text:
est un seinen manga écrit et dessiné par Mori Kaoru. Il a été prépublié entre  et mai 2006 dans le magazine Monthly Comic Beam de l'éditeur Enterbrain, et a été compilé en sept volumes. Une suite nommée Emma: Further Tales a vu le jour entre  et  et a été compilé en trois volumes numérotés de 8 à 10. La version française a d'abord été édité en intégralité par Kurokawa, et Ki-oon a publié une édition double grand format en cinq tomes dans la collection « Latitudes ».

La série a été adaptée en anime, . La première saison de 12 épisodes de 25 minutes chacun a été produite par le studio Pierrot en 2005, et la seconde saison de 12 épisodes a été réalisée par le studio Ajia-do Animation Works en 2007.

Le manga a gagné le prix de l'excellence au Japan Media Arts Festival en 2005.

Synopsis
En Angleterre à l'époque victorienne. Un certain William Jones rend visite à son ancienne gouvernante dont il n'a pas de bons souvenirs. Là, il rencontre Emma. C'est le coup de foudre. Cette rencontre imprévue va bouleverser leurs vies car les classes sociales étant bien définies au , il est inconcevable qu'un jeune homme de la haute bourgeoisie pense à fréquenter une servante (Emma en l'occurrence). Leur amour survivra-t-il aux foudres de la société, aussi injuste soit-elle ?

Personnages

Femme de chambre de Kelly Stowner. Ses parents sont morts alors qu'elle était très jeune.

Il fait partie de la haute société. Lorsqu'il était enfant, Kelly Stowner était sa gouvernante. Il ne résistera pas très longtemps au charme d'Emma.

Ancienne gouvernante de la famille Jones, elle a recueilli Emma pour l'employer comme femme de chambre.

Elle est la benjamine de la famille Campbell, faisant aussi partie de la haute société. Elle a un faible pour William Jones et sa meilleure amie est Grace Jones.

Grace Jones
Elle est la deuxième enfant de la famille Jones. Bien qu'elle soit la petite sœur de William Jones, elle est plus responsable que lui.

Arthur Jones
C'est le troisième enfant de la famille Jones. Il est préfet de son lycée.

Vivyane Victoria Jones
La quatrième enfant de la famille Jones. Elle très capricieuse et fait des bêtises.

Monica Campbell
Elle est la cadette de la famille Campbell et elle très protectrice envers sa petite sœur Eleanor.

Richard Jones
Le père de la famille Jones. Il est très sévère et totalement opposé à la relation entre Emma et William.

Aurélia Jones ou Miss Trollope
Elle est la mère de la famille Jones. Elle est tombée malade à cause de l'air de ville et des cinq enfants qu'elle a eu brusquement. De ce fait, elle a dû partir vivre à la campagne.

Hakim
Ami de William Jones. Ils se sont rencontrés lors du voyage en Inde de William.

Robert
Le meilleur ami de William. Ils étaient ensemble à l'école lorsqu'ils étaient enfants.

Manga

Liste des volumes

|}

Anime
La première saison de douze épisodes a été diffusée du  au  sur TBS. La seconde saison de douze épisodes a été diffusée du  au  sur Chiba TV.

Liste des épisodes

|}

|}

Produits dérivés

Publications
 Victorian Guide
Emma Victorian Guide est sorti au Japon le .
 Light novels
Deux light novels basés sur la série sont sortis au Japon, écrits par Saori Kumi :
 Le volume 1, , est sorti le  ;
 Le volume 2, , est sorti le .

 Animation Guide
Trois guides, écrits par Kaoru Mori et Rico Murakami, sont sortis au Japon :
 Le premier, , est sorti le  ;
 Le second, , est sorti le  ;
 Le troisième, , est sorti le .

Références

 Édition japonaise

 Édition française

Liens externes
  de l'anime
  de Ki-oon
 Dossier sur Manga-news

Manga paru dans le Monthly Comic Beam
Animation réalisée par Pierrot
Animation réalisée par Ajiadō
Série d'animation japonaise
Série manga
Manga des années 2000
Manga romantique
Manga historique
Manga publié par Ki-oon
Manga publié par Kurokawa


text:
Lagynochthonius kenyensis är en spindeldjursart som först beskrevs av Volker Mahnert 1986.  Lagynochthonius kenyensis ingår i släktet Lagynochthonius och familjen käkklokrypare. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Käkklokrypare
kenyensis

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Vsévolod (Borís) Nikolàievitx Merkúlov (rus: Всеволод Николаевич Меркулов) (25 d'octubre de 1895 - 23 de desembre de 1953) va ser un polític soviètic, cap del NKGB entre febrer i juliol de 1941, i de nou entre abril de 1943 i març de 1946 i ministre del Control Estatal entre 1950 i 1953. Va ser un dels membres de l'anomenada «màfia georgiana» de Lavrenti Béria, cap de l'NKVD, sent executat quan Béria va caure.

Membre del PCUS (1939-1953), va ser membre del Soviet Suprem de la Unió Soviètica.

Referències

Polítics soviètics
Membres de l'NKVD
Comissaris del Poble i Ministres de la Unió Soviètica
Repressió a la Unió Soviètica
Generals soviètics
Soviètics executats
Orde de Lenin
Alumnes de la Universitat Estatal de Sant Petersburg
Orde de la Bandera Roja
Morts a Moscou
Polítics azerbaidjanesos
Militars asiàtics
Comunistes azerbaidjanesos


text:
Алекс ван Вармердам (, родился 14 августа 1952 года в Харлеме, Нидерланды) — нидерландский кинорежиссёр, актёр, сценарист, продюсер и композитор. Был автором сценария и актёром практически во всех своих фильмах. Также он исполняет роли в большинстве своих фильмов и, как правило, главных героев. Лауреат премии ФИПРЕССИ Венецианского кинофестиваля 1996 года.

Биография
Алекс ван Вармердам был одним из основателей театральной труппы Hauser Orkater, которая позднее стала музыкально-театральной группой. В 1980 году Алекс ван Вармердам вместе со своим братом Марком основал театральную труппу De Mexicaanse Hond (). С этим названием театр выступает с 1989 года.

Ван Вармердам поставил свой первый фильм «Абель» (Abel) в 1986 г, в котором исполнил главную роль. Также он сыграл и в большинстве других своих фильмов, в основном это были главные роли.

Алекс ван Вармердам женат на голландской актрисе Аннет Мальэрб, которая также снялась в большинстве фильмов режиссёра. Их сын Меес (Mees) — музыкант, который исполняет музыку на различных спектаклях театральной труппы De Mexicaanse Hond.

Фильмография
 1986 — Авель / Abel
 1992 — Северяне / De Noorderlingen
 1996 — Платье / De Jurk
 1998 — Маленький Тони / Kleine Teun
 2003 — Новые сказки братьев Гримм / Grimm
 2006 — Официант / Ober
 2009 — Последние дни Эммы Бланк / De laatste dagen van Emma Blank
 2013 — Боргман / Borgman
 2015 — Шнайдер против Бакса / Schneider vs. Bax
2021 — № 10

Примечания

Ссылки

 Алекс Ван Вармердам на сайте КиноПоиск. Ru
 Алекс Ван Вармердам на Московском кинофестивале
 [inoekino.ru/author.php?id=209 Алекс Ван Вармердам на сайте ИНОЕКИНО]
 Алекс Ван Вармердам: синефильский проект}
 Алекс Ван Вармердам в проекте «Читки пьес современных голландских драматургов» на официальном сайте театра «Школа драматического искусства»


text:
John Spelman (12 September 1606 – 31 January 1663) was an English politician who sat in the House of Commons  from 1645 to 1648 and in 1660.

Spelman was the son of Sir Clement Spelman of Narborough, Norfolk and his wife Ursula Willoughby, daughter of Sir John Willoughby of Risley.

In 1645, Spelman was elected Member of Parliament for Castle Rising in the Long Parliament. He was excluded in 1648 under Pride's Purge.

In 1660, Spelman was elected MP for Castle Rising in the Convention Parliament.

Spelman died at the age of 56.

Spelman married Anne Heveningham, daughter of Sir John Heveningham.

References

1606 births
1663 deaths
People from Breckland District
English MPs 1640–1648
English MPs 1660


text:
Fritz "Itze" Gunst (22 September 1908 – 9 November 1992) was a German water polo player who competed in the 1928 Summer Olympics, the 1932 Summer Olympics, and the 1936 Summer Olympics.

At the Amsterdam Games he won the gold medal as member of the German team. He played all three matches and scored one goal.

In 1932, he was part of the German team which won the silver medal. He played all four matches.

Four years later he won his second silver medal with the German team. In Berlin he played six matches.

See also
 Germany men's Olympic water polo team records and statistics
 List of Olympic champions in men's water polo
 List of Olympic medalists in water polo (men)
 List of members of the International Swimming Hall of Fame

External links

1908 births
1992 deaths
German male water polo players
Water polo players at the 1928 Summer Olympics
Water polo players at the 1932 Summer Olympics
Water polo players at the 1936 Summer Olympics
Olympic water polo players of Germany
Olympic gold medalists for Germany
Olympic silver medalists for Germany
Olympic medalists in water polo
Medalists at the 1936 Summer Olympics
Medalists at the 1932 Summer Olympics
Medalists at the 1928 Summer Olympics


text:
Sheniqua Ferguson (Nassau, 1989. november 24. –) bahamai atlétanő.

A 2008-as junior atlétikai világbajnokságon aranyérmes lett kétszáz méteres síkfutásban, továbbá bronzérmes száz méteren. A berlini világbajnokságon Chandra Sturrup, Christine Amertil és Debbie Ferguson-McKenzie társaként tagja volt a négyszer száz méteren ezüstérmes bahamai váltónak.

Egyéni legjobbjai

100 méter síkfutás - 11,38
200 méter síkfutás – 22,85

További információk
 Sheniqua Ferguson az IAAF honlapján

Bahamai futók
Bahama-szigeteki olimpikonok
1989-ben született személyek
Élő személyek


text:
Risti herrgård (; ) var en herrgårdsbyggnad i Harjumaa, Estland.

Medlemmar av ätten Mohrenschildt förvärvade herrgården på 1700-talet, och sålde den först i mars 1887 för 90 000 rubel till friherre Stackelberg, som ägde herrgården fram till 1919. Familjen Stackelberg kom under sin boningsperiod att bland andra anställa den estländska författaren och poeten Marie Under, som där kom att arbeta på herrgården som barnflicka.

Herrgårdens huvudbyggnad revs i mitten av 1900-talet.

Källor

Herrgårdar i Estland
Byggnader med anknytning till ätten Stackelberg
Byggnader i Harjumaa


text:
Le  corps indien est une unité militaire du Raj britannique formée en mars 1945 pour faire partie de la quatorzième armée en vue de l'opération Zipper, l'invasion de la Malaisie britannique. Les formations importantes de la quatorzième armée sous son commandement comprenaient la 5 division, la 23 division, la 25 division et la 26 division d'infanterie indienne.

Le Japon s'étant rendu avant que l'opération ne puisse être exécutée, le corps, sous le commandement du lieutenant-général Ouvry Lindfield Roberts, ne connut aucun service en temps de guerre. Il servit seulement comme unité d'occupation militaire après la fin du conflit.

Le XXXIV corps était toujours actif en septembre 1945 en Malaisie, avec le QG de la 2 division d'infanterie britannique, de la 25 division indienne, de la 50 brigade de chars indienne et de la 150 brigade d'infanterie indienne, qui étaient en route vers Hong Kong.

Notes et références

Unité de l'armée de terre britannique
Unité ou formation militaire créée en 1945


text:
Loboptera delafrontera är en kackerlacksart som beskrevs av Bohn 1990. Loboptera delafrontera ingår i släktet Loboptera och familjen småkackerlackor.

Artens utbredningsområde är Spanien. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Småkackerlackor
delafrontera


text:
Darcy Kuemper (* 5. Mai 1990 in Saskatoon, Saskatchewan) ist ein kanadischer Eishockeytorwart, der seit Juli 2022 bei den Washington Capitals in der National Hockey League unter Vertrag steht. Mit der Colorado Avalanche gewann er zuvor in den Playoffs 2022 den Stanley Cup. Zudem war er in der NHL bereits für die Minnesota Wild, Los Angeles Kings und Arizona Coyotes aktiv. Mit der kanadischen Nationalmannschaft gewann er die Goldmedaille bei der Weltmeisterschaft 2021.

Karriere
Kuemper begann seine Karriere bei den Saskatoon Contacts im Jahr 2006 und erreichte mit seinem Team die Playoffs. Ein Playoffspiel bestritt er für die Spokane Chiefs in der WHL. In der folgenden Saison hütete er das Tor der Saskatoon Blazers.

