) Oscar-, BAFTA- és Golden Globe-díjra jelölt brit színésznő, filmproducer.

1986-ban debütált színészként a Love Alone című ausztrál filmdrámában, majd 1991-ben fontosabb szerepei voltak az Otthonunk című sorozatban és a Flört című filmben. Miután az Amerikai Egyesült Államokba költözött, kisebb költségvetésű filmekben tűnt fel, de 2001-ben David Lynch Mulholland Drive – A sötétség útja című lélektani thrillere meghozta számára a szakmai elismerést és áttörést. 2002-ben játszott A kör című horrorfilmben, egy évvel később a 21 gramm női főszereplőjeként Oscarra jelölték. Kritikailag elismert alakításokat nyújtott a Multik haza! (2004), a King Kong (2005), az Eastern Promises – Gyilkos ígéretek (2007) és A bűn árfolyama (2009) című filmekben.

A 2012-ben bemutatott A lehetetlen újabb Oscar-jelölést hozott számára. A 2010-es években látható volt a Birdman avagy (A mellőzés meglepő ereje) (2014), a St. Vincent (2014), A 40 az új 20 (2014), A beavatott-sorozat: A lázadó (2015), A beavatott-sorozat: A hűséges (2016) és Az üvegpalota (2017) című filmekben, továbbá a Twin Peaks (2017) és A legharsányabb hang (2019) című sorozatokban.

Élete és pályafutása

Watts az angliai Shoreham-by-Sea-ben született, de anyjával Ausztráliába utazott 1982-ben, apja halála után. Nicole Kidmannel tanult színészetet Sydneyben. Először televíziós reklámokban jelent meg, majd az Otthonunk című drámasorozatban 1988-ban, Julie Gibson szerepében. Első kitörése az 1995-ös Tank Girl című filmmel történt, Jet Girl szerepében.

Filmográfia

Film

Televízió

Fontosabb díjak és jelölések

Jegyzetek

Fordítás

További információk

1968-ban született személyek
Angol színészek
Angol nők
Élő személyek


text:
Camden County is een county in de Amerikaanse staat Georgia.

De county heeft een landoppervlakte van 1.631 km² en telt 50.513 inwoners (volkstelling 2010). De hoofdplaats is Woodbine.

Bevolkingsontwikkeling

Foto

County in Georgia


text:
Valentin Popa (ur. 12 lipca 1964) – rumuński inżynier i nauczyciel akademicki, profesor, rektor Universitatea "Ștefan cel Mare" din Suceava, w 2018 minister edukacji narodowej.

Życiorys
Ukończył szkołę średnią w Fălticeni, a w 1989 studia z zakresu elektroniki i telekomunikacji w Instytucie Politechnicznym w Jassach (przekształconym później w Uniwersytet Techniczny Gheorghe Asachi). Doktoryzował się na tej samej uczelni w 1998. Kształcił się również w instytucjach naukowych w Portugalii i we Francji. W 1989 podjął pracę jako nauczyciel akademicki na uczelni w Suczawie, w 2005 dochodząc do stanowiska profesorskiego. W 2004 objął funkcję kierownika katedry, a w 2011 dziekana wydziału informatyki, elektroniki i automatyki. W 2012 został rektorem Universitatea "Ștefan cel Mare" din Suceava.

W styczniu 2018 z rekomendacji Partii Socjaldemokratycznej objął stanowisko ministra edukacji narodowej w rządzie Vioriki Dăncili. Zrezygnował z tego urzędu we wrześniu 2018.

Przypisy

Politycy Partii Socjaldemokratycznej (Rumunia)
Rumuńscy inżynierowie
Rumuńscy ministrowie edukacji
Urodzeni w 1964


text:
La parola Pallywood è un composto aplologico di "Palestinese" e "Hollywood" ed è utilizzata per indicare «la manipolazione dei media, la loro distorsione e la completa truffa da parte dei Palestinesi (...) col fine di vincere la guerra mediatica e della propaganda contro Israele». Tra gli episodi incriminati troviamo i video di Muhammad al-Durra e le controverse foto della Guerra del Libano del 2006 (denominate Hezbollywood).

