text:
Batinga é um distrito da cidade de Itanhém, na Bahia, Brasil. Anualmente, durante o período de 27 de julho a 6 de Agosto, é realizada a Festa do Padroeiro de Batinga.

História
Apesar de ser o senhor Santos Francisco Pereira, conhecido como fundador do lugar, foi sua mãe, a senhora Domingas Maria de Jesus, que em 1º de novembro de 1922, juntamente com seu esposo João Francisco Pereira e alguns familiares vindos da região do Vale do Jequitinhonha, estado de Minas Gerais, chegou e desbravou esta terra, que antes era de densa mata Atlântica. Pouco tempo depois, chegaram em grande número, sertanejos vindos das mais diversas regiões da Bahia e Sergipe, que abandonavam suas propriedades nos seus lugares de origem e fugindo da seca, buscavam novas oportunidades na região que era chamada por eles de "Mata". Corriam notícias de terra boa e água com fartura, devido os rios e córregos que cortam a região, e cada vez mais, famílias inteiras chegavam vindas de cidades baianas como Andaraí, Jussiape, Rio de Contas, Condeúba, Itapetinga, Brumado, Vitória da Conquista, entre outras.

O primeiro nome dado ao lugar foi, Vila do Bom Jesus da Bahia, devido à devoção da família Francisco Pereira, que ali construiu uma capela em honra ao Senhor Bom Jesus. Essa antiga devoção trazida pelos portugueses ao Brasil, tem um grande número de devotos em toda Bahia onde é venerado como Senhor Bom Jesus do Bonfim ou Senhor Bom Jesus da Lapa. A devoção cresceu rapidamente entre aqueles que ali chegavam e fixavam morada, como também entre os moradores das proximidades. A festa do Senhor Bom Jesus, no dia 6 de agosto, atraía grande número de fiéis vindos das localidades vizinhas e também de Minas e norte do Espírito Santo. Como a antiga capela não tinha capacidade para abrigar tantos fiéis, as celebrações eram feitas do lado de fora da igrejinha.

Por volta da década de 40, o senhor Camilo Nunes adquiriu uma parte das terras pertencentes a Santos Francisco, onde hoje fica o centro comercial e Praça da Liberdade, e passou a vender lotes do terreno para construção de casas de morada e de comércio. Isso fez com que o lugar crescesse rapidamente, atraindo cada vez mais retirantes e sertanejos. Nessa mesma época foi acrescentado o nome Batinga ao primeiro nome da vila, vindo a ser chamada de Bom Jesus de Batinga. A vizinha, Itanhém, que então já havia sido criada como distrito pelo decreto-lei estadual nº 7129, de 15/08/1930, com o nome de Nossa Senhora do Itanhém, anexado ao município de Alcobaça, teve depois seu nome mudado para Itanhém, através do decreto-lei estadual nº 11089, de 31/11/1938. Com a lei estadual nº 628, de 30/12/1953, foram criados novos distritos anexados ao município de Alcobaça, entre eles, o de Batinga.

Através da lei estadual nº 1031, de 14/08/1958, o distrito de Itanhém foi elevado à categoria de município, sendo Batinga desmembrada de Alcobaça e passando a pertencer ao novo município. Em 1964, foi construída a atual igreja Matriz do Senhor Bom Jesus de Batinga na mesma praça onde está a primeira igreja. A devoção ao padroeiro Bom Jesus, continua presente nas festividades do dia 6 de agosto.

Toponímia
Batinga é vocábulo indígena que significa "fruto branco", do tupi-guarani: ybá - fruta de árvore ou fruto; e tinga - branco. Outra variação do tupi para batinga também pode ser "madeira branca" ou "árvore de madeira branca". É nome comum de algumas árvores da família das mirtáceas do Brasil.

Geografia

Batinga situa-se na Latitude 16º56 03 S e Longitude 40º29 08 W. Localiza-se a uma altitude de 280mts (IBGE).

Cercada por montanhas, Batinga fica às margens do rio Umburana, que faz divisa dos estados de Bahia e Minas Gerais, no extremo sul da Bahia. Tem como vizinhas as cidades baianas de Itanhém, Jucuruçu e Vereda e as cidades mineiras de Bertópolis, Palmópolis, Umburatiba e Santa Helena de Minas. Sua população atual é inferior a 3.000 habitantes. Está localizada a 944 km da capital Salvador. Tem sua origem em 1º de novembro de 1922. O gentílico é batinguense.

Religião

O Cristianismo é predominante. A população professa o catolicismo ou o protestantismo, sendo o catolicismo a religião com maior número de fiéis. A religiosidade popular está intimamente ligada aos costumes locais desde a origem de Batinga. A festa do padroeiro, Bom Jesus de Batinga, é um exemplo da manifestação de fé da maioria católica.

Não se sabe ao certo a data em que foi celebrada a primeira Missa em Batinga, mas sabe-se que ocorreu entre final da década de 20 e início de 30, quando Batinga ainda era fazenda Boa Esperança. Foi celebrada pelo padre Emiliano, que, segundo contam os moradores mais antigos, vinha de Porto Seguro a cada semestre com o sacristão que o acompanhava. Cada um montado numa mula e outro animal de carga que trazia os paramentos litúrgicos e vasos sagrados para celebração da Santa Missa.

A presença dos franciscanos holandeses, que por muitos anos estiveram na região, foi fundamental na evangelização e propagação da religião. Quando em 1965, Itanhém se tornou paróquia sendo desmembrada da paróquia São Bernardo de Alcobaça, e o frei Simão OFM assumiu-a, sendo o primeiro pároco, os franciscanos aqui permaneceram por mais um tempo, até que anos mais tarde entregaram a paróquia, deixando-a sob a direção dos padres diocesanos.

A devoção ao Bom Jesus

Comemorada no dia 6 de agosto, a festa do Senhor Bom Jesus remonta os tempos antigos da igreja do oriente. É o dia em que a igreja católica celebra a Transfiguração do Senhor no Monte Tabor, para comemorar a manifestação da Glória Divina, narrada no evangelho de São Mateus (cap. 17). Acredita se que esta festa se originou entre os séculos IV ou V nas igrejas orientais e foi adotada lentamente pela igreja latina, não sendo mencionada antes de 850 d.C. (Martirológio de Wandelbert, Gavanti. "Thesauros Litug", II, August). Foi adaptada na liturgia por volta do século X e celebrada principalmente no dia 6 de agosto. É celebrada em 27 de julho na Gália e Inglaterra. O papa Calixto 3.º, em 1456, estendeu a festa à igreja do mundo inteiro. Foi elevada a categoria de festa de dupla segunda ordem para toda a igreja, em 1º de novembro de 1911. Segundo os costumes, na Missa do dia, o Papa utiliza vinho novo ou amassa uvas maduras no cálice. Também neste dia em Roma são abençoadas as uvas passas. Já entre os gregos e russos, além das uvas, abençoam também outras frutas.