Zur neuen Saison wechselte er zu den Red Deer Rebels in die WHL. Er wurde im Januar 2010 zum Torhüter Woche der Canadian Hockey League (CHL), dem Dachverband der kanadischen Juniorenligen, ernannt sowie in das WHL (East) Second All-Star Team berufen. In der Saison 2009/10 machte er einen kurzen Abstecher in die AHL zu den Houston Aeros.

2009 wurde er von den Minnesota Wild im NHL Entry Draft in der 6. Runde an der insgesamt 161. Position ausgewählt.

Die Saison 2010/11 stand er komplett bei den Rebels zwischen den Pfosten. Diese Saison war für Kuemper sehr erfolgreich, so schloss er die Saison mit dem niedrigsten Gegentorschnitt (1,86) sowie der höchsten Fangquote (93,3 %) aller Torhüter der WHL ab. Es folgten die Berufung ins WHL (East) First All-Star Team sowie mehrere Ernennungen zum Torhüter der Woche der CHL. Am Ende der Saison erhielt er die Four Broncos Memorial Trophy für den Spieler des Jahres sowie die Del Wilson Trophy für den Torhüter des Jahres der WHL und wurde darüber hinaus zum Torhüter des Jahres der CHL ernannt.

Zur folgenden Saison wechselte Kuemper zu den Houston Aeros und spielte auch einige Spiele für die Ontario Reign in der ECHL. Er wurde im Dezember einmal zum Spieler der Woche und zum Rookie des Monats der AHL ernannt.

Am 18. April 2013 gab Kuemper sein Debüt in der NHL beim Auswärtsspiel der Wild bei den San Jose Sharks. Seitdem fungiert er als Backup und kommt regelmäßig bei den Wild sowie deren Farmteam, den Iowa Wild, zum Einsatz.

Nach sechs Jahren in der Organisation der Wild wurde sein auslaufender Vertrag nach der Saison 2016/17 nicht verlängert, sodass sich der Kanadier im Juli 2017 als Free Agent den Los Angeles Kings anschloss. Dort kam er regelmäßig als Backup von Jonathan Quick zum Einsatz, bevor ihn die Kings im Februar 2018 an die Arizona Coyotes abgaben und im Gegenzug Tobias Rieder und Scott Wedgewood erhielten. Zugleich unterzeichnete Kuemper einen neuen Zweijahresvertrag in Arizona. Nach der Saison debütierte er im Rahmen der Weltmeisterschaft 2018 für die kanadische Nationalmannschaft und belegte dort mit dem Team den vierten Platz.

In der Saison 2018/19 stieg Kuemper durch eine Verletzung von Antti Raanta zum Stammtorwart der Coyotes auf und bestritt 55 Partien, in denen er fünf Shutouts und 27 Siege verzeichnete, was jeweils NHL-Bestwerte für ihn darstellte.

Bei der Weltmeisterschaft 2021 stand er erneut im Aufgebot seines Heimatlandes und gewann dort mit dem Team die Goldmedaille. Er fungierte dabei als Stammtorwart der "Ahornblätter" und bestritt im Turnierverlauf acht Spiele.

Im Juli 2021 gaben ihn die Coyotes an die Colorado Avalanche ab, die damit auf den Weggang von Philipp Grubauer reagierten. Im Gegenzug erhielt Arizona Conor Timmins, ein Erstrunden-Wahlrecht für den NHL Entry Draft 2022 sowie ein konditionales Drittrunden-Wahlrecht für den NHL Entry Draft 2024. In Colorado setzte er sich gegen Pavel Francouz als nomineller Stammtorhüter durch und gewann mit der Avalanche in den Playoffs 2022 den Stanley Cup. Sein auslaufender Vertrag wurde anschließend jedoch nicht verlängert, sodass er sich im Juli 2022 als Free Agent den Washington Capitals anschloss. Dort erhielt er einen neuen Fünfjahresvertrag mit einem durchschnittlichen Jahresgehalt von 5,25 Millionen US-Dollar.

Erfolge und Auszeichnungen

International
 2021 Goldmedaille bei der Weltmeisterschaft

Karrierestatistik
Stand: Ende der Saison 2021/22

International
Vertrat Kanada bei:
 Weltmeisterschaft 2018
 Weltmeisterschaft 2021

Weblinks

Eishockeynationaltorwart (Kanada)
Eishockeytorwart (Spokane Chiefs)
Eishockeytorwart (Red Deer Rebels)
Eishockeytorwart (Minnesota Wild)
Eishockeytorwart (Ontario Reign, ECHL)
Eishockeytorwart (Houston Aeros, AHL)
Eishockeytorwart (Orlando Solar Bears, ECHL)
Eishockeytorwart (Iowa Wild)
Eishockeytorwart (Los Angeles Kings)
Eishockeytorwart (Arizona Coyotes)
Eishockeytorwart (Tucson Roadrunners)
Eishockeytorwart (Colorado Avalanche)
Eishockeytorwart (Washington Capitals)
Stanley-Cup-Sieger
Weltmeister (Eishockey)
Kanadier
Geboren 1990
Mann


text:
Пурпурната роза от Кайро () e американски игрален филм мелодрама, излязъл по екраните през 1985 година, режисиран от Уди Алън, който е автор и на сценария и с участието на Мия Фароу, Джеф Даниълс и Дани Айело.

Сюжет
Сесилия е влюбена в киното и не пропуска филм в кварталния салон. Един ден героят от поредния филм забелязва Сесилия, заговаря я, слиза в залата при нея и оставя филмовото действие в невъобразим хаос.

В ролите

Източници

Външни препратки

 "Пурпурната роза от Кайро" в Rotten Tomatoes

Филми на Уди Алън
Филми от 1985 година
Американски драми
Американски комедии


text:
Genista és un gènere de plantes amb flor de la tribu Genisteae de la família Fabaceae. Són plantes dures que poden resistir condicions climàtiques extremes. Algunes es consideren males herbes. Popularment es coneixen algunes d'aquestes plantes com a argelaga o ginesta.

Morfologia

Les espècies d'aquest gènere es donen abundantment a Europa i, en especial, a la regió Mediterrània. Aquest gènere comprèn 150 espècies d'arbusts o matolls espinosos o inermes, rarament herbàcies o sufruticoses (com la ginesta de tintorers). Les branques són llises o estriades i solen tindre les fulles simples o trifoliades, que algunes espècies perden ràpidament, o inclús no tenen fulles aparents. Les flors són papilionàcies, compostes per cinc pètals grocs i deu estams soldats entre si pels seus filaments, o almenys nou d'ells, formant una estructura tubular al voltant del pistil. Els fruits són menudes llegums comprimides lateralment, dehiscents i generalment amb diverses llavors; en rares ocasions amb una llavor única. La península Ibèrica és la zona on més s'ha diversificat aquest gènere: des de grans arbusts de fins a 3 metres, com la ginestera blanca; mates de fins a 1,5 metres, com la bolina, i petites mates de port reptant típiques d'alta muntanya, com la ginesta de Sanabria.

Usos
Les ginestes tenen nombrosos usos. Algunes espècies s'utilitzen per a obtindre tints, com els que s'extrauen de les flors de l'argelaga o de les arrels de la ginesta dels tintorers. Existeixen ginestes que s'empren com a combustible als forns de guix i cal, també com a ornamental per a formar bardisses.

Taxonomia
En total hi ha unes 90 espècies del gènere Genista i als Països Catalans en són autòctones 19: Genista horrida, G. lobelii, G. pumila, G. hispanica, G. hirsuta, G. anglica, G. acanthoclada, G. tricuspidata, G. scorpius, G. tinctoria, G. pilosa, G. cinerea, G. linifolia, G. dorycnifolia, G. purgans, G. biflora, G. triflora, G. patens i G. monspessulana.

Algunes espècies destacades són:

 Genista aetnensis
 Genista anglica - ginestola ànglica
 Genista canariensis
 Genista cinerea - ginestell cineri
 Genista clavata
 Genista corsica
 Genista dorycnifolia
 Genista ephedroides
 Genista falcata
 Genista ferox
 Genista florida
 Genista fragrans
 Genista germanica
 Genista hispanica - argelagó
 Genista hirsuta - argelaga peluda
 Genista jimenezii - ginestell
 Genista linifolia
 Genista lucida
 Genista lydia
 Genista maderensis
 Genista microcephala
 Genista monspessulana - ginesta de Montpeller
 Genista pilosa - ginesta pilosa, ginestola pilosa o bàlec
 Genista pulchella
 Genista pumila - argelaga nana
 Genista radiata
 Genista sagittalis - gaiol o carquèxia
 Genista scorpius - argelaga borda
 Genista siberica
 Genista splendens
 Genista stenopetala
 Genista sylvestris
 Genista tenera
 Genista tinctoria - ginesta de tintorers, ginestola, ginestola tinctòria
 Genista tournefortii
 Genista triacanthos
 Genista tricuspidata (syn. Genista lucida) - gatova o gatosa
 Genista tridentata
 Genista triflora - molleró
 Genista umbellata
 Genista valentina (Willd. ex Spreng.) Steud. subsp. valentina - ginesta fina

Referències

Enllaços externs

 Espècies de Genista
 Herbari virtual - UIB
 Noms de plantes en català


text:
Phrynobatrachus pintoi är en groddjursart som beskrevs av Hillers, Zimkus och Rödel 2008. Phrynobatrachus pintoi ingår i släktet Phrynobatrachus och familjen Phrynobatrachidae. IUCN kategoriserar arten globalt som otillräckligt studerad. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Stjärtlösa groddjur
pintoi


text:
Biografia
Wilhelm Cramer era un famoso violinista e direttore d'orchestra di Londra di origine tedesca, figlio di Johann Jacob Cramer e Sybilla Catharina Gentes. Proveniva da una famiglia numerosa che si identificava con il progresso della musica nei secoli XVIII e XIX.

Era un violinista nell'orchestra della corte e uno degli artisti più importanti della Scuola di Mannheim; nel 1772 divenne primo violino dell'Orchestra della Corte Elettorale. Su richiesta di Johann Christian Bach nel 1773 si recò a Londra con la sua famiglia dove diresse concerti alla corte e ricoprì anche la carica di direttore d'orchestra dell'opera italiana. Tenne anche concerti di musica antica e l'annuale Musical Found, in seguito ribattezzato Royal Society of Musicians.

Frequentò il salone parigino di Félicité de Genlis e incontrò la giovane pianista Marie-Emmanuelle Bayon (attorno al 1776), accompagnata dal violinista Ivan Mane Jarnowick e da uno dei fratelli violoncellisti Jean-Louis Duport e Jean-Pierre Duport.

Wilhelm Cramer è il padre del famoso pianista e compositore Johann Baptist Cramer, inglese di origine tedesca e del compositore Franz Cramer.

Cramer Street, nel quartiere londinese di Marylebone, porta il suo nome.

Note

Bibliografia

Approfondimenti
 W. B. Squire, rev. David J. Golby. Cramer, Wilhelm (bap. 1746, d. 1799), Oxford Dictionary of National Biography first published Sept. 2004
 Warwick Lister. Music & Letters, Wilhelm Cramer and the Opera Concert Orchestra: 'Damnatio Memoriae'?, Vol. 82, No. 1 (2001), p. 78, Oxford University Press

Collegamenti esterni

Wilhelm Cramer portrait by the English painter Thomas Hardy (1757-circa 1805).


text:
Свеса (, ) град је у североисточној Украјини и средиште Сумске области. Суми се налази на реци Свеса, недалеко од границе са Русијом.

Историја
Град је основан 1670. године.

Становништво
Према процени, у граду је 2011. живело 7.069 становника.

Становништво чине углавном Украјинци. Осим већинског Украјинског становништва у граду живе и Руси и Јевреји.

Партнерски градови

Градови у Украјини
Википројект географија/Насеља у Украјини


text:
Chu Văn Tập (11 February 1913 – 6 May 2014), better known by his pen name Học Phi, was a famous Vietnamese novelist and playwright. He was awarded the Hồ Chí Minh Prize in 1996.

References

1913 births
2014 deaths
Vietnamese dramatists and playwrights
Vietnamese centenarians
20th-century dramatists and playwrights
Men centenarians


text:
The Grand National Mother Lodge "The Three Globes" (Große National-Mutterloge "Zu den drei Weltkugeln") is the oldest recognized Masonic Grand Lodge in Germany, being found in Berlin in 1740. In 1933, being one of eight national Grand Lodges, it had 22,700 members in 177 lodges. in 1935 freemasonry in Nazi Germany was suppressed. The Mother Lodge "The Three Globes" was reactivated in 1946 and is currently a member of the umbrella organization United Grand Lodges of Germany.