Il termine è stato pubblicizzato in parte dal professor Richard Landes della Università di Boston, come risultato in un video documentario online da lui prodotto e chiamato Pallywood: According to Palestinian Sources (traduzione italiana: Pallywood: secondo le fonti palestinesi), sottolineando numerosi episodi di manipolazione.

I video di Landes
Nel 2005, il professor Richard Landes della Boston University ha prodotto un documentario di 18 minuti chiamato Pallywood: According to Palestinian Sources.

Nel suo video, Landes mostra materiale video relativo al conflitto arabo-israeliano che è stato girato principalmente da video giornalisti freelance palestinesi. Il professore sostiene che la sistematica manipolazione dei media abbia avuto inizio almeno durante la Guerra del Libano del 1982, affermando che non solo il governo israeliano è troppo debole per contrastare le falsificazioni della stampa palestinese ma che anche i broadcasters sono troppo acritici nel verificare il materiale dei freelance palestinesi. Si concentra in particolare sul caso di Muhammad al-Durra, un dodicenne palestinese largamente pubblicizzato come vittima del fuoco israeliano nella Striscia di Gaza il 30 settembre 2000 all'inizio della Seconda Intifada. Il filmato fu girato da un cameraman palestinese e trasmesso dal canale francese France 2 con il commento del veterano franco-israeliano Charles Enderlin, che però non era ovviamente presente durante gli scontri. Fu uno scoop di portata mondiale e la condotta delle Forze di difesa Israeliane fu pesantemente criticata dall'opinione pubblica internazionale, danneggiando fortemente l'immagine di Israele nell'immaginario globale. Il professor Landes pone in dubbio l'autenticità del filmato e ipotizza che al-Durrah non sia stato affatto ucciso, sostenendo che il filmato dell'intero evento sia stato progettato e girato dai Palestinesi. Inoltre asserisce che il materiale dimostra che "un cameraman palestinese, specialmente quando non ci sono Occidentali nei paraggi, cerca sistematicamente di allestire come un film scene d'azione"

Uso più ampio del termine
Giornalisti del Ruthie Blum Jerusalem Post, descrivono Pallywood come un termine coniato da Richard Landes per riferirsi alle "produzioni girate dai palestinesi, di fronte a (e spesso con la collaborazione di) gruppi di telecamere occidentali con lo scopo di promuovere la propaganda anti-israeliana spacciandola per notizia". Landes stesso descrive Pallywood come un "termine che ho coniato io stesso (omissis) per descrivere i video creati ad arte spacciati per notizie" Oltre ad al-Durra, Landes cita l'esplosione della spiaggia di Gaza e lo sfruttamento da parte di Hamas della carenza di elettricità durante il conflitto Gaza-Israeliano, come un evento di Pallywood. Secondo Blum la "severa asserzione di Landes" gli ha conferito una reputazione in certi circoli culturali come un teorico conservatore della cospirazione.

La dottoressa Anat Berko, ricercatrice dell'Istituto Internazionale di politiche contro il terrorismo (ICT), e la dottoressa Edna Erez, comandante del dipartimento di Giustizia Criminale all'Università dell'Illinois a Chicago, sostengono che il fenomeno della fabbricazione artificiale di documenti-video dei conflitti è stato indicato come "Pallywood" (Palestinian Authority Hollywood)".

Simili affermazioni sono state fatte da altri analisti, in particolare dopo eventi simili di manipolazione mediatica (chiamata "Hezbollywood" da alcuni).
L'Istituto Mackenzie, un think tank canadese che si occupa di difesa e sicurezza ha affermato che a causa della "lunga tradizione di mettersi in posa per le telecamere (omissis) il cinico termine "Pallywood" coniato dal disilluso giornalista per i servizi giornalistici dell'autorità palestinese diventa comprensibile".

Il termine è stato applicato, oltre al caso di Muhammad al-Durra, in un cospicuo numero di pubblicazioni
e da analisti conservatori come David Frum e Michelle Malkin.
Il colonnista canadese Paul Schneidereit ha scritto: "... abbiamo visto casi in cui i corpi dei martiri palestinesi, trasportati dentro le bare sono inavvertitamente fatti cadere, a quel punto, di loro spontanea volontà, si sono rialzati e sono rientrati nella bara da soli. Abbiamo visto resoconti di massacri, come a Jenin nel 2002, che si sono dimostrati, dopo un'investigazione indipendente, enormemente gonfiati. Non c'è bisogno di dire che tali episodi non ispirano profonda fiducia nei successivi proclami e resoconti palestinesi, almeno fino a quando non siano stati verificati."