No Brasil, o Bom Jesus é padroeiro de muitas cidades. Sua festa recebe nomes diversos e são várias as invocações: Santíssimo Salvador na cidade de Campos, estado do Rio de Janeiro; Transfiguração do Senhor na Catedral Basílica de São Salvador na Bahia; Bom Jesus da Lapa na cidade do mesmo nome também na Bahia; São Salvador do Mundo na Catedral Sé de Olinda, Pernambuco; Bom Jesus do Bonfim e Bom Jesus de Matosinhos em algumas cidades do interior de Minas Gerais; Bom Jesus de Tremembé e Bom Jesus de Pirapora no interior de São Paulo; entre outras.

Divisão Eclesiástica
Quando entre as décadas de 1920 e 1930, Batinga (ainda fazenda) era assistida pelo Padre Emiliano Gomes Pereira, que na época era vigário de Porto Seguro, esta comunidade esteve sob a condição de freguesia da paróquia Nossa Senhora da Pena. Quando os frades franciscanos assumiram a evangelização dessa região, Batinga ficou como freguesia da paróquia São Bernardo de Claraval, da cidade de Alcobaça, até o ano de 1965, quando foi erigida a paróquia Nossa Senhora D'Ajuda de Itanhém e a partir de então passou a pertencer a nova paróquia. Em 2012 Batinga foi elevada a categoria de Quase-Paróquia com o título de Quase-Paróquia São Brás, tendo a igreja do Bom Jesus de Batinga como sua sede Paroquial. Pertence à Diocese de Teixeira de Freitas-Caravelas, desde 21 de julho de 1962, mas antes da criação desta, era subordinada a Diocese de Ilhéus. A Diocese de Teixeira de Freitas-Caravelas, está inserida na Província Eclesiástica de São Salvador da Bahia junto com as dioceses de Alagoinhas, Amargosa, Camaçari, Eunápolis, Ilhéus e Itabuna.

Até 1551 todo o Brasil era hierarquicamente dependente da Diocese do Funchal (Ilha da Madeira), quando em 25 de fevereiro daquele ano foi erigida a Diocese de São Salvador da Bahia. Com a fundação da Diocese de São Sebastião do Rio de Janeiro em 1676, parte do território brasileiro passou a pertencer a nova diocese, incluindo a região sul da Bahia. Nesse mesmo ano, no dia 16 de novembro, o Papa Inocêncio XI, pela bula Inter Pastoralis Officii Curas, elevou a Diocese de São Salvador da Bahia à dignidade de Arquidiocese e Sede Metropolitana Primacial, tendo como suas sufragâneas as dioceses de Olinda, também criada em 1676, São Sebastião do Rio de Janeiro, Angola e Congo, além de São Tomé.

Caravelas e cidades do extremo-sul baiano ficaram subordinadas a Diocese do Rio de Janeiro até o ano de 1854, quando então, novamente passou a pertencer à Arquidiocese de São Salvador da Bahia. Em 1913 passou a pertencer a diocese de Ilhéus, criada naquele ano pelo papa Pio X. E em 1962 foi criada a diocese de Caravelas. A igreja de Santo Antônio de Caravelas, tornou-se a Catedral diocesana. Anos mais tarde, a Sé Episcopal foi transferida para a paróquia de São Pedro, na cidade de Teixeira de Freitas, pelo então bispo diocesano, Dom Antônio Zuqueto, segundo bispo da diocese.

O bispo diocesano atual é Dom Carlos Alberto, nascido na cidade de Tobias Barreto, no estado de Sergipe, em 2 de outubro de 1955, nomeado bispo de Teixeira de Freitas-Caravelas em 15 de junho de 2005 pelo papa Bento XVI, quando atuava como pároco da paróquia São José em Aracaju. É o terceiro bispo da diocese.

Turismo e Cultura

Além das belezas naturais das montanhas, rios e cachoeiras, do estilo de vida pacata dos moradores, da feira livre que acontece todos os sábados de manhã que reune os moradores locais e da zona rural, e a presença dos índios Maxakalí vendendo artesanatos e objetos do seu cotidiano (bodoque, arco e flecha, colares, entre outros produtos indígenas e da terra), o lugar oferece alguns eventos folclóricos e culturais. No calendário cultural anual de Batinga estão os eventos:

 Encontro Irmanado de Batinguenses e Umburanenses (EIBU): Festa bianual que reúne os filhos ausentes da cidade e acontece no mês de janeiro dos anos pares, atraindo pessoas de vários lugares do país e também do exterior.
 Puxada do mastro de São Sebastião, no dia 20 de janeiro, que reúne moradores de Batinga e do distrito vizinho de Umburaninha, para levantar o mastro com a bandeira em frente à igreja do Santo, em Umburaninha.
 Procissão de Nossa Senhora das Candeias, no dia 2 de fevereiro. Esta devoção é tão antiga em Batinga, quanto a do Senhor Bom Jesus e preserva-se uma pequena imagem da Santa no nicho do altar da primeira igrejinha.
 Semana Santa: Tradicionais procissões luminosas do encontro, na quarta feira Santa e a do Senhor Morto, na sexta feira Santa.
 Festas Juninas: Mastro de Santo Antônio no dia 13, arraiais e quadrilhas de São João e São Pedro nos dias 23, 24, 28 e 29 do mês de junho.
 Novena do Padroeiro e Puxada do Mastro do Bom Jesus de Batinga: Nove dias de festas que antecedem o dia 6 de agosto.
 Desfiles da Independência da Bahia no dia 2 de julho e Independência do Brasil no dia 7 de setembro, organizados pelas escolas locais.
 Reisados, Boi Janeiro e folias natalinas no período de 20 de dezembro a 20 de janeiro. Entre outras manifestações culturais.

Batinga foi falada no livro Poemausente, o segundo livro do escritor e jornalista baiano, José Andrade, no qual em um dos seus poemas, ele expressa sua visão e experiência ao conhecer o lugar.

Datas Comemorativas e Históricas
 1º de novembro: chegada da família Francisco Pereira no ano de 1922, data da origem de Batinga.
 30 de dezembro: Batinga recebe o nome oficial através da criação do distrito pela lei estadual nº 628, de 30/12/1953.
 14 de agosto: Batinga é desmembrada de Alcobaça e passa então a pertencer ao novo município de Itanhém, criado pela lei estadual nº 1031, de 14-08-1958.
 2 de fevereiro: Nossa Senhora das Candeias, mais antiga devoção mariana em Batinga e festa da irmandade.
 3 de fevereiro: São Brás, padroeiro da Quase-Paróquia.
 6 de agosto: Senhor Bom Jesus, padroeiro de Batinga.
 15 de agosto: Nossa Senhora D'Ajuda, padroeira do município.
 20 de agosto: São Bernardo, antigo padroeiro do município (padroeiro de Alcobaça).

Distritos da Bahia
Itanhém


text:
Амаду́ Айдара́ (; 31 января 1998 года, Бамако, Мали) — малийский футболист, полузащитник немецкого клуба «РБ Лейпциг» и сборной Мали.

Клубная карьера

«Ред Булл Зальцбург»
В июле 2016 года Айдара подписал контракт с австрийским клубом «Ред Булл Зальцбург». Был переведён в фарм-клуб команды — «Лиферинг», весь сезон 2016/2017 провёл в его составе. 5 августа 2016 года дебютировал за него в поединке против «ЛАСКА». Всего за чемпионат сыграл 24 мачта, забил 2 мяча.