History
On the night of 14/15 August 1738, the future Frederick the Great, then Crown Prince, was initiated as a Freemason in Brunswick, being quickly passed to fellowcraft and raised to Master, all without the knowledge of his father. He invited Baron von Oberg and the writer Jakob Friedrich von Bielfeld, who were instrumental to his candidature, to form La loge première/La loge du Roi notre grand maître at Rheinsberg Castle, with Oberg as Master. After his accession to the Crown he led the lodge himself from 20 June 1740. The foundation of the Grand Lodge is taken as 13 September 1740, when, with the King's permission, the lodge Aux Trois Globes was formed under the auspices of the privy council and Charles-Étienne Jordan. It was modelled on the Premier Grand Lodge of England, although it received no charter from it.

When the King departed in the same year for the first Silesian War, La loge première was dissolved and its members joined the new lodge. This new lodge created according to the custom of their time in the coming years lodges in Meiningen, Frankfurt an der Oder, Wrocław, Dresden and Neuchâtel. On 24 June 1744 they therefore took the name Great Royal Mother Lodge of the Three Globes, and finally changed this on 5 July 1772 to Grand National Mother Lodge of the Prussian-States.

On 5 March 1767 the Mother Lodge "The Three Globes" became submerged in the Rite of Strict Observance as L'union, but withdrew in 1778. After the Williamsbad Congress of 1782/3, which ended Strict Observance, they declared independence and adopted the "Rectified System".

To escape the Masonic hostility of  the Third Reich, they turned to the "National Christian Order Frederick the Great" to, but this had no effect, because in 1935 they had to dissolve.

After the Second World War, the Great National Mother Lodge was reactivated in 1946, but their effect area was initially limited to the American Sector in Berlin. A total of 42 lodges of GNML "3WK" joined the United Grand Lodge, founded in 1949, only five lodges in the Federal Republic remained faithful to their Grand Lodge, waiting for the local approval.

The United Grand Lodges of Germany - Brotherhood of Freemasons was founded in 1958 as a national communicator with foreign grand lodges . To avoid name confusion, the United Grand Lodge of Germany changed its name to Grand Land AFAM from Germany and later to Grand Lodge AFAM of Germany. At the founding of VGLvD there were initially only two founding members. The Grand National Mother Lodge only joined in 1970 as an independent partner.

Structure

The Grand National Mother Lodge became a legal entity by royal charter on 9 November 1796. It is now a registered association. It is headed by the National Grand Master, supported since 1797 by the Federal Board of brothers with the highest degree. Similar to the Grand Landlodge of Freemasons of Germany, the GNML has separate bodies for the "higher degrees". In addition to the St. Johns lodges, administering the first three degrees of "apprentice," "journeyman" and "Master", there is the 'General Old Scottish Lodge' for the 4th grade ("Scots Master") and the inner Orient for grade 5-7 ("Elect brothers", "Elect of the inner temple", "Intimate of perfection").

Known members
 Frederick the Great, * 1712, † 1786 (was not a member of the lodge, but its founder and protector. His royal lodge consisted exclusively of noble Freemasons, after its dissolution in 1742 he joined no further lodges.)
 Duke Ferdinand of Brunswick-Wolfenbüttel, * 1721, † 1792, German Field Marshal
 Duke Friedrich August of Brunswick, * 1740, † 1805
 Leopold Wilhelm of Dobschütz, * 1763, † 1836
 Theodor Gottlieb von Hippel the Elder, * 1741, † 1796, German statesman, writer and social critic
 Theodor Gottlieb von Hippel the Younger, * 1775, † 1843, Prussian statesman and author of the call "To My People" of 1813
 Job von Witzleben, * 1783, † 1873, Prussian Lieutenant General and Deputy Minister of War
 Georg Friedrich Kersting, * 1785, † 1847, German painter of the Romantic and Biedermeier
 Ernst Paul Lehmann, * 1856, † 1934, factory owner
 Karl Ernst August Sachs, * 1829, † 1909, linguist
 Gustav Stresemann, * 1878, † 1929, German Chancellor and Foreign Minister

Bibliography
 Franz August v. Etzel: Geschichte der Großen National-Mutter-Loge der Preußischen Staaten genannt zu den drei Weltkugeln, Berlin 1867,   Google books
 Eugen Lennhoff/Oskar Posner: Internationales Freimaurer-Lexikon. Almathea-Verlag München 1980, Reprint von 1932,
 Helmut Neuberger: Winkelmaß und Hakenkreuz: Die Freimaurer und das Dritte Reich. Herbig Verlag, München 2001,
 Ferdinand Runkel: Geschichte der Freimaurerei. Hobbing, Berlin, 3 Bde., Nachdruck: Edition Lempertz, Bonn 2006,
 Br. Werner Schwartz: Friedrich der Große und sein Verhältnis zur Freimaurerei, Versuch einer Deutung. Große Nationalmutterloge "Zu den drei Weltkugeln" 2. überarbeitete Auflage o.J.

References

External links

 Große National-Mutterloge"Zu den drei Weltkugeln" website
 Vereinigte Großlogen von Deutschland

Germany
United Grand Lodges of Germany
Freemasonry in Germany


text:
Lázaro de Parpi (; ca. 442 - início do ) foi um religioso e historiador armênio intimamente ligado à família Mamicônio. Ele é mais conhecido como o autor de uma "História da Armênia" para o período entre 384-484.

Biografia

Lázaro nasceu por volta de 442, na aldeia de Parpi, perto da cidade armênia de . Devido a seus estreitos laços com os Mamicônios, foi criado com eles e fez amizade com . Após a derrota dos armênios na Batalha de Avarair em 451, mudou-se para o castelo do vitaxa  em Gogarena, onde recebeu sua educação primária. Se mostrando um estudante brilhante, foi enviado para completar seus estudos em Constantinopla entre 465-470, onde aprendeu novas línguas estudando religião, literatura e filosofia clássica.

Retornando à Armênia, ocupou-se com atividades educacionais e espirituais na cidade de Siracena, então parte dos domínios da família Camsaracano. De 484 a 486, viveu em Siunique sob Baanes I Mamicônio, que havia sido nomeado em 485 como marzobã da Armênia; ai viveu como eremita e tornou-se assistente do bispo local. Baanes o convidou a supervisionar a reconstrução do mosteiro em Valarsapate e depois o nomeou como abade, porém devido a educação que recebeu e a suas políticas educacionais e espirituais, ele não coadunou-se com os elementos mais conservadores da igreja. Acusado de heresia, foi forçado a sair do mosteiro em 490, tomando como residência a cidade de Amida no Império Bizantino. Nesta cidade redigiu sua "Carta a Baanes Mamicônio". Este texto sugere um Lázaro "vaidoso e vingativo, um defensor orgulhoso das prerrogativas dos monges, imbuídos de sua superioridade intelectual, opositor do clero secular", mas também "um boa vida, amante da boa comida, amante da caça e da pesca".

Convencido de sua inocência, Baanes convoca-o em 493 e, em seguida, pede-lhe um livro, conhecido como "História da Armênia", no qual ele demonstrou "um sentido político notável". Lázaro morreu em uma data desconhecida no início do . Segundo a tradição, foi enterrado perto das ruínas de uma igreja no cânion Parpi.

Obras

Lázaro é principalmente conhecido por seus dois trabalhos:

 "Carta para Baanes Mamicônio" - redigida à atenção de Baanes I em 490, quando ele nega as acusações de heresia contra ele. A primeira autobiografia escrita em armênio, é rica em informações sobre a Igreja Armênia do .
 "História da Armênia" - redigida em 493, é uma obra que dá continuidade aos relatos da obra de Fausto, o Bizantino que haviam terminado no reinado do rei  . Foi composta em três partes: a primeira abrange do reinado de Ársaces II ao de Vararanes Sapor ; a segunda concerne aos eventos que levaram a Batalha de Avarair como como suas consequências; e a terceira da Guerra de Vartananque ao Tratado de Nevarsaque, que vê a Armênia recuperar sua autonomia. As principais fontes que ele usou na História são os trabalhos de outros historiadores tais como Agatângelo, Gorune e Fausto, embora aparentemente fez uso de outros trabalhos, incluindo a História Eclesiástica de Eusébio de Cesareia.

Bibliografia

Armênios do século V
Armênios do século VI
Historiadores da Armênia
Gogarena
Valarsapate


text:
Tyler Ryan Jay (born April 19, 1994) is an American professional baseball pitcher for the Joliet Slammers of the Frontier League. He played college baseball at the University of Illinois and was drafted by the Minnesota Twins in the first round of the 2015 MLB draft.

Career

Amateur career
Jay attended Lemont High School in Lemont, Illinois. He played both baseball and football at Lemont. Jay committed to the University of Illinois to play college baseball for the Fighting Illini. As a freshman, he appeared in 18 games, going 1–3 with a 3.10 earned run average (ERA) and 20 strikeouts. As a sophomore in 2014, he took over as the closer and had 10 saves, a 1.94 ERA and 47 strikeouts. After the season, Jay played for the United States collegiate national team during the summer, and also played collegiate summer baseball for the Yarmouth-Dennis Red Sox of the Cape Cod Baseball League. As a junior in 2015, he had a 1.08 ERA, 76 strikeouts and 14 saves.

Minnesota Twins
Jay was considered one of the top prospects for the 2015 Major League Baseball Draft. The Minnesota Twins selected him with the sixth overall pick. He officially signed with the Twins on June 17 and was assigned to the Fort Myers Miracle where he posted a 3.93 ERA in 18.1 innings pitched. The Twins transitioned Jay into a starting pitcher with Fort Myers in 2016, where he posted a 5–5 record with a 2.84 ERA in 13 starts before being promoted to the Chattanooga Lookouts where he pitched to a 5.79 ERA in five games (two starts). He pitched only 11.2 innings in 2017 due to injury. Jay returned in 2018 to pitch for the Chattanooga Lookouts, compiling a 4–5 record with a 4.22 ERA in 38 games. Jay would begin the 2019 season with the Chattanooga Lookouts where he posted a 1–2 record with a 4.82 ERA in 17 appearances.

Cincinnati Reds
On June 10, 2019, Jay was traded to the Cincinnati Reds in exchange for cash considerations. Jay would spend the rest of the 2020 season between the Pensacola Blue Wahoos and the AZL Reds where he posted a 0–0 record with a 3.03 ERA in 18 appearances and a 0–0 record with a 9.00 ERA in 2 appearances respectively. On June 1, 2020, Jay was released by the Reds.

Joliet Slammers
On June 7, 2022, Jay signed with the Joliet Slammers of the Frontier League.

References

External links

Illinois Fighting Illini bio

1994 births
Living people
People from Lemont, Illinois
Baseball players from Illinois
Baseball pitchers
Illinois Fighting Illini baseball players
All-American college baseball players
Yarmouth–Dennis Red Sox players
Gulf Coast Twins players
Fort Myers Miracle players
Chattanooga Lookouts players
Surprise Saguaros players
Arizona League Reds players
Pensacola Blue Wahoos players
Minor league baseball players


text:
__БЕЗКН__

NGC 1934 је емисиона маглина у сазвежђу Златна риба која се налази на NGC листи објеката дубоког неба.

Деклинација објекта је - 67° 54' 54" а ректасцензија 5-{h}- 21-{m}- 54,0-{s}-. Привидна величина (магнитуда) објекта -{NGC}- 1934 износи 10,1. -{NGC}- 1934 је још познат и под ознакама -{ESO 56-SC109}-.

Референце

Литература
Revised New General Catalogue and Index Catalogue, Wolfgang Steinicke, 2012. Доступно у овом фајлу са објашњењем на овој страници
SIMBAD база података, Стразбуршки центар астрономских података (CDS), Стразбур

Види још
Нови општи каталог

Спољашње везе

Интерактивни каталог NGC, IC и Месјеових објеката
-{SIMBAD}- база података

Нови општи каталог сазвежђе Златна риба
Емисионе маглине


text:
Дмитрий Анатольевич Дроздецкий (род. 15 июля 1965, Красногорск, Московская обл.) — российский художник, иллюстратор, живописец и график из группы «Митьки».

Биография
Первичное художественное образование — детская художественная школа. В то время участие в выставках детских и подростковых художников Токио: 1977 — лауреат, Дели — 1978 2-я премия, Мадрид — 1979 (1-я премия «My world») и др. На протяжении пяти последующих лет первые довольно удачные попытки работать самостоятельно.

Во время обучения в МИИГАиК — первая персональная выставка в 1984 г. В 1987 г. поступил в Рижскую Академию художеств, проучился заочно два года на кафедре рекламного дизайна.

В период с 1986 по 1991 год было написано около 120 живописных и более 560 графических работ.

C 1991 по 1993 г. работал художником-иллюстратором в московском издательстве «Книга».