Note

Voci correlate
Israele
Hamas
Palestina
Conflitto israelo-palestinese
Giornalismo
Informazione
Teoria del complotto

Approfondimenti
 "Second Draft.org", sito web di Richard Landes con film e analisi sul conflitto israelo-palestinese.
Landes, Richard. "Al-Durah: What happened? (video).
"And now it's 'Reutersgate'," Toronto Star, 9 agosto 2006.
, Israelnetz, 19 giugno 2006.
Cambanis, Thanassis. "Some Shunning the Palestinian Hard Stance," The Boston Globe, 6 settembre 2005.
Gordon, Philip H. & Tasponar, Omer. "Why France shouldn't legislate Turkey's past," The New Republic, 30 ottobre 2006.
Kaplan, Lee. "Some PLO doctored photos: A visit to 'Pallywood'", Canada Free Press, 28 maggio 2006.
Kaplan, Lee. "Pallywood revisited: A new fake atrocity by the PLO", Canada Free Press, 24 giugno 2006.
Von Wussow, Philipp. "Israelische Bomben auf Kana: Massaker oder Hisbollywood?", Telepolis, 3 agosto 2006.

Collegamenti esterni
 Pallywood: According to Palestinian Sources... (WMV) by Richard Landes  on SecondDraft.org (Official)
 History of Pallywood on SecondDraft.org.

Conflitti arabo-israeliani
Terminologia televisiva


text:
Aziende
 Sora – azienda giapponese di videogiochi

Geografia
 Sora – comune della Colombia nel dipartimento di Boyacá
 Sora  – comune dell'Italia in provincia di Frosinone, nella regione Lazio
 Sorá  – comune del Panama nel distretto di Chame
 Sora  – comune della Spagna in Catalogna
 Sora – frazione del comune italiano di San Bartolomeo Val Cavargna (CO)
 Sora  – villaggio del Cile
 Sora  – villaggio della Slovenia
 Sora  – fiume della Slovenia

Onomastica
 Sora  – nome proprio di persona giapponese e coreano

Persone
 Gennaro Sora –  militare italiano

Personaggi immaginari
 Sora  – protagonista di Kingdom Hearts
 Sora  – personaggio di Digimon
 Sora  – personaggio di Dragon Ball
 Sora  – personaggio di Naruto
 Sora  – protagonista di No Game No Life
 Sora – personaggio di Yu-Gi-Oh! Arc-V

Altro
  – società calcistica italiana
 Villa Sora – villa a Frascati
 Villa Sora – villa a Torre del Greco


text:
Kyocera Corporation (京セラ, Kyō-Sera, anciennement connu sous le nom Kyoto Ceramic Co., Ltd.) est une compagnie japonaise fondée en 1959, spécialisée dans les composants céramiques et électroniques, les cellules photovoltaïques, l'équipement de bureau et les téléphones cellulaires. Son fondateur Kazuo Inamori est le créateur du Prix de Kyoto.

En 1983, l'entreprise invente le couteau céramique, au début un échec commercial, il s'est popularisé dans les années 2010 à travers le monde.

L'entreprise Kyocera produit en particulier des imprimantes, des photocopieurs et des panneaux photovoltaïques. En fusionnant avec Mita, Kyocera fondera un pôle spécialisé dans la gestion de document, Kyocera Document Solutions, détenteur de 100 % du capital de l'Allemand Triumph-Adler depuis 2010.

La filiale Kyocera-Yashica Corporation, spécialisée dans les appareils photo, provient du rachat de Yashica en 1983, fabricant japonais de produits photographiques. Elle a cessé toute activité depuis 2005.