Также с сезона 2016/2017 привлекался к тренировкам с основной командой. 9 апреля 2017 года дебютировал в австрийской Бундеслиге в поединке против «Штурма», выйдя на поле на замену на 90-ой минуте вместо Валёна Бериши. Всего в дебютном сезоне провёл пять встреч. Сезон 2017/2018 начал игроком стартового состава. 3 мая 2018 года Айдара сыграл в полуфинале Лиги Европы против «Марселя», в котором «Ред Булл Зальцбург» выиграл 2:1, но проиграл по сумме двух встреч 2:3.

«РБ Лейпциг»
22 декабря 2018 года перешел в немецкий «РБ Лейпциг», подписав контракт на четыре с половиной года. 30 марта 2019 года он забил свой дебютный гол в Бундеслиге в ворота «Герты». 8 декабря 2020 года он забил свой первый гол в Лиге чемпионов в игре против «Манчестер Юнайтед».

Карьера в сборной
Выступал за сборную Мали до 17 лет. Участник чемпионата мира среди юношей 2015 года. Вместе с командой завоевал серебряные медали, проиграв в финале сверстникам из Нигерии. На турнире провёл все семь встреч, во всех выходил в основном составе, забил 2 мяча.

Летом 2019 года на Кубке африканских наций в Египте, Амаду был вызван в состав своей национальной сборной. В третьем матче против Анголы он забил единственный победный гол на 37-й минуте, а команды победила 1:0 и вышла в 1/8 финала.

Достижения
 Чемпион Австрии (2): 2016/17, 2017/18
 Обладатель Кубка Австрии: 2016/17
 Серебряный призёр чемпионата мира по футболу среди юношеских команд: 2015

Примечания

Ссылки
 Профиль футболиста на официальном сайте «РБ Лейпциг»

Футболисты Мали
Игроки сборной Мали по футболу (до 20 лет)
Игроки сборной Мали по футболу
Игроки ФК «Ред Булл» Зальцбург
Игроки ФК «Лиферинг»
Игроки ФК «РБ Лейпциг»

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Le Fureteur breton est un bulletin documentaire régionaliste bimestriel illustré, édité par la Librairie bretonne, rue du Val de Grâce à Paris, publié entre 1905 et 1923.

Il contient des curiosités historiques, littéraires et artistiques de Bretagne, des études celtiques, des généalogies de familles bretonnes et surtout des questions et réponses de lecteurs.

Le bulletin est publié de 1905 à 1923, avec une interruption entre 1914 et 1919. Il sort tous les deux mois de 1905 à 1914, puis devient apériodique de juillet- à janvier-. Il devient ensuite trimestriel avec les derniers numéros (71 et 72).

Les directeurs furent  de 1905 à 1910, Léon Durocher de 1910 à 1914 et Madame Veuve Durocher de 1919 à 1923.

Charles Le Goffic et Léon Durocher participèrent à la rédaction .

La couverture est ornée d'une gravure sur bois de Malo-Renault représentant un lecteur éclairé par une bougie.

Notes et références

Liens externes
 .

Presse bretonne disparue
Presse écrite bimestrielle


text:
Ligota  is a village in the administrative district of Gmina Burzenin, within Sieradz County, Łódź Voivodeship, in central Poland. It lies approximately  north of Burzenin,  south-east of Sieradz, and  south-west of the regional capital Łódź.

The village has a population of 246.

References

Ligota


text:
Peter Stojanović (born 18 March 1990) is a Slovenian footballer who plays as a midfielder.

Club career
Born in Ljubljana, back then still within Yugoslavia, Stojanović played with ND Slovan as a youth player. In 2008, he signed with Celje. After spending the first season on loan with Zagorje in the Slovenian Second League, he returned to Celje and made his debut in the Slovenian PrvaLiga in 2009. During the winter break of the 2009–10 season, he moved to Olimpija Ljubljana.

In summer 2011 he moved to another First League club, Koper, but at the end of the first half of the season he moved abroad joining Slovak 2. liga club ŽP Šport Podbrezová.  In summer 2012 he signed with Serbian First League club FK Bežanija.

He then played with FC ŠTK 1914 Šamorínin the Slovak 2. liga. Next he had a spell back home with NK Brinje-Grosuplje. He had spells in Austrian ower-league clubs Nußdorf/Debant and Union Lind before returning to Slovenia, where he signed with futsal team FC Ivančna Gorica.

International career
In 2009, he made four appearances for Slovenia U19, making his debut on 24 March 2009 against Hungary.

References

External links
Player profile at PrvaLiga

Living people
1990 births
Footballers from Ljubljana
Slovenian footballers
Slovenia youth international footballers
Association football wingers
Slovenian PrvaLiga players
NK Celje players
NK Zagorje players
NK Olimpija Ljubljana (2005) players
FC Koper players
NK Krka players
NK Ivančna Gorica players
FK Železiarne Podbrezová players
FC ŠTK 1914 Šamorín players
Expatriate footballers in Slovakia
FK Bežanija players
Serbian First League players
Expatriate footballers in Serbia
Expatriate footballers in Austria
Slovenian expatriate footballers
Slovenian expatriate sportspeople in Serbia
Slovenian expatriate sportspeople in Austria
Slovenian expatriate sportspeople in Slovakia


text:
Montgallet je nepřestupní stanice pařížského metra na lince 8 ve 12. obvodu v Paříži. Nachází se na křižovatce ulic Rue de Reuilly a Rue Montgallet.

Historie
Stanice byla otevřena 5. května 1931 při prodloužení linky mezi stanicemi Richelieu – Drouot a Porte de Charenton.

Název
Jméno stanice je odvozeno od názvu ulice Rue Montgallet. Ulice dostala název podle jednoho z majitelů zdejších pozemků jménem Montgallet.

Vstupy
Stanice má jen jeden vchod v ulici Rue de Reuilly u domu č. 68.

Zajímavosti v okolí
 Promenade plantée

Reference

Externí odkazy

Stanice metra v 12. obvodu (Paříž)
Stanice metra nazvané po osobách


text:
Peter Andrew Banaszak (ur. 21 maja 1944 w Crivitz, Wisconsin) – amerykański futbolista polskiego pochodzenia, grał na pozycji running back w Oakland Raiders (NFL) i Miami Hurricanes (college football), triumfator Super Bowl XI (1977). Członek Polsko-Amerykańskiej Galerii Sław Sportu od 1990.

Podczas zawodowej kariery przebiegł 3772 jardów, odebrał 121 podań na 1022 jardów i zdobył 51 przyłożeń. Finalista Super Bowl II (1968) przegranego z Green Bay Packers. W 1975 roku ex aequo z O.J. Simpsonem najwięcej przyłożeń w lidze NFL- 16. Zdobył dwa przyłożenia w zwycięskim dla Raiders Super Bowl XI (1977) przeciwko Minnesota Vikings. Trenerem Raiders był legendarny John Madden a jednymi z kolegów z drużyny byli inni zawodnicy polskiego pochodzenia Ted Kwalick oraz John Matuszak. Banaszak obecnie mieszka w Jacksonville, Floryda i jest współgospodarzem z Cole'm Pepper'em audycji radiowych po meczach Jacksonville Jaguars.