В 1994 году познакомился с художниками группы Митьки и поэтом Михаилом Сапего, с которым организовал Творческое объединение «Красный Матрос» став его сопредседателем. Проиллюстрировал более 50-ти книг.

С 1997 года участие в выставках группы художников «Митьки». Работы находятся в частных коллекциях — России, Литвы, Латвии, Эстонии, Украины, Франции, Италии, Финляндии, США, Японии, ФРГ, Голландии, Австрии, Великобритании, Бельгии, Испании, Кубы, Израиля и др. А также в Государственном Русском музее, Псковском Государственном художественном музее, Екатеринбургском художественном музее, Себежском краеведческом музее и др.
 С 2000 г. Член Союза художников России, секция станковой живописи.
 С 2002 г. Член Международного художественного фонда

Персональные выставки
 МИИГАиК — 1985 г. октябрь-декабрь.
 Выставочный зал Тверской картинной галереи — 1995 — декабрь.
 Музей Достоевского — 1996 г. февраль Санкт- Петербург.
 Выставочный зал Тверской картинной галереи — 1996 — октябрь.
 Выставочный зал Тверской картинной галереи — 1997 — ноябрь.
 Государственный музей-усадьба «Архангельское» — 2000 г. — июль-август.
 «36 картин» Международный дипломатический комплекс «Росинка» 2002 г. — январь, февраль.
 «36 картин» — Красногорск 2002 — март
 «Пейзажи» — Государственный музей-усадьба «Архангельское» 2003 г. — июнь.
 «Санкт-Петербург 300» Милан, Италия 2003 — июль.
 «Армения-Россия» посольство Республики Армения 2003 г. — сентябрь-октябрь.
 «Городской пейзаж» Информационный центр ООН — Москва 2005 г. — октябрь-ноябрь.
 «Живопись» павильон Жозефины. Страсбург. 2006 г. — март.
 Загородный клуб «Династия» Рублёво-Успенское.2006 — декабрь-апрель.
 «44 картины» Красногорская картинная галерея 2009 г. — февраль.
и др.

Участие в групповых выставках
 1997 — март. Выставочный зал Тверской картинной галереи «Митьки-пейзаж» — 1997 — март.
 2002—2003 гг. Различные совместные выставки.
 2002 г. — «Чапаев» — галерея «Борей» Санкт-Петербург
 2004 г. — май «Митьки в Себеже»
 2004 г. — «Митьки и автомобили» осень Москва
 2005 г. — апрель-май. Муниципальная галерея г. Кимры
 2005 г. — май, участие в выставке-конкурсе «Золотая кисть России 2005»
 2005 г. — июнь-сентябрь городская галерея г. Себеж
 2005 г. — сентябрь «Альтер Эго», ЦДХ Москва
 2005 г. — ноябрь «Митьки — Чапаев». Чебоксары
 2006 г. — апрель, участие в выставке-конкурсе «Золотая кисть России 2006»
 2006 г. — март «Живопись» павильон Жозефины. Страсбург.
 2007 г. — «Митьки архетипы» — Красноярск, Томск, Витебск и др…
 2007 г. — выставки в Москве и Российских городах
 2007 г. — «Свойства искренности» Арт-содружество 2-19 ноября ЦДХ Москва
 2008 г. — Выставки по городам России
 2009 г. — «Этикетки» Москва Винзавод. «Галерея№ 2»
 2010 г. — «Митьки 25 лет» Санкт-Петербург Манеж
 2011 г. — «Митьки В Себеже» Себеж, Псковская область.
 2011 г. — «Митки на каникулах» Хельсинки, Финляндия
 2011 г. — «Міткат» Вильянди, Эстония, «Музей наивного искусства»
 2011 г. — "Митьки остановки по требованию, " Псков Областной художественный музей
 2011 г. — "Митьки остановки по требованию, " Красногорск, КИХМ
 2011 г. — "Митьки остановки по требованию, " Валдай,
 2011 г. — "Митьки-космос, " Митьки-ВХУТЕМАС
 2012 г. — "Митьки-космос, " Музей космоса (Москва)
 2012 г. — «Митьки» Хельсинки, Финляндия
 2012 г. — "Митьки-космос, " Исторический музей (Королёв)
 2012 г. — "Митьки-космос, " Дом космонавта (Звёздный городок)
 2013 г. — «Митьковский плакат» ЦДХ Москва декабрь
и др.

Ссылки

 Сайт Дмитрия Дроздецкого
 Дмитрий Дроздецкий на сайте "Красного Матроса"
 Дмитрий Дроздецкий на сайте Аrtlib
 Дмитрий Дроздецкий в справочнике группы "Аквариум"
 Дмитрий Дроздецкий на сайте Митьки-Арт
 Дмитрий Дроздецкий в перфомансе Митьки дарят Ивану Грозному сына

Митьки
Художники России XX века


text:
Bethalto is a village in Madison County, Illinois, United States. Bethalto, like the rest of Madison County, is part of the Illinois Metro East portion of the Greater St. Louis metropolitan area.

Early in its history, the village was a railway town along the Terre Haute and Alton Railroad. In the 19th century, industry in the town included milling of grain from local farms and coal mining. In the early 20th century, the railroad was rerouted to go through nearby Edwardsville. By the mid 20th century, the rail industry had pulled out entirely and the village became known as a bedroom town.

At the 2020 census, the population of Bethalto was 9,310.

History

Toponymy
The name "Bethalto" is commonly believed to be derived from Bethel (the original name of the town) and nearby Alton. The name "Bethel" came from the first church located in the area, with the Post Office Department requiring it to change its name to avoid confusion with the Clay County village of Bethel.

Early history
Before pioneering American settlers arrived, there were numerous Native Americans in the area, and Kickapoo villages lined nearby Indian Creek. In 1804, a man named Thomas Rattan arrived in the area from Ohio and established the first pioneer settlement, often referred to in those days as "Rattan's Prairie". The town was laid out by Joel U. Starkey, with the town plat being recorded June 23, 1854.

Milling industry
In the late 1800s, the principal industry of Bethalto was milling. In 1859, the President Mill and Elevator Company was established by James Neimrich. The company was bought, sold and expanded various times over the years, eventually coming into the ownership of John W. Kaufman in 1881. In either 1895 or 1896, the flour mill was destroyed in a fire. Kauffman declined to rebuild the mill, instead opting to purchase the Eagle flour mill of St. Louis. The loss of the mill had a profound impact on the village. In 1890, the population of Bethalto was 879. By 1900, it had fallen to 477 and in 1910 the population of the village was just 447.

1996 plane crash
On June 19, 1996, a McDonnell Douglas F/A-18 Hornet crashed into a home, shortly after taking off from St. Louis Regional Airport. The plane originally belonged to the US Navy, but had been leased back to the manufacturer, McDonnell Douglas. A spokesperson for McDonnell Douglass said the pilot had been practicing for an air show the next week in the Czech Republic. One eyewitness stated, "He started doing an outside roll ... and when he got to the top of the roll something went wrong; he stalled or something. He started coming down, and I lost him behind some trees. Then I heard a thump―not an explosion, just a loud thump―and I knew what'd happened."

Red Barn
A longtime landmark just north of Bethalto was an old barn at the intersection of Culp Lane and Bethalto Road, known to residents as simply "the red barn". On July 26, 2012, the owner of the barn was spraying insecticides inside the barn to kill wasps. After spraying for wasps, the owner left and at some point a fire broke out. Fosterburg, Bethalto and Brighton volunteer fire departments responded to the blaze, but it was too late to save the structure. It was believed the barn had been there for around a hundred years. Often, residents would give directions based on the red barn.

Governance
Bethalto was incorporated in 1869 under a special charter, and later incorporated again in 1873 under Illinois general law. The village is governed by an elected village president and a board of village trustees, who are elected at-large.

Geography

Bethalto is located in northwestern Madison County at  (38.904197, -90.046579). It is  east of Alton,  northwest of Edwardsville, the county seat, and  north-northeast of St. Louis.

According to the U.S. Census Bureau, Bethalto has a total area of , of which  are land and , or 0.63%, are water. Most of the village drains west to the East Fork of the Wood River, a southwest-flowing direct tributary of the Mississippi River. The east part of the village drains east to Indian Creek, a south-flowing tributary of Cahokia Creek, which joins the Mississippi in Hartford.

Demographics

As of the census of 2000, there were 9,454 people, 3,810 households, and 2,647 families residing in the village.  The population density was .  There were 4,007 housing units at an average density of .  The racial makeup of the village was 97.84% White, 0.76% African American, 0.22% Native American, 0.40% Asian, 0.33% from other races, and 0.44% from two or more races. Hispanic or Latino of any race were 1.00% of the population.

There were 3,810 households, out of which 34.1% had children under the age of 18 living with them, 54.2% were married couples living together, 11.7% had a female householder with no husband present, and 30.5% were non-families. 26.8% of all households were made up of individuals, and 12.5% had someone living alone who was 65 years of age or older.  The average household size was 2.46 and the average family size was 2.98.

In the village, the population was spread out, with 25.7% under the age of 18, 8.5% from 18 to 24, 28.7% from 25 to 44, 22.9% from 45 to 64, and 14.1% who were 65 years of age or older.  The median age was 37 years. For every 100 females, there were 91.3 males.  For every 100 females age 18 and over, there were 85.0 males.

The median income for a household in the village was $42,201, and the median income for a family was $50,764. Males had a median income of $41,512 versus $22,981 for females. The per capita income for the village was $18,697.  About 6.5% of families and 9.2% of the population were below the poverty line, including 13.1% of those under age 18 and 6.4% of those age 65 or over.

Transportation

Highways
Bethalto is connected to the region by several routes. Illinois Route 140 is the main east-west highway running through the village, leading east  to Hamel and west  to Alton. Illinois Route 111 joins with Illinois Route 140 from the south, connecting the village to the rest of the Metro East. It leads south  to Wood River and west  to the northern part of Alton. In October 2006, Illinois Route 255, a four-lane, controlled-access highway, was extended from Illinois Route 143 in Wood River to Fosterburg Road, passing through the west side of Bethalto. IL 255 leads south  to Interstate 255 in Pontoon Beach, Illinois, connecting Bethalto to the Interstate Highway System, and now leads northwest  to U.S. Route 67 in Godfrey.

St. Louis Regional Airport

Bethalto is home to St. Louis Regional Airport. Originally called Civic Memorial Airport, St. Louis Regional was founded in 1946 with a ballot measure approving the creation of the Civic Memorial Airport Authority. The airport is home to various services, including West Star Aviation, a fixed-base operator.

Education
Public schools in Bethalto are operated by Bethalto Community Unit School District 8, which was founded in 1950 along with Civic Memorial High School. The village is also home to Our Lady Queen of Peace, a Catholic school founded in 1962 under Father Thomas Manning, and a Lutheran school also founded in 1962, Zion Lutheran. Both parochial schools offer kindergarten through eighth grade classes.

Religious organizations
Bethalto is home to a number of religious organizations, consisting of both small and large congregations.

Churches that serve Bethalto are listed here in alphabetical order:

Assembly of God
Bethalto United Methodist
Bethalto United Presbyterian
Bible Baptist Church
Church of God
Church of the Nazarene (IL District Office)
Cornerstone Church
Concordia Lutheran
Cottage Hills Baptist Church
First Baptist Church
First Church of God
First Christian Church
First Southern Baptist Church
Grace Community Church
Heart's Harvest
Landmark Worship Center
Lifebrook Church
Meadowbrook Assembly of God
Metro Presbyterian Church
Our Lady Queen of Peace
Riverbend Calvary Chapel
Skyline Church - Bethalto Campus
St. Paul's United Methodist
Zion Lutheran

Parks and recreation

Central Park
Central Park is in the center of the village, behind the current village hall, and sits on  acres of land purchased from New York Central Railroad when the rail line closed in Bethalto. The park consists of a walking path, band stand, lighted tennis courts, baseball fields, and a basketball court. The Bethalto Homecoming is held at the park every year.

Bethalto Arboretum
Adjacent to Central Park is the Bethalto Arboretum. This arboretum was developed in 1966 on former railroad property, much like Central Park. A directory of trees and bushes contained in the arboretum may be viewed in the mayor's and clerk's offices. There are also many plaques, in memory of Bethalto's notable persons, placed next to many of the trees in the park. A set of rail wheels on top of a short slab of railroad track lie in the center of the park. The short piece of track remains in its original position as part of the old railroad tracks that existed to transport coal to and from the area. In April 2021, the arboretum was recognized with ArbNet accreditation. A time capsule was buried at the dedication ceremony, and a commemorative plaque sits at the entrance.

Steve Bryant Park
Known as "Culp Lane Park" until 2014, Bryant Park is on the northwest end of town. Features include a fishing lake, a children's play area, walking paths, pavilions, a playground, and stretches of attractive landscaping. The park was named for former mayor Steve Bryant, who was instrumental in transforming the town lagoon into a family park.