Leur slogan est « Respecter le divin et aider les hommes. » (en anglais, "Respect the Divine and Love People")

Notes et références

Liens externes
  site officiel
  site officiel français

Entreprise fondée en 1959
Fabricant de photocopieurs
Fabricant de multicopieurs
Entreprise du TOPIX 100
Entreprise d'énergie solaire ayant son siège au Japon


text:
Het St. Willibrord College was een katholieke scholengemeenschap voor vmbo-t, havo en vwo in Goes. De school werd opgericht in 1950 en was vernoemd naar de Heilige Willibrord. Bij de oprichting was het een HBS. In 1968 is de school gefuseerd met de Goese RK-ULO, die al in 1916 was opgericht, en werd het een scholengemeenschap voor mavo, havo en vwo. Het St. Willibrordcollege was de laatste katholieke school voor voortgezet onderwijs in Zeeland. Nadat het al eerder tot een besturenfusie was gekomen is de school per 1 augustus 2007 gefuseerd met het christelijke Buys Ballot College tot het Ostrea Lyceum.

Het St. Willibrordcollege had aan het einde van zijn bestaan zijn hoofdgebouw aan de Fruitlaan en een bijgebouw aan de Bessenstraat.

Bekende oud-leerlingen
 Chris Götte, drummer
 Albert J.R. Heck, scheikundige
 Gert de Kok, politicus
 Patrick Lodiers, regisseur, omroepbestuurder en tv- en radiopresentator
 Rik Mol, trompettist
 Katinka Polderman,  cabaretière en columniste
 Jan Raas, wielrenner en ploegleider
 Marian van der Weele, politica
 Anjolie Wisse, atlete

School in Goes
Katholieke school in Nederland
School in het voortgezet onderwijs in Nederland
Voormalige school in Nederland


text:
Fine primo tempo è un album musicale di Roberto Tardito, pubblicato nel 2012.

L'album

L'album è stato realizzato per il mercato tedesco, distribuito in occasione del tour che ha avuto luogo in Germania tra il 2012 e il 2013. Raccoglie 24 brani tratti dai precedenti album, in particolar modo da Se fossi Dylan e Punto di fuga.

Tracce

Disco 1

Disco 2

Formazione

 Nicholas Burns – batteria
 Patrick Chartol – basso
 Steve Cooper – batteria, percussioni
 Jean-Philippe Fanfant – batteria
 Riccardo Galardini – chitarre acustiche, chitarre classiche, slide
 Lisa Maria Gomez – flauto
 Alberto Guareschi – contrabbasso
 Agostino Marangolo – batteria
 Antonio Marangolo – sassofono, percussioni
 Barnabe Matsiona – isshakausansun
 Carlos Meza – percussioni
 Pier Michelatti – basso
 David Mirandon – cajon, bodhran, percussioni
 Clem Mounkala – chitarre classiche, chitarre acustiche
 Heiko Plank – plank guitar
 Jean-Marc Rohart – fisarmonica
 Peter Sitka – basso, contrabbasso
 Milen Slavov – fisarmonica
 Nathan Steers – chitarre elettriche, dobro
 Roberto Tardito – voce, chitarre acustiche, chitarre classiche, chitarre elettriche, bouzouki, organo hammond, pianoforte, armonica, oud, basso, contrabbasso, synth
 Brian Wares – armonica
 Vincenzo Zitello – arpa celtica, violino, viola, tin whistle, low whistle

Note


text:
La 1. Bundesliga 1990-91 fue la 28.ª edición de la Fußball-Bundesliga, la mayor competición futbolística de Alemania Federal. Fue disputada por 18 equipos, entre el 8 de agosto de 1990 y el 15 de junio de 1991, siendo la última edición de la liga en la que participaron exclusivamente equipos de la antigua Alemania Occidental, antes de la reunificación alemana.

Kaiserslautern se consagró campeón al vencer como visitante por 6-2 a Colonia en la última fecha. Fue la primera vez en la historia que el club se coronaba en la Bundesliga, así como la tercera vez que lo hacía en la primera división del país.

Equipos
{|
|- style="vertical-align: top;"
|

</td>

|}

Equipos por Estados federados

Sistema de competición
Los dieciocho equipos se enfrentaron entre sí bajo el sistema de todos contra todos a doble rueda, completando un total de 34 fechas. Las clasificación se estableció a partir de los puntos obtenidos en cada encuentro, otorgando dos por partido ganado, uno por empatado y ninguno en caso de derrota. En caso de igualdad de puntos entre dos o más equipos, se aplicaron, en el mencionado orden, los siguientes criterios de desempate:

 Mejor diferencia de goles en todo el campeonato;
 Mayor cantidad de goles a favor en todo el campeonato;
 Mayor cantidad de puntos en los partidos entre los equipos implicados;
 Mejor diferencia de goles en los partidos entre los equipos implicados;
 Mayor cantidad de goles a favor en los partidos entre los equipos implicados.