Przypisy

Urodzeni w 1944
Futboliści polskiego pochodzenia


text:
Gwendolyne "Gwen" Stacy a Marvel Comics kiadványának, a Pókembernek az egyik mellékszereplője. Megalkotói: Stan Lee (író) és Steve Ditko (rajzoló). Első megjelenése a The Amazing Spider-Man #31. számában történt 1965 decemberében.

Gwen, egy szőke, főiskolás diáklány vált Peter Parker (Pókember) első igaz szerelmévé. A Zöld Manó ölte meg őt (a The Amazing Spider-Man #121.-ben, 1973 júniusában).
Mind a döntés, hogy megölik Gwent, mind a végrehajtás módja örökké ellentmondásos marad a rajongók körében, de a halála sarkalatos pont ugyanúgy Pókember, mint az amerikai képregények történetében. Többek szerint Gwen halála jelenti az úgynevezett ezüstkor végét a képregényekben. A Pókember-írók és rajongók sokat vitáznak azon, hogy ki Peter Parker igazi nagy szerelme: Gwen, vagy későbbi felesége, Mary Jane Watson, de az kétségtelen, hogy Gwen volt az első igaz szerelme. A 2007-ben bemutatott Pókember 3-ban Gwent Bryce Dallas Howard alakította, a 2012-es Pókember-filmben pedig Emma Stone kapta meg a szerepet.

Háttér

Gwen először a The Amazing Spider-Man #31.-ben tűnt fel, 1965 decemberében. Peter Parker az Empire State University-n találkozott vele, ahol mindketten egyetemi hallgatók voltak.  Kezdetben Peter nagyon aggódott May nénikéje miatt, aki kórházban feküdt, így észre sem vette Gwen közeledését, aki ezért megharagudott rá. Flash Thompsonnal és Harry Osbornnal is barátkozott, de közben Peter tetszett neki. Lassan, fokozatosan ki is alakult közöttük valami: Gwent, akit tudományos tanulmányok miatt vonzott Peter intellektuális személyisége, amely merőben különbözött az olyan izomagyúakétól, mint Flash Thompson, vagy az olyan elit tanulókétól, mint Harry Osborn. A képregényben Gwen lett Peter első igaz szerelme – a kapcsolatuk szinte rögtön azután kezdődik el, hogy Peteré Betty Branttel véget ér. A kialakult kapcsolat szinte azonnal meg is szakad, amikor az agykontroll alatt lévő Stacy kapitány (Gwen apja) verekedést kezdeményez Peterrel, és ennek Gwen is szemtanúja lesz. Azt gondolván, hogy Peter támadt rá az apjára, szakít Peterrel. De végül megtudja az igazat, és kibékülnek. Peter rendszeresen elbizonytalanodik, amikor Flash Thompsont Gwennel látja, és ebből rengeteg félreértés keletkezik.

A románcuk még sokkal bonyolultabbá válik, amikor az apja, George Stacy rendőrkapitány meghal néhány lezuhanó kőtömbtől, amely Pókember és Dr. Octopus harcának következtében omlik le egy háztetőn lévő kéményből (The Amazing Spider-Man 90). Gwen Pókembert okolja a történtekért, amely visszaveti a kapcsolatukat egy időre. Gwen Angliába költözik, hogy felejtsen. Egyedül Peter miatt maradna, de hiába vár arra, hogy a fiú megkérje a kezét, vagy marasztalja, Peter a bűntudata miatt nem képes rávenni magát. Mire meggondolná magát, Gwen már elrepült Európa felé. Peter utánarepül Londonba, hogy láthassa, de kénytelen Pókemberként segíteni a helyi rendőrségnek, ami a tévébe is bekerül. Rájön, hogy ha ezek után megjelenne Gwennél, a lány azonnal kitalálná, hogy Peter a Pókember, így hazamegy anélkül, hogy látná őt. Gwen végül rádöbben, hogy hiba volt leánykérést elvárni Petertől, így visszarepül New Yorkba, és újra összejönnek.

Halála

A The Amazing Spider-Man #121.-ben (1973. június - Gerry Conway író és Gil Kane rajzoló) a Zöld Manó – Norman Osborn, aki rájött, hogy Peter Parker a Pókember – foglyul ejti Gwen Stacy-t, és a Brooklyn-híd tetejére viszi (érdekesség, hogy az író a George Washington hidat jelölte meg helyszínül, de a rajzoló véletlenül a Brooklyn-hidat rajzolta le. A későbbi félreértések elkerülése végett a képregény újrakiadásaiban a szöveget átírták Brooklyn-hídra). Pókember megérkezik, hogy megküzdjön a Zöld Manóval, és amikor a Manó ledobja Gwent a híd tetejéről, Pókember egy szál hálóval kapja el az egyik lábát. Először meg van róla győződve, hogy megmentette a lányt, de amikor felhúzza a híd tetejére, rádöbben, hogy Gwen már meghalt. Peter nem tudja biztosan, hogy a zuhanásból való hirtelen megállás okozta-e a végzetét, de a Manó azt állította, hogy ilyen magasból való zuhanást senki sem élhetne túl – már a sokk végezne bárkivel (ezt az elméletet az 1994-ben kiadott Marvels című minisorozatban egy rendőr is megerősíti). Dühében Pókember bosszúból majdnem megöli a Zöld Manót, de végül nem képes megtenni. Bár Osborn látszólag meghal, amikor a saját röpdeszkája felnyársalja, amivel Pókembert próbálta megölni, közel háromszáz szám után visszatér még.

Gwen Stacy halálának óriási hatása volt a pókemberes rajongótáborra.  Előtte, leszámítva esetleg egy eredettörténet bizonyos részeit, a szuperhősök egyszerűen nem hibázhattak ekkorát. Sosem fordult elő, hogy egy szuperhős legfőbb szerelme ilyen hirtelen meghaljon, szinte figyelmeztetés, vagy előjel nélkül, ráadásul ennyire erőszakos halállal. Emiatt rengeteg rajongó és történészek is úgy gondolják, hogy Gwen Stacy halála az a pont, amit úgy neveznek, hogy a képregények Ezüstkorának vége.

A való világban, James Kakalios fizikus rámutat a Szuperhősök fizikája című könyvében, hogy Newton mozgástörvényével megegyezően, a hirtelen megállás okozhatta Gwen halálát.  A Civil War: Casualties of War: Captain America/Iron Man (2007) című képregényben egyetértenek abban, hogy a halál legvalószínűbb oka a hirtelen megállás volt. A Peter Parker/Pókember egyik számában visszagondolnak erre a történetre, és megerősítik, hogy Gwen halálát Pókember egy előre nem látott hibája okozta: a hálója, amely kifejezetten Pókember számára készült (aki a megnövelt erejével képes volt magasról leugorva használni azt), de Gwen Stacy nyaka eltört a hirtelen rántástól.
Miközben Pókember a Baljós Tizenkettő ellen harcolt, a Zöld Manó elkapta Mary Jane-t, és felvitte egy másik hídra, majd ugyanúgy ledobta, mint Gwent. Ezúttal Peternek sikerült megmentenie MJ-t, mert többszörös hálót használt – Mary Jane testének minden ízületét elkapta vele egyszerre, így véve le a terhet mindegyikről.