Bethalto Sports Complex
The Bethalto Sports Complex is located on the north side of town just off Culp Lane. The complex was completed in 2006 and is made up of two baseball fields, two softball fields, two soccer fields, a grandstand, and a concession stand. The complex, which is maintained by the Village of Bethalto, replaced the old baseball and soccer fields located at Civic Memorial High School for varsity and junior varsity baseball, softball and soccer teams. The Indians, the Bethalto Legion team, also calls the complex home.

Southside Park
Southside Park (sometimes referred to as the "Field of Dreams") is located on the south side of town in the Chateaux residential area. The complex consists of four lighted diamonds with a concession stand in the center. The fields are primarily set up to handle all of the local Boys & Girls Clubs of America youth baseball and softball games. The fields are also home to a number of private and select league baseball teams that play there every summer.

Notable people
 Steve Davis (born 1949), former representative in the Illinois General Assembly
 Alison Krauss, bluegrass-country singer and musician, often rehearsed in Bethalto with Mike Harman and the Harman Family Bluegrass Band. Mike Harman was an original member of Union Station.
 Joe Odom (born 1979), American football player for the Chicago Bears
 Wilbur Trimpe (1906-1996), first superintendent of Bethalto Community Unit School District 8, third president of Lewis and Clark Community College

References

Bibliography

External links

His Story of Bethalto - Henry W. Zimmermann
St. Louis Regional Airport

1834 establishments in Illinois
Populated places established in 1834
Villages in Madison County, Illinois
Villages in Illinois


text:
Biografia
Ermanno II del conte di Winzenburg Ermanno I e della sua seconda moglie Edvige di Assel-Woltingerode o Edvige di Carniola.

Nel 1122 morì il conte di Reinhausen Ermanno III, fratello di Matilda, la nonna paterna di Ermanno II. Il padre di Ermanno II, Ermanno I era il suo successore legale e così divenne conte di Reinhausen, di Leinegau e Vogt dell'abbazia di Reinhausen.

Durante la travagliata elezione reale dei Romani del 1125, i Winzeburgi si schierarono con il partito svevo. Per questo motivo nel 1130 re dei Romani Lotario II mise al bando contro Ermanno I, che venne incarcerato. Così, Ermanno II si stabilì in Renania, probabilmente a Magonza, dove fu per molti anni un fedele sostenitore e vassallo dell'arcivescovo Adalberto. Per la fedeltà mostrata alla fazione sveva, attorno al 1130 venne nominato conte palatino di Sassonia in opposizione a Federico VI di Goseck, il quale era partigiano di Lotario di Supplimburgo.

Durante la crisi di successione del 1138, Ermanno II si schierò ancora una volta dalla parte del partito svevo, capeggiato da Corrado III di Svevia, opponendosi alla fazione dei Welfen e dei Northeim. Il suo legame con Corrado si strinse a tal punto che ne sposò la sorellastra, venendo così annoverato tra i principi imperiali e diventando un influente membro della corte, come raccontano i numerosi documenti reali in cui lui appare come testimone. Come ringraziamento, Ermanno II ricevette in feudo il castello di Plesseburg a Paderborn. In quello stesso anno morì il padre, Ermanno I, ed Ermanno II gli successe, ma non raggiunse mai lo stesso livello di prestigio.

Nel 1140 si riconciliò con i Northeim, che però si estinsero il 27 aprile 1144 con la morte del conte di Boyneburg Sigfrido IV e poco tempo dopo, il fratello minore di Ermanno, Enrico d'Assel, sposò la vedova di Sigfrido Richenza. Così, Ermanno II, che possedeva ingenti fondi, ereditò i castelli di Bomeneburg e Boyneburg e successivamente acquistò dagli altri eredi gran parte dell'eredità di Sigfrido, compreso il castello di Homburg. In seguito, il re di Germania Corrado III, al fine di rafforzare il rapporto con la corona, investì i due fratelli con alcuni grandi feudi imperiali insieme a diversi feudi di proprietà dell'arcidiocesi di Magonza e di altri principati vescovili, in passato tutti appartenuti a Sigfrido IV. I feudi di Magonza erano particolarmente importanti per loro, come dimostra il fatto che cedettero l'abbazia di Reinhausen, il monastero fondato dalla loro famiglia, e il monastero di san Biagio a Northeim all'arcidiocesi di Magonza. Dopo la sua sconfitta per l'ottenimento dell'eredità del conte di Stade Rodolfo II, Corrado III poté considerare un successo la divisione dell'eredità dei Boyneburg, poiché era riuscito rendere i conti di Winzenburg un valido contrappeso ai Welfen. Ermanno II entrò costantemente in conflitto con i principi vescovi di Halberstadt e con gli abati dell'abbazia di Corvey per un feudo che gli avevano negato. Fece pressioni sul vescovo di Hildesheim affinché gli fosse restituito il castello di Winzenburg. Così, il vescovo gli concesse l'investitura l'8 maggio 1150. Alla loro massima estensione, i suoi possedimenti andavano dal fiume Leine nell'Assia settentrionale fino all'Eichsfeld.

Il suo atteggiamento prevaricatorio gli inimicò i ministeriali della chiesa di Hildesheim. Nella notte del 29 gennaio 1152, due di loro irruppero nel castello di Winzenburg e uccisero Ermanno II e sua moglie incinta a colpi di spada. Uno degli assassini fu decapitato nel 1156, mentre l'altro, il conte di Bodenburg Enrico, fu sconfitto in un'ordalia e fu esiliato nel monastero di Neuwerk ad Halle.

Enrico il Leone, che discendeva dai conti di Northeim per parte di madre, conquistò il castello di Homburg. Il 13 ottobre 1152, durante una dieta tenuta a Würzburg, l'imperatore concesse anche a Enrico il Leone i possedimenti di Ermanno dal lato Reinhausen.

Matrimoni e discendenza
Ermanno II si sposò due volte:

 Nel 1142 sposò Elisabetta d'Austria (1124-1143), una figlia minore del margravio d'Austria Leopoldo il Pio, della casa di Babenberg. La madre di Elisabetta era Agnese, figlia dell'imperatore Enrico IV e sorellastra di Corrado III;
 Nel 1148 sposò Liutgarda di Salzwedel († 1152), figlia del conte di Stade Rodolfo I, margravio della marca del Nord e vedova di Eric III di Danimarca. Liutgarda fu sposata anche con il conte palatino di Sassonia Federico VI, ma la loro unione era stata dichiarata nulla. Da Liutgarda ebbe:
 una figlia (1149 – prima del 1204), che sposò:
 Enrico III di Schwarzburg († 26 luglio 1184);
 Ulrico I di Wettin († 28 settembre 1206).
 una figlia (n. 1150), che sposò il duca dello Jutland meridionale Magnus Boris, pronipote del re Eric I di Danimarca;
 Edvige (nata nel 1151), prevosta dell'abbazia di Gandersheim.

I diritti di eredità del suo presunto figlio Ottone e delle due figlie sono sconosciuti.

Bibliografia

 W. Wattenberg e Edmund Winkelmann: Die Jahrbücher von Magdeburg, Chronographus Saxo, nella serie Die Geschichtsschreiber der deutschen Vorzeit, vol. 63, 3ª edizione invariata, Lipsia, 1941
 Eduar Winkelmann: Der sächsische Annalist, nella serie Die Geschichtsschreiber der deutschen Vorzeit, vol. 54, 3ª edizione invariata, Lipsia, 1941

Collegamenti esterni

  Castello di Boyneburg

Tedeschi del XII secolo
Conti della Germania
Morti nel 1152
Langravi di Turingia
Conti palatini di Sassonia


text:
On 23 June 2014, a German Eurofighter Typhoon fighter jet and a Learjet 35 business jet participating in a military exercise collided mid-air over Olsberg, North Rhine-Westphalia, Germany. The Learjet subsequently crashed to the ground with the loss of both crew members on board. The Typhoon was damaged but managed to land safely.

Collision
The accident happened at 14:38 CEST (12:38 UTC). Two Eurofighter Typhoons were on exercise with the Learjet in the Elpe-Olsberg area. The Learjet was simulating a civilian airliner that had been hijacked and had broken off radio contact with Air Traffic Control, while the Typhoons were simulating a military response to such a scenario. The lead Typhoon intercepted the Learjet, and as the latter turned to follow it, the two aircraft collided.

The Learjet crashed about  from houses in Olsberg, killing both crew members. The Typhoon aircraft was severely damaged, but was able to land safely at Nörvenich Air Base, near Cologne. The second Typhoon landed at Cologne Bonn Airport.

Aircraft
The first aircraft was a Eurofighter Typhoon, msn GS0070. The aircraft was built in 2012. It was operated by Taktisches Luftwaffengeschwader 31 "Boelcke", Luftwaffe. It was based at Nörvenich Air Base.

The second aircraft was a Learjet 35A, registered D-CGFI, msn 35A-612, which had first flown in 1986. It was operated by the , a subsidiary company of Airbus Defence and Space, and was based at Hohn Air Base.

Investigations
Investigations into the accident were carried out by the General Flugsicherheit der Bundeswehr and the Bundesstelle für Flugunfalluntersuchung (BFU). The cockpit voice recorder and flight data recorder of the Learjet were recovered on the day of the accident, from a site  from the crash site of the aircraft. The data from these devices were published in the BFU's interim report in September. The BFU's final report into the accident was published in August 2015.  It stated that the causes of the accident were:
 Immediate Causes:
 During positioning for the interception, the collision risk due to unexpected manoeuvres of the intercepted  airplane was not sufficiently taken into consideration.
 The Learjet crew did not take into account the risks due to possible limitations of the field of vision and the distraction of using the computer when deciding their task distribution.  Due to insufficient situational awareness during the intervention, the Learjet crew continued the turn with an excessive bank angle despite the loss of visual contact with the Eurofighter flying at the inside  of the turn.
 Systemic Causes:
 The operator had not specified in detail how the crew  should distribute their tasks during Renegade exercises.
 Neither the operator commissioned to conduct the aerial  target demonstration nor the Air Force had sufficiently  described the Renegade training nor had a commensurate  risk analysis been done.

References

BFU

External links

Aviation accidents and incidents in 2014
Accidents and incidents involving the Learjet 45 family
Aviation accidents and incidents in Germany
2014 in Germany
Mid-air collisions
Mid-air collisions involving general aviation aircraft
Mid-air collisions involving military aircraft
21st century in North Rhine-Westphalia


text:
Le HNLMS O 12 ou Hr.Ms. O 12  était un sous-marin de la classe O 12 de la Koninklijke Marine (Marine royale néerlandaise) qui a servi pendant la Seconde Guerre mondiale.

Il a été construit par la Koninklijke Maatschappij De Schelde de Flessingue Il a été lancé en 1930 mais n'a pas pu participer à une action militaire pendant la Seconde Guerre mondiale. Après avoir été sabordé par la marine néerlandaise, il a été renfloué par la Kriegsmarine de l'Allemagne nazie et mis en service sous le nom de UD-2, puis sabordé à nouveau.

Histoire

Avant la Seconde Guerre mondiale
En 1935, le O 12, avec le O 13, le O 15, le , le , le  et le , a fait le tour de la mer du Nord, faisant escale à Göteborg et Oslo. Deux ans plus tard, le O 12 navigue avec son navire jumeau O 14 vers le Surinam et Curaçao aux Petites Antilles (Caraïbes).

Pendant la Seconde Guerre mondiale
Lors de l'attaque allemande sur les Pays-Bas en 1940, leO 12 se trouve au quai de la base navale de Willemsoord sur la commune de Den Helder, pour l'entretien périodique. Incapable de faire le voyage à travers la mer du Nord jusqu'en Angleterre, le navire est sabordé.

Les forces d'occupation allemandes renflouent le O 12 et l'envoie au chantier naval Wilton-Fijenoord à Rotterdam pour réparation. Le 30 janvier 1943, il est mis en service par la Kriegsmarine de l'Allemagne nazie, sous le nom de UD-2 et affecté à la U-Abwehrschule (centre de formation et d'entrainement) à Bergen . Le 6 juillet 1944, il est mis hors service et transféré à Kiel, où il est sabordé dans le port juste avant la fin de la guerre. Par la suite, le UD-2 est renfloué et démoli.