Al finalizar el campeonato, el equipo ubicado en el primer lugar de la clasificación se consagró campeón y clasificó a los dieciseisavos de final de la Copa de Campeones de Europa 1991-92. Asimismo, los equipos que finalizaron el certamen en segundo, tercer, cuarto y quinto lugar clasificaron a los treintaidosavos de final de la Copa de la UEFA 1991-92, siempre y cuando ninguno de ellos hubiera obtenido un cupo a la Recopa de Europa 1991-92 como campeón de la Copa de Alemania 1990-91, en cuyo caso le trasladaría su plaza al equipo ubicado en la posición inmediatamente inferior.

Por otro lado, los equipos que ocuparon los últimos dos puestos de la clasificación —decimoséptima y decimoctava— descendieron de manera directa a la 2. Bundesliga, mientras que el decimosexto disputó la serie de play-offs de ascenso y descenso ante un equipo de dicha categoría.

Clasificación

Play-off de ascenso y descenso

Partido desempate

St. Pauli descendió a la 2. Bundesliga tras empatar 2-2 en el global de la serie y perder 3-1 en el partido desempate.

Estadísticas

Goleadores

Referencias

Enlaces externos
1. Bundesliga 1990-91 en RSSSF.com

Temporadas de la 1. Bundesliga
Fútbol en 1990
Fútbol en 1991
Deporte en Alemania en 1990
Deporte en Alemania en 1991


text:
Eugène Murangwa (born 9 November 1975) is a former Rwandan international football player. His playing position was a goalkeeper.

In 1994, Eric Murangwa Eugene and his immediate family survived the genocide against the Tutsi in Rwanda.  Their survival is owed, in part, to the courage and humanity shown by his former teammates of the Rayon Sports Football Club, of which Murangwa was also a member. As a result of this, Murangwa has developed a strong belief that sport, and in particular football as well as storytelling, have the power to influence society in a way that little else does. Murangwa has a mission to make sport and storytelling an integral part of the Rwandan reconciliation and reconstruction process insisting sport is not just for fun and leisure but can also be used as a tool for social change and life skills.

In 1997, following an international match for Rwanda in Tunisia, he sought asylum and emigrated to the United Kingdom via Belgium following the Rwandan genocide. During the Genocide he lost 35 members of his family.

In 1998 Eric was awarded an MBE in the Queen's New Year's Honours list for his services to the Awareness and Education of Genocide against the Tutsi of Rwanda.

In 2010, he founded Football for Hope, Peace & Unity.

International career

He was involved in Rwanda's 1998 FIFA World Cup qualifying campaign and played in a game versus Tunisia.

References

1975 births
Rwandan footballers
Rwanda international footballers
Association football goalkeepers
People from Rwamagana District
Living people


text:
Real Club Valderrama es un campo de golf situado en San Roque, provincia de Cádiz, Andalucía (España). Es considerado el mejor campo de Europa continental.

Diseño
En 1984, el industrial Jaime Ortiz-Patiño compró por 2.000 millones de pesetas al sultán de Brunéi el 50% del entonces Campo de Las Aves y, con la ayuda del diseñador Robert Trent Jones lo transformó en el Club de Golf Valderrama. Posee uno de los mejores pares 5 del mundo, el hoyo 17, así como varios pares 3 de lo más emblemáticos.

Eventos albergados
 Open de España Femenino: 1982.
 Ryder Cup: 1997 (primera vez que se celebraba en Europa continental).
 WGC-Campeonato American Express: 1999 y 2000.
 Volvo Masters: 1988-1996 y 2002-2008.
 Andalucía Valderrama Masters: 2010, 2011, 2017-Presente.
 Open de España: 2016.