Halála után

Gwen Stacy halálának rengeteg közvetlen következménye lett. Mary Jane Watson, Gwen közeli barátnője mély gyászba borul miatta, és sokkal komolyabb emberré válik. Gwen halála közelebb is hozza egymáshoz Petert és Mary Jane-t, amelyből később szerelem, majd házasság lesz, bár a házasságot végül eltörölték a Még egy nap című ellentmondásos történetben.

Gwen Stacy meggyilkolása a Zöld Manót Pókember legnagyobb ellenségévé "léptette elő". Gwen halála előtt Dr. Octopus volt az igazi nemezis, de ezek után a Manó átvette tőle a szerepet. A Sakál, Miles Warren, Gwen korábbi professzora titokban szerelmes volt a lányba. A halálát követően szó szerint megőrült, felvette a Sakál álnevet és személyiséget – egyszerűen megszállottá vált Gwen irányába.

A Marvels minisorozat negyedik, befejező részében a fotós, Phil Sheldon összebarátkozik Gwennel, aki felmenti Pókembert – már nem hibáztatja őt az apja halála miatt. Gwen egyszerű hite a hősökben (amikor Namor herceg, a Torpedó megtámadja Manhattant az atlantiszi hadseregével) meggyőzi Sheldont a szuperhősök szándékáról – a kicsinyes féltékenység és rosszindulat ellenére -, hogy ők őszintén annak élnek, hogy az ártatlanokat védjék; az olyanokat, mint Gwen. Phil elhatározza, hogy ír egy könyvet, amelyben dicsőíti a hősöket, és azt, amit az emberiségért tesznek. De a Zöld Manó elrabolja Gwent, és túszként fogva tartja, hogy Pókembert odacsalja magához. Sheldon őrülten ugrik be egy taxiba, és követi őket a Brooklyn hídhoz. Végignézi, ahogy a Zöld Manó összecsap Pókemberrel, és látja, ahogy Gwen véletlenül lezuhan és meghal, annak ellenére – és tragikusan éppen azért -, mert Pókember kétségbeesetten megpróbálta megmenteni őt. Sheldon hite a szuperhősökben porrá tört, mert képtelen belenyugodni, hogy Pókembernek nem sikerült megmentenie Gwent, hisz ő nem ilyennek látta a szuperhősöket. Úgy dönt, hogy eleget tett, és nyugdíjba vonul, de előbb átadja a munkáját asszisztensének, Marcie-nek.

Gwen-klón

Nagyjából két évvel a halála után, Gwen Stacy visszatér.  Teljesen egészséges ugyan, de semmire sem emlékszik a halála óta eltelt időből. A Sakálnak sikerült klónoznia Gwent, és felhasználta Pókember-ellenes hadjáratában, az eredeti Klón sztoriban. Annak a történetnek a végén a Gwen-klón elhagyja New Yorkot, hogy új életet kezdjen.

1988-ban, az The Evolutionary War című történetben az Evolúció Mestere, aki egykoron Miles Warren tanára volt, elkapta a Gwen-klónt. Feltett szándéka volt, hogy kideríti, hogy volt képes Warren egy tökéletes klónt előállítani. Rájön, hogy valójában sehogy: Warren feltalált egy genetikai vírust – a "Dögvész vírust" -, amely átalakít élőlényeket. Pókember, miközben átkutatja Warren régi laborját, felfedezi Dögvészt, a genetikai fegyvert, amelyet Warren fejlesztett ki. Régi diákját, Malcolm McBride-ot fecskendezte be a vírussal, akiből így a második Dögvész vált.
Az Evolúció Mestere megmutatja Pókembernek, hogy az, akit eddig Gwen Stacy klónjának hitt, valójában egy Joyce Delaney nevű lány, akit Warren megváltoztatott. Az Evolúció Mesterének egyik követője állítólag visszaállította Delaney emlékeit, de később kiderül, hogy az Evolúció Mestere hazudott, és sohasem létezett Delaney nevű nő.

A második Klón sztori idején az eredeti Gwen-klón feleségül ment Warren professzor klónjához. Amikor megpillantja Peter Parker könyvét, a Hálókat, amely tele van Pókember-fotókkal, eszébe jut majdnem minden a korábbi életéről, és visszatér New Yorkba. Később, ugyanebben a történetben újra kilép Pókember életéből.

Egyéb klónok

Egy újabb Gwen-klón tűnik fel a The Amazing Spider-Man #399.-ben (1995. március). Ez a klón azt hiszi magáról, hogy ő az igazi Gwen Stacy. De a történet következő részében, a Spider-Man #56.-ban (1995. március) meghal klón degeneráció következtében. A második klón-sztoriban a Sakál klónja megpróbál még néhány Gwen-klónt létrehozni, de elfelejtette a pontos formulát, és mindegyik teremtménye röviddel a születése után szétesik, degenerálódik.
A Deadpool harmadik sorozat nulladik számából (1998. december) kiderül, hogy a gonosz genetikus, Arnim Zola begyűjtött magának néhány DNS mintát különböző egyénektől, klónozási célokból. Ezeket a kísérleteket fedezte fel Deadpool. Talált ott négy Gwen-klónt is. Zola hagyta, hogy Deadpool elvigye mind a négy Gwent San Franciscóba, a székhelyére, ahol az lett a feladatuk, hogy szórakoztassák és ellássák őt. Később repülőgép szerencsétlenségben meghaltak.

Spiderman: Blue

Gwen, és kisebb mértékben Mary Jane áll a középpontjában a nagy sikerű Pókember: Kék című minisorozatnak, amely 2002-ben jelent meg (Jeph Loeb – író, Tim Sale rajzoló alkotóktól), és újrameséli Peter kapcsolatát ezzel a két nővel.
A történetet maga Peter meséli el, miközben Valentin nap alkalmából diktafonra mond egy szerelmes "levelet" a néhány évvel korábban meghalt szerelmének.

Pókember: A múlt bűnei és A múlt emlékei

A múlt bűnei című történetből (The Amazing Spider-Man #509-514., 2004. augusztustól 2005. januárig, J. Michael Straczynski író és Mike Deodato jr. rajzoló) kiderül, hogy Gwen Stacynek van két gyereke Norman Osborntól, a Zöld Manótól. Gwen Franciaországban szülte meg az ikreket (akiknek a Gabriel és Sarah nevet adta), nem sokkal a halála előtt. Megesküdött, hogy Peterrel közösen fogja felnevelni őket, és látva, Norman hogyan bánik a saját beteg fiával, Harryvel, nem engedi, hogy Norman a közelükbe menjen. Osborn veszélyeztetve érezte az örököseinek sorsát, ezért megölte Gwent, majd ő maga nevelte fel az ikreket Európában. Norman sajátságos vérének köszönhetően az ikrek 2-3-szor gyorsabban fejlődtek, mint egy normális gyerek, és pár év alatt kamaszkorba léptek (állítólag 5 és 9 éves kor között lehetnek). Osborn azt mondta nekik, hogy Peter az igazi apjuk, aki elhagyta őket, és aki miatt az anyjuk meghalt.