Commandants
Koninklijke Marine (en tant que HNLMS O 12)
 Luitenant ter zee 1e klasse (Lt.Cdr.) Johan Willem Ort du 23 août 1939 au 22 septembre 1939
 Luitenant ter zee 2e klasse (Lt.) Jan Metz du 22 septembre 1939 au 18 novembre 1939
Kriegsmarine (en tant que UD-2)
 Korvettenkapitän (Krvkpt.) Franz Venier de 30 janvier 1943 à avril 1944
 Oberleutnant zur See (Oblt.) Günther Scholz d'avril 1944 à juillet 1944

Flottilles

Patrouilles

Palmarès
Le HNLMS O 12 n'a ni coulé, ni endommagé de navire ennemi pendant son service actif aussi bien du coté de la Koninklijke Marine  que de la Kriegsmarine.

Voir aussi

Notes

Références

Source

Bibliographie
 Gardiner Robert (toim.): Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1985. .
 Gröner, Erich; Jung, Dieter;Maass, Martin: German Warships 1815–1945: U-boats and Mine Warfare Vessels. Lontoo, Englanti: Conway Maritime Press, 1991. .

Liens internes
 Marine royale néerlandaise
 Liste des sous-marins des Pays-Bas
 Liste des U-Boote étrangers de la Seconde Guerre mondiale

Lien externe
  Le HNLMS O 12 sur uboat.net
  Le UD-2 sur uboat.net

Sous-marin de la Marine néerlandaise
Bateau lancé en 1930
Navire coulé en 1940
Navire coulé en 1945


text:
Я́блунне — село в Україні, в Рівненському районі Рівненської області. Населення становить 462 осіб.

Географія
Село Яблунне знаходиться в північній частині Рівненського району. Відстань до центру громади 13 км, до обласного — 60 км.
На півночі село межує з с. Кам'янка, на півдні — з с. Замостище, на заході з селами Тихе і Мирне, на північному сході із с. Зірне. Площа Яблунного в межах села становить 119,3 гектара.

Координати села: 26 градусів 40 хвилин східної довготи та 50 градусів 58 хвилин північної широти.

Безпосереднього виходу до водних об'єктів село не має. Воно знаходиться в зоні мішаних лісів Поліської низовини. Село розташовано на рівнинній території, підвищень і западин на його території немає. Більшу частину року тут дують північно-західні вітри, середня температура за фенологічними спостереженнями останніх років становить 6,2 градуса за Цельсієм.

Біля села збереглися неогенові відклади: піски, пісковики, глини, які перекриваються суглинками і лесовидними породами антропогенових відкладень.

Ґрунти суглинисті, піщані.

Дорога з твердим покриттям з'єднує село з дорогою Березне — Рівне. Сталого транспортного сполучення немає.

Історія
Перша згадка про село Яблунне відноситься до 1445 року. Спочатку воно називалось Яблонна, «имє(н)я (Я)(б)лон(но)». В «Словнику стародавньої мови XIV — XV століття» згадка про «имение Яблонно» датується 1490 роком. У праці «Archiwum książąt Lubartowiczów Sanguszków w Sławucie» Яблунне згадується у 1514 році як «имъние Яблонного», яке належало Любартовичам — Сангушкам. У 1562 році знову з'являється його назва в «Описи актовой книги Киевскаго центральнога архіва» «въ Яблоном», а також у 1576 році «село Яблонное». Крім того, згадка про село датується актом Луцької міської книги 25 лютим 1562 року. Це була скарга князя Януша Олександровича Порицького про відлучення в нього швагром його, князем Олександром Сангушком-Каширським «іменія Яблонного». Пізніше Яблунне згадується в дослідженні М. И. Теодоровича «Историко-статистическое описание церквей и приходов Волынской єпархии». На карті І.Фальковського, виданій у Львові у 1927 році теж можна знайти наше село.

У 1967 −1988 роках назва села Яблунне, Яблунно, Яблонно (над струмком) згадується в "Ономастічних і діалектних матеріалах Ровенського державного педагогічного інституту ім. Д. З. Мануїльського, зібраних у 1960—1988 роках", а також у 1973 році в
"Історії міст і сіл УРСР Ровенська область." (К.,1973).

Щодо походження назви села Яблунне є багато версій. Я. О. Пура в своїй праці "Походження назв населених пунктів Ровенщини" пов'язує назву села з місцевістю, де росли яблуні. Від жителів села ми не раз чули думку, що його назва походить від прізвища пана Яблонського, який заснував тут свій маєток і оселився на невеликому хуторі. За допомогою селян він освоїв 150 га заболочених та лісових угідь. Він дуже добре ставився до селян і за це село назвали його ім'ям. Але достовірних даних про панів Яблонських ми не маємо, хоча певний час його володарями були пани Яблоновські. В Польщі є дві родини Яблоновських: одна приписана до гербу Гржимали (Grzymała) та мала графське звання князівства Галіційського, інша приписана до гербу Прусь Ш (Prus Ш) і її молодша гілка має відношення до князів Священної Римської імперії. Найімовірніше з Яблунним пов'язана перша гілка, яка певний час, до 1629 року, була володарем "іменія Яблонное", продавши його Альбрехту Радзивиллу. Тому наша думка схиляється до першого, рослинного, варіанту походження назви села.

Історія села тісно пов'язана з історією нашої країни. Адже ми були і є складовою частиною нашої держави. З 1569 року воно входить до складу Речі Посполитої. Після Берестейської унії 1596 церква і населення перейшли на греко-католицьке віросповідання. Про це свідчить хрест, датований 1617 роком, який і зараз знаходиться в нашій церкві.

Довгий час господарське життя Яблунного мало натуральний характер. Все необхідне виготовлялося у власному господарстві. Застосовувалися перелогова та парова системи землеробства, люди займались скотарством, мисливством, бджолярством, в навколишніх лісах збирали гриби та ягоди. Серед ремесел були поширені ткацтво, ковальство, обробка шкіри . Є підстави вважати, що в нашому селі виплавляли сиродутне залізо, яке після певної обробки селяни використовували для своїх потреб. Про це свідчать рештки шлаку, прошарки землі з рудними залишками болотного заліза в урочищі Млодзянівка.

Мешканці села Яблунне підтримували козаків та військо Богдана Хмельницького у Визвольній війні 1648 — 1654 років. В цей час вони зруйнували та спалили панську садибу. Ще зараз в урочищі Зарічка виорюються рештки кам'яної споруди, які не можна віднести до будівлі звичайної селянської хати. За свою довгу історію наше село побачило не одного господаря: ним володіли князі Чарторийські, Сангушки, Корецькі, Порицькі, Сангушки-Каширські.

За поділом Польщі 1793—1795 років наші землі було приєднано до Російської імперії. У 1810 році Яблунне належало князю Домніну, який продав землі генералу Курданському. Після смерті останнього з 1834 року "іменіе" Яблонное» належало Миколі Рибчинському. Після його смерті воно було поділено між його синами. Іван Миколайович Рибчинський володів Яблунним, Кам'янкою та Яринівкою, а його брат Ігнатій Миколайович — Печаловкою та Данчимостом. Іван Рибчинський продав маєток Яблунне Надворному совєтнику Прокопію Христофоровичу Дідковському, нащадки якого володіли місцевими землями до 1939 року.

Кожне господарство користувалось ділянкою землі, яка в середньому складала 30 морґів (0,52 га). Були в селі городники, яким належали тільки присадибні ділянки, халупники, які володіли тільки власною хатою та підсусідки, які жили в чужих хатах. Після реформи 1861 року з 260 дворів 59 були безземельними (це стосувалося не тільки Яблунного, а і навколишніх хуторів). Столипинська аграрна реформа сприяла тому, що навколо села утворилося ще більше хуторів, які існували до середини 60-х років минулого століття. Серед них слід назвати хутори Млодзянівка (23 двора), Затрестян, Дражня, Подолье (48 дворів), Замокре, Зарічка, Подольє, Заборов'є, Тарнава, Чортове, Занакіт (28 дворів), Сороківка. У 1848 −1854 роках 12 чоловік села Яблунне працювало на суконній мануфактурі у Печалівці.
Цікаву інформацію про географічне розташщування села Яблунне ми можемо знайти в книзі Теодоровича «Историко-статистическое описание церквей и приходов Волынской єпархии» (т.2 с.587) « Яблонное волости Березенской, от Житомира 180 верст, от г. Ровно 55 верст, от ближайшей железнодорожной станции Волчья 18 верст, от ближайшей почтовой станции Ровно 55 верст, от ближайшего прихода м. Березно 11 верст и с. Пескова 12 верст.»

З давніх-давен населений пункт де була церква називався селом і кожна церква мала свій прихід. Так за метричними книгами 1883 року до приходу с. Яблунне належали « село Голубное, деревни Каменка, Печаловка, Данчимост, Казимирка, Яриновка, Яблонка и слобода Липники», а у 1901 -«села Данчимост, Печаловка, Голубное, деревни Ярыновка, Каменка, слобода Антоновка». Наприкінці XIX ст. в приході нараховувалось 296 дворів і 2384 прихожан.

Під час польського повстання 1863 року селянам польського походження, жителям навколишніх сіл і хуторів, заборонялось співати польські гімни і співчувати повсталим. Це ми теж знаходимо в архівних документах. Під час революційних подій 1905 −1907 років в селі відбулося заворушення проти поміщика та євреїв. В селі навіть було вивішено червоний прапор.

На Першу світову війну з села пішло 13 чоловіків. З них було 3 вбито, а 2 поранено.

Визвольні змагання не оминуло село стороною. Так у складі армії УНР на чолі із С.Петлюрою воювали Жук К., Кожарко Р., Козлюк П., Гаврилюк Ф., Чепурко Т. Під час польського панування 14 мешканців села зазнали репресій з боку влади. Вони відбували покарання в таборі Береза Картузька та у Рівненській та Дубенській тюрмах. Серед них: Борейчук Л., Козлюк А., Козлюк В., Козлюк Т., Мушин С., Рощук Т. та інші.

В 30-х роках більшість населення займалось землеробством, але багато мешканців виїжджали на заробітки. В цей час з'являється перша трудова еміграція наших односельців у США, Канаду та Бразилію. В селі три родини євреїв займалися торгівлею, тут був млин, кузня, «винна лавка», школа, діяв осередок товариства «Про-світа» . Німці-колоністи в основному займались землеробством.

1 вересня 1939 року розпочалася Друга світова війна. ЇЇ на німецько — польському кордоні зустріли жителі нашого села Мушин А. І., Ващук П. О., Рощук В. П. У вересні 1939 року, коли Західна Україна була приєднана до Радянського Союзу, панську землю почали роздавати безземельним селянам. Серед перших в нашому селі її отримали Кравчук Панас, Козлюк Марія, Прокопчук Самійло та інші. В селі був відкритий магазин та хата-читальня.

6 липня 1941 року в село ввійшли німці. Їх, як визволителів, зустрічали хлібом-сіллю. Але замість свободи отримали нові податки та репресії. Це привело до того, що мешканці села взяли активну участь у боротьбі з окупантами на стороні ОУН-УПА, а потім продовжили її проти радянської влади. 221 чоловік узяли участь у визвольних змаганнях проти загарбників і 94 з них загинуло.

7 січня 1944 року село Яблунне було звільнено від окупантів. Відступаючи, вони спалили 23 будинки, в тому числі: школу на 7 класних кімнат та церковний будинок. Звільнили наше село в ході Житомирсько — Бердичівської операції частини 121 Гомельської гвардійської стрілецької дивізії під командуванням генерал- майора Л. Д. Червонія та 181 стрілецької дивізії генерал-майора О. А. Сараєва та партизанські з'єднання.

Після звільнення села 38 його жителів одягли військову форму. 25 не повернулися до дому. На жаль, жодного учасника тих подій не залишилось в живих.

Після війни в селі почався процес створення сільськогосподарських артілей. Так у 1948 було створено перший колгосп ім. Фрунзе. В нього вступило 48 сімей, де нараховувалось 174 людини. Чоловіків віком від 16 до 60 ролів було 51, жінок до 55 років — 57, престарілих — 7, підлітків-9. Всього в колгоспі нараховувалось 32 кінних плуги, 31 борона, 4 прості молотарки, 4 віялки, 8 кінних приводів, 8 соломорізок, 35 возів, 20 саней, 40 збруй. В цей час було зорано 47 га землі, посіяно47 га озимини і 23 га зябу. В колгоспі було 199 га орної землі, 47 га обробленої, 160 га луків. Ці дані були подані на 15.03.1949року за підписом голови колгоспу Рубля Василя Карповича, бухгалтера Коваля Михайла Степановича, голови ревізійної комісії Кожарка Антона Івановича. Пізніше головою колгоспу був Потапчук Євген Петрович.