Referencias

Enlaces externos
 Valderrama en Andalucía.org

Valderrama
Instalaciones deportivas de la provincia de Cádiz
Deporte en la provincia de Cádiz
San Roque (Cádiz)


text:
Кониев — фамилия. Известные носители:

 Кониев, Александр Григорьевич — Георгиевский кавалер; капитан; 6 марта 1916.
 Кониев, Владимир Григорьевич — Георгиевский кавалер; подполковник; 17 января 1916 (посмертно).

См. также
 Конев
 Кониашвили


text:
Dieter Hussing (* 21. Mai 1936 in Bochum; †  30. April 2015 in Hanau) war ein deutscher Politiker der CDU.

Hussing war von Beruf zunächst Metallformer. Seit 1959 war er hauptamtlicher Arbeitersekretär der Katholischen Arbeitnehmer-Bewegung im Bistum Fulda. Zudem war er Kreisvorsitzender der Christlich-Demokratischen Arbeitnehmerschaft und stellvertretender Landesvorsitzender der Arbeitsgemeinschaft christlicher Arbeitnehmerorganisationen in Hessen.

Seit 1968 war Hussing Stadtrat in Hanau. Er war von 1969 bis 1972 und erneut von 1973 bis 1976 Mitglied des Deutschen Bundestages. 1969 wurde Hussing über die Landesliste Hessen gewählt. Am 16. November 1973 rückte er für den verstorbenen Abgeordneten Berthold Martin nach.

Literatur
 Rudolf Vierhaus, Ludolf Herbst (Hrsg.), Bruno Jahn (Mitarb.): Biographisches Handbuch der Mitglieder des Deutschen Bundestages. 1949–2002. Bd. 1: A–M. K. G. Saur, München 2002, ISBN 3-598-23782-0, S. 371–372.

Weblinks
CDU trauert um Dieter Hussing
Biografische Notiz auf www.kgparl.de, abgerufen am 28. Juli 2017.

Bundestagsabgeordneter (Hessen)
CDU-Mitglied
Deutscher
Geboren 1936
Gestorben 2015
Mann


text:
A Classe Balilla era uma classe de submarinos da Regia Marina construída em quatro unidades e entraram todos em serviço desde 1928. A Força de Submarinos da Marinha do Brasil comprou uma unidade italiana e a rebatizou de S Humaytá, que foi desativada em 1957.

Classes de submarinos da Marinha do Brasil
Classes de navios da Marinha do Brasil


text:
Metzingen (Württ) (niem: Bahnhof Metzingen (Württ)) – stacja kolejowa w Metzingen, w kraju związkowym Badenia-Wirtembergia, w Niemczech. Według DB Station&Service ma kategorię 4. Znajduje się na linii Plochingen – Tübingen oraz jest miejscem początkowym linii Metzingen (Württ) – Bad Urach.

W 2006 z usług stacji skorzystało 2,6 mln pasażerów.

Linie kolejowe
 Linia Plochingen – Tübingen
 Linia Metzingen (Württ) – Bad Urach

Połączenia

Dalekobieżne

Regionalne

Przypisy

Linki zewnętrzne
 Strona stacji na DB

Stacje i przystanki kolejowe w Badenii-Wirtembergii


text:
Copperbelt North is an electoral district which returns a member (known as an MLA) to the Legislative Assembly of Yukon in Canada. The riding was created in 2009 following the amalgamation of part of the district of Whitehorse West and the former district of Copperbelt. It includes much of the Whitehorse subdivision of Copper Ridge, as well as the Lobird mobile home park.

Members of the Legislative Assembly

Election results

2021 general election

2016 general election

|-

| Liberal
| Ted Adel
| align="right"| 566
| align="right"| 45.1%
| align="right"| +10.8%

| NDP
| André Bourcier
| align="right"| 161
| align="right"| 12.8%
| align="right"| -0.6%

|-
! align=left colspan=3|Total
! align=right| 1256
! align=right| 100.0%
! align=right| –
|}

2011 general election

|-

|-

| Liberal
| Arthur Mitchell
| align="right"| 407
| align="right"| 37.4%
| align="right"| –
|-

| NDP
| Skeeter Miller-Wright
| align="right"| 159
| align="right"| 14.6%
| align="right"| –
|-
! align=left colspan=3|Total
! align=right| 1088
! align=right| 100.0%
! align=right| –
|}

References

Yukon territorial electoral districts
Politics of Whitehorse
2009 establishments in Yukon