Ezután Sarah és Gabriel New Yorkba jöttek, és rátámadtak Pókemberre, aki fokozatosan megtudta az igazi kilétüket. De Peter biztosra akart menni, ezért szerzett  Gwen sírjából egy DNS mintát, hogy összevesse az ikrekével. Eközben Mary Jane bevallotta, hogy tudott mindenről, de Gwen annyira zaklatott volt, annyira könyörgött neki, hogy ne árulja el, hogy évekig nem mondott semmit erről Peternek. Azt sem akarta, hogy bemocskolja vele annak a nőnek az emlékét, akit Peter legalább annyira szeretett – ha nem jobban -, mint őt. A történet végén Peter elmondja az igazat az ikreknek. Sarah hisz neki – főként azért, mert látta, ahogy Peter Gwen sírjából vesz DNS-mintát, holott, ha tényleg ő lenne az apjuk, ahogy Osborn állította, elég lett volna a sajátjával összevetnie őket -, de Gabriel nem. Gabriel beveszi a Zöld Manó formulát, és rövid időre Szürke Manóvá válik, de a röpdeszkája felrobban, és a tengerparton tér csak magához, semmire sem emlékezve a múltjából.

A múlt emlékei ennek a történetnek a folytatása (The Spectacular Spider-Man v2 #23-26, 2004. decembertől 2005. márciusig, Samm Barnes író és Scot Eaton rajzoló). Pókember felkeresi Sarah-t Párizsban, ahol a lány Gabrielt házi őrizetben tartja. Pókember és az Interpol segítségével Sarah elkap egy Dupres nevezetű bűnözőt, cserébe azért, hogy a kormány segítsen neki gyógymódot találni a gyors öregedésükre, amely neki és Gabrielnek állandó fejfájást okoz. A történet végére azonban Gabriel eltűnik.

A múlt bűnei következményei

Straczynski később azt állította, hogy ő eredetileg Petert akarta Gwen gyerekei apjának, de a szerkesztők leszavazták az ötletét. Úgy érezték, hogy erősen öregítene Peteren, ha lenne két kamaszkorú gyermeke. A teljes szerkesztői gárda közös döntése volt, hogy Norman Osborn legyen az apa. Ezzel azonban létrejött néhány ellentmondás. A korábbi történetekben, például a 2002-es Spider-Man: Revenge of the Green Goblin című minisorozatban Norman Osborn azt állítja, hogy Harry az egyetlen fia. Azt mondja, hogy nincs örököse, mert a fia meghalt, az unokája, Normie pedig még túl fiatal, hogy az örökébe lépjen.

Straczynski azt állította a Newsarama nevű népszerű képregényes honlapnak írt levelében, hogy sajnálja, hogy a Múlt bűnei megjelent úgy, ahogy a Marvel kiadta. Remélte, hogy visszacsinálják, hogy a folytatólagosságon kívül helyezik, amikor eljutnak a Még egy nap című történethez. "Azt akartam, hogy a Gwen-ikreket vegyék ki a rendes Pókember-időfolyamból. Eleve úgy terveztem, hogy a Pókember-írásom egyik befejező történeteként én magam fogom ezt megtenni. De nem engedték, és ez nagyon felbosszantott. Úgy éreztem, hogy megtettek bűnbaknak - áthárították rám a felelősséget valamiért, amit nem követtem el."

A Még egy nap úgy fejeződött volna be az eredeti tervek szerint, hogy Gwen Stacy-t feléleszti Mephisto valóságtorzító varázslata Harry Osbornnal együtt, de végül úgy döntöttek, hogy maradjon halott. A Még egy nap eseményei óta még nem világos, hogy A múlt bűnei vajon részei-e a folytatólagosságnak, vagy nem.

Más verziók

A What If…? (Mi lett volna, ha...?) című képregénysorozat első szériájának 24. száma arról szól, hogy mi lett volna, ha Gwen túléli a végzetes zuhanást. Ebben Pókembernek sikerül megmentenie őt, mert ahelyett, hogy hálót lőne ki rá, inkább utána ugrik. A vízbe csapódást a saját testével tompítja Gwen számára, majd utána mesterséges lélegeztetésben részesíti. Gwen magához tér, de meglátja Petert maszk nélkül. Előbb megretten, hisz még mindig gyűlöli Pókembert amiatt, ami az apjával történt (tudja, hogy nem Pókember ölte meg, de mégis a fejébe vette, hogy ha Pókember nem létezne, akkor az apja még élne, azaz közvetetten felelős Stacy Kapitány haláláért), de Peter elmagyaráz neki mindent, ami Pókemberrel kapcsolatos, és a lány ezek után más színben lát mindent. Peter meg is kéri a kezét utána.

A Zöld Manóval való elkerülhetetlen összecsapás közben azonban Norman Osborn elméje kitisztul, amint látja, hogy fia, Harry, a védelmére kel mindazok ellenére, amit tett. De még korábban, bosszúból feladott egy levelet Pókember másik nagy ellenségének, J. Jonah Jamesonnak, amelyben megírta, hogy ki a Pókember.
Így aztán Peter és Gwen esküvőjén Jameson rendőrökkel érkezett, és kinyomtatta az újságjában az igazságot. Mivel Pókembert akkor még körözte a rendőrség, menekülnie kellett, még az "igen" kimondása előtt. May néni a számára szörnyű hír hallatára szívrohamot kapott, és mentők vitték el. A történet végén Gwen Robbie Robertsonnal, a Hírharsona főszerkesztőjével távozik, aki megígéri Gwennek, hogy megtesz mindent, hogy Peternek segítsenek, és hogy végigjárja az összes tisztességes újságot, hogy olyan cikkek jelenhessenek meg Pókemberről, amilyet végre megérdemel. Az újságot Jameson képébe vágja azzal, hogy kilép a Hírharsonából, mert képtelen tovább együtt dolgozni egy olyan emberrel, aki egy ekkora gazságra képes.

A What If Spider-Man Had Kept His Six Arms? (Mi lett volna, ha Pókembernek megmarad a hat karja?) történetben Pókembernek szintén sikerült megmentenie Gwent a haláltól.

A What If: The Other (Mi lett volna, ha: A Másik) című sztoriban Peter Parker – aki itt Poisonnak nevezi magát -, a Venom szimbióta részeinek segítségével feltámasztja Gwen Stacyt, akiből ezek után Vérontó válik.

65-ös Föld
A 65-ös földön Gwen Stacyt csípte meg egy radioaktív pók, így ő lett dimenziójának Póknője. Eleinte a város elfogadta és szerette a Póknőt, ám Peter Parker - aki szeretett volna "különleges" lenni - egy szertől univerzumának Gyíkjává válik. Ám Peter nem tudja kontrollálni az erejét. Gwennek sikerült megállítani Petert, de a fiú a szertől meghalt. Ezután J. Jonah Jameson a Póknőt New York közellenségévé kiáltotta ki, és a rendőrség (így apja George Stacy is) körözi.