У 1949 році було створено артіль, а потім колгосп ім. Чкалова. На 1 січня 1950 року в нього входили 37 дворів, де нараховувалось 167 чоловік. Серед них 27 чоловіків, 44 жінки, 11 престарілих і 29 підлітків. 3 чоловіки працювало за межами колгоспу. Вироблено 324 трудодні. Великої рогатої худоби "повинно бути 7, є 12 , куплено — 10: в тому числі 2 корови, 2 волів, 2 телят, 5 овець, 27 коней."Всього суспільного майна було на суму 8626 крб. Крім того сільськогосподарський реманент складався з 24 кінних плугів, 3 молотарок, 2 віялок, 5 кінних приводів, 5 соломорізок, 17 возів на залізному ходу, 22 збруй. Під озимину відведено 53га та стерню — 38. Цей документ був підписаний головою колгоспу Сульжиком Іллею Сергійовичем, бухгалтером Драганчуком Максимом Фомовичем та головою ревізійної комісії Дацьким Мартином Мартиновичем.

Після об'єднання цих двох колгоспів в розпорядженні селян знаходилось 2200 га землі, в тому числі 765 га ораної. Були побудовані магазин, клуб та приміщення сільської ради. З 1957 по 1959 рр. в Яблунному були побудовані чотирирядний шлакоблочний корівник, свинарник, кормокухня, шлакобетонна комора, млин та електростанція. Завдяки праці колгоспників, колгосп ім. Фрунзе став мільйонером. Передові робітники брали участь у виставці досягнень народного господарства в Москві. В цей час головою колгоспу був Приходько А. О. У 1959 році розпочалось будівництво восьмирічної школи на 200 дітей і вже наступного року вона зустрічала школярів. На кінець 1964 року в селі було побудовано 28 житлових будинки. В цей час на ланах працювали вже трактори, комбайни, машини. Першим трактористом в колгоспі був Козлюк Євген Михайлович, а першим шофером — Гаврилюк Михайло Флорович. У 1972 році була побудована дорога з твердим покриттям, яка зв'язала Яблунне з трасою Березне — Рівне, у 1976 році було побудовано новий сучасний клуб, велика заслуга в цьому колишнього голови колгоспу Вознюка О. С.

У 1974 році колгосп ім. Фрунзе об'єднався з колгоспом «Україна». В той час колгосп мав 2204 га землі, в тому числі 883 га орної. В селі були школа, бібліотека, клуб, фельдшерсько-акушерський пункт.

З 1982 року село було приєднано до Великопільської сільської ради. За цей час в селі були збудовані новий фельдшерсько-акушерський пункт, відбудована церква, яка була зруйнована 9 березня 1982 року, побудований новий магазин, зроблений капітальний ремонт даху школи.
Під час ліквідації аварії на ЧАЕС 5 чоловік брали в ній участь. Це -Савицький В. В., Присташ М. В., Мушин М. І., Мухаровський М. К., Омелян М. Р.

В останні роки ведеться осучаснення навчальних кімнат Яблунівської ЗОШ І — П ступенів і вперше в районні школа була підключена до електроопалення з використанням енергозберігаючих технологій. В грудні 2004 року в селі запалав газовий вогник.
Мешканці села радо вітали Помаранчеву революцію і були учасниками подій на Майдані.
За переписом 1931 року в селі проживало 1216 жінок, дітей та чоловіків і нараховувалось 183 двора, а в урочищі Занакіт було 26 дворів і проживало 154 людини. Зараз хутора немає. У 1965 році в селі вже нараховувалось 848 чоловік, а на сьогодні — 140 господарств та 436 чоловік населення.

Населення
Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 521 особа, з яких 231 чоловік та 290 жінок.

За переписом населення 2001 року в селі   .

Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:

Сільське господарство
В даний час село належить до Великопільської сільської Ради і є бригадою СФГ «Україна» де працює 12 робітників. За останні роки господарська діяльність звелася до мінусових одиниць. Стоїть питання про його банкрутство. Минулого року в господарстві не було посіяно жодного гектара льону, картоплі, овочів. Значно скоротились площі під зернові і буряк (32 га), більшість земель пустує. Поголів'я корів зменшилось у порівнянні з минулим роком в 2 рази і налічує зараз 37 голів. Відповідно і зменшується виробництво м'яса і молока. За угодами оренди земельних та майнових паїв сільськогосподарським підприємством селянам було видано по 12 кг зерна.

За таких умов селяни основну надію покладають на власні сили та господарство. В селі є 4 трактори, 3 вантажні автомобілі, 1 комбайн. Кожне п'яте господарство має власного коня. У приватному секторі нараховується до 200 голів великої рогатої худоби. Багато людей їдуть на заробітки.

Істотно змінився соціальний статус мешканців села: 15, чоловік мають вищу освіту, 10 навчаються у вищих навчальних закладах, 23 мають чи здобувають середню спеціальну освіту.

Видатні постаті села
 Троцюк Григорій (псевдо: «Верховинець») — командир бригади «6-а бригада "Помста Крут"», «ім. Назара» (Західна ВО «Завихост»).
 Гловинський Семеон Михайлович (батько),
 Гловинський Іоан Семенович, Главинський Павло Семенович (сини) — з 1856 року священики церкви преподобної Параскеви с. Яблунне . Поховані на цвинтарі біля сільської церкви .
 Гловинський Юрій Іванович (1912 — 197?) — представник родини сільських священиків. Закінчив Варшавський університет, факультет теології. З 1944 року працював інспектором Березнівського райво. Проживав у м. Рівне та Києві.
 Драганчук Ніна Василівна (1962) — Закінчила Київський політехнічний інститут. Директор Березнівського порцелянового заводу.
 Козлюк Жанна Петрівна (1972) — з відзнакою закінчила Київський медичний університет ім. Богомольця. Володіє власною клінікою в м. Дамаск. Готується до захисту вченого ступеня.
 Мушин Василь Адамович (1951) — полковник МВС. Колишній начальник карного розшуку Дніпропетровського обласного управління внутрішніх справ. Зараз на пенсії та працює в охоронних структурах.
 Сульжик Іван Адамович (1943 — 1991) — закінчив Київський інститут народного господарства ім. Коротченка. Кандидат економічних наук. Радник Верховної Ради УРСР з економічних питань. Похований у м. Києві на Байковому кладовищі.
 Приходько Адам Опанасович народився 11.09.1920 році в м. Володимирець Рівненської області. У 1968 року переїхав на постійне проживання село Яблунне Березнівського району Рівненської області, де довгий час працював на посаді голови Яблунівської сільської ради.
На фронт був призваний у 1942 році. Воював у партизанських загонах, був один з найкращих мінерів. Брав участь у запеклих боях з каральними експедиціями есесівців, та з бійцями УПА. В бою із загонами УПА був важко поранений півроку лікувався у госпіталі.

Нагороджений: Орденом Вітчизняної Війни II ступеня, Орденом Червоної Зірки, «Медаллю Жукова», медаллю «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.», ювілейними медалями: «20 років Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 р.р.», «40 років Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 р.р.», «70 років збройних сил СРСР»

Помер Адам Опанасович 09 квітня 2001 року.

Примітки

Посилання

Села Рівненської області


text:
Гетеробазидион многолетний, или корневая губка () — вид  семейства .

История наименования и синонимия
Впервые корневая губка описана в 1821 году Элиасом Фрисом, под названием Polyporus annosum. В 1874 году немецкий лесовод Теодор Гартиг связал гриб с болезнями хвойных и переименовал его в Heterobasidion annosum; это название теперь и применяется для обозначения вида.

Описание

Плодовое тело шириной 5—20 см длиной и толщиной 0,5—2—3,5 см, пробковатое до деревянистого, многолетнее, различной формы, обычно распростёртое или распростёрто-отогнутое. Трама 0,2—0,5 см и иногда до 1 см толщиной, пробковатая, пробковато-деревянистая до деревянистой, бледноватая до бледно-охряной. Трубочки 1—10 см длины в одном ежегодно нарастающем слое, беловатые до светло-охряных. Поры от круглых до угловатых и неправильных, числом 2—5 на 1 мм, поверхность трубчатого слоя беловатая до светло-охряной. Споры эллипсоидальные, яйцевидные или почти шаровидные, немного приплюснутые, с коротко оттянутым основанием, бесцветные.

Распространение и экология
Корневая губка распространена на территории Северного полушария (Северная Америка и Евразия). Является экономически значимым патогенным грибом приблизительно 200 различных видов хвойных и крепкоствольных лиственных пород из 31 рода. Гриб поражает породы родов — пихта, клён, лиственница, яблоня, сосна, ель, тополь, груша, дуб, секвойя и тсуга; чаще всего встречается на голосемянных.

Вызывает типичную напенную внутреннюю гниль коррозионного типа, которая распространяется вверх по стволу на 0,25—6,5 м. Заражение происходит через поранения в зоне корневой шейки и на корнях, куда попадают споры. Также заражение может происходить при соприкосновении корней больных и здоровых деревьев. Наибольшая заражённость деревьев наблюдается в более старых насаждениях, хотя корневая губка поражает и молодые деревья, приводя к их быстрой гибели.

Химический состав
В составе гриба найдены противоопухолевые вещества.

Меры борьбы
Стратегии борьбы с корневой гнилью вызываемой корневой губкой включают лесотехнические мероприятия, химические и биологические методы. Извлечение пней зараженных деревьев и просеивание грунта с целью удаления тонких корней позволяет избежать распространения гриба. Из химических методов эффективны мочевина и бораты. Из биологических методов борьбы используется заселение пней грибом Phlebiopsis gigantea (Fr.) Jül.

Примечания

Литература

Руссуловые
Грибы Европы
Грибы Азии
Грибы Северной Америки
Лекарственные грибы
Виды грибов, описанные в Systema mycologicum


text:
Die Gestrichelte Mulmnadel (Acicula lineolata), auch Gestrichelte Nadelschnecke oder Gekritzte Nadelschnecke, ist eine auf dem Land lebende Schneckenart aus der Familie der Mulmnadeln (Aciculidae) in der Ordnung Architaenioglossa.

Merkmale
Das rechtsgewundene, spindelförmige bis schlank kegelförmige Gehäuse ist 3,3 bis 4,2 mm (3,4 bis 4,25 mm) hoch und 1,3 mm (1,2 bis 1,4 mm) breit (dick). Es besitzt 6 bis 7 schwach konvex nach außen gewölbte Umgänge und ist leicht konisch geformt, d. h. die Windungen nehmen ab der 2. Windung etwas weniger schnell zu. Unter der Naht ist oft eine schwache Kante angedeutet oder ein Nahtfaden ausgebildet. Die letzte Windung steigt etwas an. Die Mündung ist in der direkten Aufsicht schief birnenförmig. Der leicht erweiterte stumpfe Mundsaum ist innen nicht verdickt. In der Seitenansicht ist der Mundsaum leicht gebuchtet, in einigen Populationen (westlich des Gardasees und einer Population nahe Brixen) ist der Mundsaum nicht gebuchtet. Im Nabelbereich ist der Mundsaum als schmaler Kallus über den Nabel geschlagen. Der Angularis ist nur schwach angedeutet. Dagegen ist der Vorderrand des Parietalkallus scharf begrenzt. Kurz hinter dem Mündungsrand ist von der Naht des vorletzten Umgangs bis zum Nabel ein leicht ausgebuchteter Nackenwulst entwickelt.

Der Protokonch ist glatt; danach setzt eine Rillenstreifung ein, die im weiteren Verlauf des Gehäuses weiter wird. Auf dem vorletzten Umgang sind 26 bis 39 Rillen (12 bis 22 Rillen bei der Unterart banki) entwickelt. Die Oberfläche ist glänzend, die Schale rotbräunlich.

Ähnliche Arten
Die Art wurde in der Vergangenheit meist als Synonym von Acicula lineata betrachtet. Entsprechend wenig ist bisher über das Verbreitungsgebiet der Art bekannt. Die Gehäuse der Gestreiften Mulmnadel (Acicula lineata) sind jedoch im Durchschnitt kleiner und weniger kegelförmig. A. beneckei ist im Durchschnitt größer und hat eine in der Seitenansicht stärker ausgeprägte Bucht im Mündungsrand. A. sublineata besitzt ein zylindrisches Gehäuse und ist kleiner.

Geographische Verbreitung und Lebensraum
Das Verbreitungsgebiet der Gestrichelten Mulmnadel erstreckt sich von Slowenien im Osten über die norditalienischen Alpen, das südliche und nördliche Österreich, die Südschweiz und Südbayern. Dazu kommen isolierte Vorkommen in den Provinzen Modena und Imperia. Fraglich ist ein Vorkommen in Südhessen.

Die Art kommt in aufgelockerten Wäldern, unter Felsen und in Geröllhalden vor. In der Schweiz steigt die Art bis auf 1000 m über Meereshöhe an.