Fordítás

Források

Külső hivatkozások
 IMDb
 Gwen Stacy a Marvel Comics weboldalán

Marvel Comics-szereplők

sv:Spider-Man#Vänner


text:
Die Zürcher Regionalzeitungen (ZRZ) sind ein 2007 vom Schweizer Medienunternehmen Tamedia gegründeter Zeitungsverbund des Zürcher Oberländers, Wetzikon (samt Kopfblatt Anzeiger von Uster, Uster), des Zürcher Unterländers, Dielsdorf und der Zürichsee-Zeitung, Stäfa, sowie seit 2011 des Landboten, Winterthur.

Den überregionalen Mantel beziehen die ZRZ seit 2014 von der Berner Zeitung der Espace Media Groupe (ein Unternehmen der Tamedia). Den regionalen Mantel stellt der Landbote her. Bis Ende 2011 hatte die Zürichsee-Zeitung, 2012/2013, bis zur kompletten Übernahme des Landboten durch die Tamedia, der Landbote den überregionalen Mantel erstellt.

Die ZRZ erzielen eine WEMF-beglaubigte Gesamtauflage von 90'587 (Vj. 94'562) verkauften bzw. 93'038 (Vj. 95'584) verbreiteten Exemplaren und eine Reichweite von 219'000 (Vj. 231'000) Lesern (WEMF MACH Basic 2018-II). Die wöchentlichen Grossauflagen der vier Zeitungen haben zusammen eine Auflage von  301'194 (Vj. 302'834) Exemplaren und eine Reichweite von 387'000 (Vj. 403'000) Lesern.

Vorgängerin der ZRZ war 2006 der kurzlebige Zeitungsverbund Zürcher Landzeitung mit den gleichen Teilnehmern ausser dem Landboten.

Am 23. August 2017 gab Tamedia bekannt, dass ab dem 1. Januar 2018 nur noch je eine deutsch- und eine französischsprachige Tamedia-Redaktion den internationalen/nationalen Mantel (Inland, Ausland, Wirtschaft und Sport) für die 12 bezahlten Tages- und 2 Sonntagszeitungen erstellen werden. Die einzelnen Zeitungstitel sollen ihre Redaktionen und Chefredaktoren behalten. Chef der deutschsprachigen Mantelredaktion wird der derzeitige Chefredaktor von Tages-Anzeiger/SonntagsZeitung Arthur Rutishauser (er bleibt zudem Chefredaktor der SonntagsZeitung). Die Reorganisation, zu welcher der starke Rückgang der Werbeumsätze geführt hat, soll laut Tamedia zu keinen Entlassungen führen.

Weblinks
 Website der Zürcher Regionalzeitungen

Einzelnachweise

Zeitung (Schweiz)
Medien (Kanton Zürich)


text:
Danick Martel (né le  à Drummondville dans la province de Québec au Canada) est un joueur professionnel canadien de hockey sur glace.

Biographie
Lors de la saison 2014-2015, Martel atteint de nouveaux sommets avec l'Armada de Blainville-Boisbriand en récoltant un total de 102 points (48 buts et 54 passes). À la fin de la saison 2014-2015, il est nommé sur la première équipe d'étoiles de la LHJMQ et reçoit le trophée du joueur humanitaire de l'année dans la LCH.

Le 10 mars 2015, il paraphe un contrat d'entrée de 3 ans avec les Flyers de Philadelphie en tant que joueur non repêché. Le 11 avril, il obtient un essai amateur avec les Phantoms de Lehigh Valley, le club-école des Flyers dans la LAH.

En 2017-18, il entame sa 4e saison avec les Phantoms et mène la LAH avec un total de 14 buts en 17 matchs avant son premier rappel par les Flyers, le 22 novembre 2017. Il dispute son premier match en carrière dans la LNH, le soir même, face aux Islanders de New York. Il prend part aux 3 matchs suivants avant de retourner à Lehigh Valley. En janvier 2018, il est choisi pour participer aux matchs des étoiles de la Ligue américaine, mais est remplacé par Oskar Lindblom en raison d'une blessure.

Le 22 septembre 2018, il est réclamé au ballottage par le Lightning de Tampa Bay.

Le 20 février 2020, il est échangé aux Panthers de la Floride en retour de l'attaquant Anthony Greco.

Statistiques
Pour les significations des abréviations, voir statistiques du hockey sur glace.

| 2011-2012 || Armada de Blainville-Boisbriand || LHJMQ || 1 || 0 || 0 || 0 || 0 || - || - || - || - || -
|-
| 2012-2013 || Armada de Blainville-Boisbriand || LHJMQ || 68 || 19 || 22 || 41 || 50 || 15 || 3 || 4 || 7 || 16
|-
| 2013-2014 || Armada de Blainville-Boisbriand || LHJMQ || 63 || 32 || 28 || 60 || 42 || 11 || 8 || 1 || 9 || 8
|-
| 2014-2015 || Armada de Blainville-Boisbriand || LHJMQ || 64 || 48 || 54 || 102 || 85 || 6 || 4 || 3 || 7 || 8
|-
| 2014-2015 || Phantoms de Lehigh Valley || LAH || 5 || 1 || 2 || 3 || 4 || - || - || - || - || -
|-
| 2015-2016 || Phantoms de Lehigh Valley || LAH || 67 || 22 || 15 || 37 || 68 || - || - || - || - || -
|-
| 2016-2017 || Phantoms de Lehigh Valley || LAH || 68 || 20 || 20 || 40 || 67 || 5 || 1 || 0 || 1 || 4
|-
| 2017-2018 || Phantoms de Lehigh Valley || LAH || 59 || 25 || 15 || 40 || 50 || 13 || 4 || 4 || 8 || 22
|-
| 2017-2018 || Flyers de Philadelphie || LNH || 4 || 0 || 0 || 0 || 0 || - || - || - || - || -
|-
| 2018-2019 || Lightning de Tampa Bay || LNH || 9 || 0 || 2 || 2 || 8 || - || - || - || - || -
|-
| 2018-2019 || Crunch de Syracuse || LAH ||4 || 0 || 1 || 1 || 6 ||  - || - || - || - || -
|-
| 2019-2020 || Crunch de Syracuse || LAH || 52 || 16 || 14 || 30 || 42 ||  - || - || - || - || -
|-
| 2019-2020 || Thunderbirds de Springfield || LAH || 8 || 4 || 5 || 9 || 17 ||  - || - || - || - || -
|-
| 2020-2021 || Devils de Binghamton || LAH || 24 || 6 || 8 || 14 || 44 ||  - || - || - || - || -
|-
| 2021-2022 || Rocket de Laval || LAH ||70 ||17 ||16 ||33 ||82 ||15 ||9 ||6 ||15 ||44

| 13 || 0 || 2 || 2 || 8 || - || - || - || - || -

Références

Naissance en décembre 1994
Naissance à Drummondville
Joueur canadien de hockey sur glace
Attaquant de hockey sur glace
Joueur de l'Armada de Blainville-Boisbriand
Joueur de la Ligue nationale de hockey non repêché
Joueur des Phantoms de Lehigh Valley
Joueur des Flyers de Philadelphie
Joueur du Lightning de Tampa Bay
Joueur du Crunch de Syracuse
Joueur des Thunderbirds de Springfield
Joueur des Devils de Binghamton
Joueur du Rocket de Laval


text:
Hans-mijn-egel is een sprookje dat werd genoteerd door de gebroeders Grimm voor Kinder- und Hausmärchen met volgnummer KHM108. De oorspronkelijke naam is Hans mein Igel.