Taxonomie

Das Taxon wurde 1885 von Napoleone Pini als Acme microspira var. lineolata erstmals beschrieben. Meist wurde sie früher in die Synonymie von A. lineata gestellt. Daher sind ältere Lokalitätsangaben oft nur schwierig auf die eine oder andere Art zu beziehen. Boeters et al. (1989) fassen sie als selbständige Art auf. Sie unterscheiden zwei Unterarten:
  Acicula lineolata lineolata (Pini, 1885). Die Nominatunterart kommt nur in den westlichen norditalienischen und den schweizerischen Südalpen vor. Das Vorkommen in der Provinz Bolzano bei Gufidaun ("Gudon"), im Verbreitungsgebiet von A. lineolata banki ist dagegen fraglich.
 Acicula lineolata banki Boeters, Gittenberger & Subai, 1989. Zur Unterart banki werden die Vorkommen in Südbayern und den österreichischen nördlichen Kalkalpen, den österreichischen Karawanken und die Umgebung von Trieste (Slowenien) westwärts etwa bis zur Provinz Bergamo sowie in den Provinzen Modena und Imperia gerechnet. Fraglich ist das Vorkommen in Hessen. Die Unterart banki unterscheidet sich von der Nominatunterart durch einen in der Seitenansicht stärker ausgeprägten Sinulus im oberen Teil des Mündungsrandes, weniger als 25 Rillen auf dem vorletzten Umgang und durch eine etwas kräftigere Angularis.

Vermutlich ist A. lineata mut. villae Stabile, 1859 ein älteres Synonym von A. lineolata Pini 1885. Der Name A. lineata mut. villae Stabile, 1859 wird von Boeters et al. (1989) jedoch als nomen oblitum (vergessener Name) betrachtet, da er in keiner der älteren Arbeiten als gültiger Name dieser Art benutzt wurde. Die Art wird meist mit der Jahreszahl 1884 zitiert; dies ist nicht korrekt. Die Hefte 3/4 des 27. Bandes der Atti della Società Italiana di Scienze Naturali erschienen erst 1885.

Nach Boeters et al. (1989) könnte man A. lineolata banki eventuell auch als Unterart zu "A. beneckei" stellen.

Gefährdung
In der Schweiz gilt die Art als gefährdet, wobei sie allerdings nur in der Südschweiz vorkommt. In Deutschland ist die Art vom Aussterben bedroht (Kategorie 1). Die IUCN stuft die Art dagegen insgesamt als nicht gefährdet ein.

Belege

Literatur
 Hans D. Boeters, Edmund Gittenberger, Péter Subai: Die Aciculidae (Mollusca, Gastropoda, Prosobranchia). In: Zoologische Verhandelingen. Band 252, Leiden 1989, S. 1–234. (repository.naturalis.nl, PDF)
 Rosina Fechter, Gerhard Falkner: Weichtiere. (= Steinbachs Naturführer. 10). Mosaik-Verlag, München 1990, ISBN 3-570-03414-3, S. 126.
 Michael P. Kerney, R. A. D. Cameron, Jürgen H. Jungbluth: Die Landschnecken Nord- und Mitteleuropas. Paul Parey, Hamburg/ Berlin 1983, ISBN 3-490-17918-8.
 Vollrath Wiese: Die Landschnecken Deutschlands. Quelle & Meyer, Wiebelsheim 2014, ISBN 978-3-494-01551-4, S. 29.

Einzelnachweise

Online
 Animal Base - Acicula lineolata (Pini, 1885)

Weblinks

 Molluscs of central Europe - Gestrichelte Mulmnadel Acicula lineolata
 [ Fauna Europaea – Acicula lineolata]

Mulmnadeln


text:
State Route 14 (SR 14) is a  state highway that travels southwest-to-northeast through portions of Troup, Coweta, and Fulton counties in the west-central and north-central parts of the U.S. state of Georgia. The highway connects the Alabama state line in West Point to Downtown Atlanta, via LaGrange, Fairburn, College Park, and East Point. Except for the northernmost segment, it is entirely concurrent with U.S. Route 29 (US 29).

Route description

SR 14 starts at its southern terminus just west of the Chattahoochee River in West Point in Troup County, and travels northeast through LaGrange, paralleling I-85 to the west, and is concurrent with US 29 for almost its entire length, with the exception of a brief distance at its northern terminus. US 29/SR 14 turns slightly north after leaving LaGrange and travels through Hogansville, then turns northeast again, traveling through Grantville, before crossing I-85 and traveling parallel to the interstate on its east side through portions of Coweta County.

The route then travels into Moreland, where it turns slightly northwest, crosses I-85 once more, and heads into Newnan. Turning northeast once more, the route crosses into Fulton County and heads through Palmetto, Fairburn, and Union City, before crossing I-285 west of Hartsfield–Jackson Atlanta International Airport. SR 14 then continues through East Point, crosses I-20, and arrives at its northern terminus at SR 154 and Ted Turner Drive NW in downtown Atlanta.

There following portions of SR 14 are part of the National Highway System, a system of routes determined to be the most important for the nation's economy, mobility, and defense:
 The concurrency with US 27/SR 1 in LaGrange
 From the I-85 interchange south of East Newnan to the intersection with SR 34 Byp. in Newnan
 From SR 74 in Fairburn to the US 29 Alt./SR 14 Alt. in Red Oak

History

SR 14 was established at least as early as 1919 on its current path, from West Point to Atlanta. Between September 1921 and October 1926, US 29 was designated on SR 14's entire length. Three segments of the highway had a completed hard surface: a portion in the east-northeast part of West Point, from south-southwest of LaGrange to just southwest of the Troup–Meriwether–Coweta county tripoint, and from Moreland to Atlanta. By October 1929, the entire highway had a completed hard surface.

Major intersections

Special routes

LaGrange alternate route

State Route 14 Alternate (SR 14 Alt.) was an alternate route of SR 14 that existed entirely within the city limits of LaGrange. Between June 1963 and the beginning of 1966, it was established from US 29/SR 14/SR 109 (Broad Street) east past SR 219 to US 27/SR 1/SR 219 (Hamilton Road; this intersection also served as the western terminus of SR 720) and north on them to US 29/SR 14/SR 219 (Broad Street; this intersection also served as the southern terminus of US 29 Bus./SR 14 Conn. Between the beginning of 1974 and the beginning of 1977, the path of US 29/SR 14/SR 109 in the western part of the city was shifted southward, replacing the path of SR 14 Alt.

LaGrange connector route (1965–1976)

State Route 14 Connector (SR 14 Conn.) was a connector route of SR 14 that existed entirely within the city limits of LaGrange. Between June 1963 and the beginning of 1966, it was established, concurrent with US 29 Bus., starting at an intersection with US 27/SR 1/SR 14 Alt./SR 219 (Hamilton Road/Franklin Road) and US 29/SR 14/SR 109 (Broad Street/Franklin Road). US 29 Bus./SR 14 Conn. traveled east-northeast on Greenville Street, concurrent with SR 109. Then, they split off of SR 109 and curved to the north-northeast to a second intersection with US 29/SR 14 (Commerce Avenue/Hogansville Road). Between the beginning of 1974 and the beginning of 1977, both US 29 Bus. and SR 14 Conn. were decommissioned.

LaGrange connector route

State Route 14 Connector (SR 14 Conn.) is a  connector route of SR 14 that exists entirely within the city limits of LaGrange. It is known as Broad Street from its western terminus to West LaFayette Square/Church Street. It is known as North LaFayette Square from there to Main Street. It is known as Greenville Street from that point to its eastern terminus. The western end of the highway serves as the northern and western edge of LaGrange College. Between Waverly Way and Gordon Street, it is also the centerpiece of the Broad Street Historic District, and has a concurrency with SR 219 from Greenwood Street to Morgan Street (US 27/US 29/SR 1/SR 14).

The roadway that would eventually become SR 14 Conn. was established at least as early as 1919 as part of US 29/SR 14. Between September 1921 and October 1926, this segment had a "completed hard surface". In 1937, SR 109 was placed on a concurrency with US 29/SR 14. In 1994, US 29/SR 14/SR 109 was shifted southward, onto Vernon Street. The former path was redesignated as SR 14 Conn.

LaGrange spur route

State Route 14 Spur (SR 14 Spur) is a  spur route of SR 14 in the southeastern part of LaGrange, in Troup County. It connects SR 219 in the southern part of the city with US 29/SR 14 northeast of the city.

It begins at an intersection with SR 219 (Whitesville Road). It curves to a northeasterly direction and intersects US 27/SR 1 (Hamilton Road). Then, it reaches SR 109 (Lafayette Parkway) just over  before meeting its northern terminus, an intersection with US 29/SR 14 (Hogansville Road).

SR 14 Spur is not part of the National Highway System, a system of roadways important to the nation's economy, defense, and mobility.

In 1971, SR 14 Spur was established on its current path.

Palmetto–Red Oak alternate route

State Route 14 Alternate (SR 14 Alt.) is a  alternate route of SR 14 that exists entirely within the southern and southeastern parts of Fulton County. It connects Palmetto with Red Oak, located southwest of Atlanta. It is concurrent with US 29 Alt. for its entire length.

It begins at an intersection with US 29/SR 14 (Main Street) in Palmetto. This intersection marks the northern end of US 29/SR 14's concurrency with SR 154, with which US 29 Alt./SR 14 Alt. begins concurrent. The three highways travel north on a nearly due-north direction, until they reach SR 70 (South Fulton Parkway). There, the alternate routes turn to the right, toward Atlanta. The concurrency heads northeast, passing Cedar Grove Lake, and intersects SR 92 (Campbellton–Fairburn Road). They pass South Wind Golf Course and curve to a nearly due-east direction. In Red Oak, they have an interchange with US 29/SR 14 (Roosevelt Highway). Here, both US 29 Alternate/SR 14 Alternate meet their northern terminus, and the roadway continues as SR 14 Conn.

All of SR 14 Alt., from the eastern end of the SR 154 concurrency to its eastern terminus, is included as part of the National Highway System, a system of routes determined to be the most important for the nation's economy, mobility, and defense.

The roadway that would eventually become SR 14 Alt. was proposed in 1992 from SR 154 north-northwest of Palmetto to SR 14 Spur west of Red Oak. The next year, this road was completed. It wasn't until 2007 that US 29 Alt./SR 14 Alt. was designated on its entire current path.

Red Oak spur route

State Route 14 Spur (SR 14 Spur) was a spur route of SR 14 that existed in Red Oak. Between June 1960 and June 1963, it was established from US 29/SR 14 southwest of Red Oak north-northeast and east-southeast to another intersection with US 29/SR 14. Then, it headed in an easterly direction to Interstate 85 (I-85) and north-northwest to US 29/SR 14 east of Red Oak. In 2007, it was redesignated as SR 14 Connector.

Red Oak–College Park connector route

State Route 14 Connector (SR 14 Conn.) is a  connector route of SR 14 in southern Fulton County. Its western terminus is at an interchange with US 29/SR 14 (Roosevelt Highway) in Red Oak, where the roadway continues as US 29 Alt./SR 14 Alt. (South Fulton Parkway), it becomes a state maintained freeway. A short distance later, it enters College Park. At the southwest interchange of I-85 and I-285, it becomes their collector/distributor roads, which continue east through the SR 279 interchange to end at the northeast split of I-85/285.

All of SR 14 Spur is included as part of the National Highway System, a system of roadways important to the nation's economy, defense, and mobility.

The roadway that would eventually become SR 14 Conn. was established between June 1960 and June 1963, as SR 14 Spur from US 29/SR 14 southwest of Red Oak north-northeast and east-southeast to another intersection with US 29/SR 14. It then traveled easterly to I-85 and then north-northwest to US 29/SR 14 east of Red Oak. In 1993, the western terminus was truncated to the middle junction with US 29/SR 14. In 2007, it was redesignated as SR 14 Conn.

See also

 Transportation in Atlanta

References

External links

 Georgia Roads (Routes 1 - 20)

014
Transportation in Troup County, Georgia
Transportation in Coweta County, Georgia
Transportation in Fulton County, Georgia
Roads in Atlanta
College Park, Georgia


text:
Wałkonowy Dolne – wieś w Polsce położona w województwie świętokrzyskim, w powiecie włoszczowskim, w gminie Secemin.

W latach 1975–1998 miejscowość administracyjnie należała do województwa częstochowskiego.

Przypisy

Linki zewnętrzne

Secemin (gmina)


text:
Глонви́ль () — коммуна во французском департаменте Мёрт и Мозель региона Лотарингия. Относится к  кантону Баккара.

География

Глонвиль расположен в 45 км к юго-востоку от Нанси. Соседние коммуны: Азерай на севере, Желакур  на востоке, Баккара на юго-востоке, Фонтенуа-ла-Жут на юго-западе.

Расположен в долине Мёрта.

Демография
Население коммуны на 2010 год составляло 347 человек.

Ссылки
 История Глонвиля
 Национальный институт статистики

Коммуны департамента Мёрт и Мозель