Het verhaal

Een rijke boer en zijn vrouw zijn kinderloos en worden bespot. Hij wil een kind, al is het een egel, en na een tijdje bevalt zijn vrouw. Het is vanboven een egel en vanonder een kind en ze laten hem dopen als Hans-mijn-egel. De pastoor zegt dat de jongen niet in een normaal bed kan met zijn stekels en achter de kachel wordt stro gelegd. Met zijn stekels kan hij niet bij zijn moeder drinken en hij ligt acht jaar achter de kachel en zijn vader hoopt dat hij sterft. De boer gaat naar de markt en Hans-mijn-egel wil een doedelzak. Dan wil Hans-mijn-egel dat zijn vader een haan laat beslaan bij de smid en hij zal hem dan niet langer tot last zijn. Hans-mijn-egel neemt ook varkens en ezels mee naar het bos en vanuit een boom hoedt hij zijn vee. Hij maakt muziek met zijn doedelzak en een verdwaalde koning hoort het. Een dienaar gaat op zoek naar de muziek en ziet een haan waar een egel op zit. Hans-mijn-egel wil de koning de weg naar huis wel wijzen, als hij schriftelijk belooft het eerste wat hem thuis tegemoetkomt aan hem te geven.

Als de koning thuiskomt, rent zijn dochter op hem af en hij vertelt wat er is gebeurd. Hij denkt dat Hans-mijn-egel niet kan lezen en zijn dochter is dan blij, want ze wil niet naar de man. Een andere koning hoort de muziek van Hans-mijn-egel en vraagt hem naar de weg en moet hetzelfde beloven als de andere koning. Thuisgekomen rent zijn mooie dochter naar hem toe en hij vertelt wat er is gebeurd. De dochter is dankbaar voor de redding van haar vader en zal met Hans-mijn-egel meegaan als hij haar komt halen. De kudde van Hans-mijn-egel is erg groot en hij wil terug naar zijn dorp, waar het geslacht kan worden. De vader is bedroefd omdat hij dacht dat zijn zoon al gestorven zou zijn en laat de haan opnieuw beslaan. Hans-mijn-egel gaat weer op weg en wordt beschoten in het land van de eerste koning, maar hij komt toch in het paleis. De dochter wordt door haar vader gedwongen met Hans-mijn-egel mee te gaan als zijn eigen leven op het spel staat. In witte kleding stapt ze in de koets naast Hans-mijn-egel en zijn haan en doedelzak. De koets met de zes paarden en dienaren zijn een geschenk van haar vader.

Maar na een tijdje gereden te hebben, prikt Hans-mijn-egel haar met zijn stekels en trekt haar kleren uit. Het meisje wordt weggestuurd en de rest van haar leven uitgelachen. Hans-mijn-egel rijdt verder op zijn haan en komt in het tweede koninkrijk, hij wordt eervol onthaald. De koningsdochter schrikt van zijn uiterlijk, maar beseft dat dit de man is die haar vader heeft geholpen in het bos. Ze gaat met hem aan tafel en ze eten en drinken. 's Avonds is ze bang voor zijn stekels en Hans-mijn-egel laat een groot vuur maken bij de kamer. Als Hans-mijn-egel uit zijn stekelhuid stapt, moeten de mannen dit in het vuur smijten en als het elf uur is, gebeurt dit inderdaad. Hans-mijn-egel is roetzwart, maar zonder stekels en de dokter van de koning bestrijkt hem met genezende zalf en balsem. Hij wordt weer blank en is erg mooi om te zien, de volgende dag wordt de bruiloft pas goed gevierd en Hans-mijn-egel krijgt het koninkrijk. Na vele jaren gaat hij naar het huis van zijn vader, maar deze zegt geen zoon te hebben. Zijn zoon is jaren geleden vertrokken, maar dan maakt Hans-mijn-egel zich bekend en vader gaat verheugd met hem mee naar zijn koninkrijk.

Achtergronden
Het sprookje komt uit Zwerhn in Nederhessen.
Het sprookje is alleen in Duitsland bekend. In sommige varianten is de egel een ezel, in andere een stekelvarken.
Varkens hoeden is ook een motief in De zes dienaren (KHM134). Het staat voor het leren beheersen van de lagere driften.
De overhaaste belofte komt ook voor in het Bijbelverhaal over Jefta (Richteren 11), Het meisje zonder handen (KHM31), De zingende springende leeuwerik (KHM88), De koning van de gouden berg (KHM92), De waternimf in de vijver (KHM181), De drie groene twijgen (KHM206) en in "Het meisje zonder handen" uit Sprookjes uit de Lage landen
De bruidegom als dier komt voor in De kikkerkoning (KHM1), De zingende springende leeuwerik (KHM88), De oude vrouw in het bos (KHM123) en Het ezeltje (KHM144).
Het sprookje heeft overeenkomsten met Belle en het beest.
Vergelijk De kikkerkoning (KHM1) en Berenpels (KHM101).
De behandeling van de meisjes lijkt op de beloning gegeven door Vrouw Holle (KHM24).
De naam Hans komt in veel sprookjes voor, zoals Hans en Grietje (KHM15), Slimme Hans (KHM32), Speelhans (KHM82), Gelukkige Hans (KHM83), Hans viert bruiloft (KHM84), IJzeren Hans (KHM136) en Sterke Hans (KHM166).
De muziek van de doedelzak lokt de koningen, dit lijkt op De wonderlijke speelman (KHM8).
Het ezeltje (KHM144) leert spelen op een luit.

Sprookje van de gebroeders Grimm


text:
Absolute temperatuur of thermodynamische temperatuur is de temperatuur gemeten op een ratioschaal ten opzichte van het absolute nulpunt. De absolute temperatuur is vastgelegd door de verhouding van temperaturen in een carnotproces.

De temperatuur van een voorwerp of systeem is een maat voor de thermische energie van dat voorwerp, dat wil zeggen van de hoeveelheid beweging van de samenstellende delen, bijvoorbeeld moleculen, van het voorwerp. Er is daarom een laagst mogelijke temperatuur, namelijk waarbij deze delen alleen nog bewegen met de nulpuntsbeweging (nulpuntsenergie). Dit is het absolute nulpunt, gelegen op -273,15 °C, of (per definitie) 0 K. Een lagere temperatuur is niet mogelijk.

Definitie
De relatieve verhouding van twee absolute temperaturen  en  is gedefinieerd als het energierendement van een carnotproces tussen deze temperaturen.

waarin  de arbeid is die in een carnotproces door het gas wordt verricht en  de hoeveelheid warmte die door het proces als warmte wordt opgenomen uit een reservoir met temperatuur .

Het carnotproces verloopt als volgt:
 Het gas, met temperatuur , wordt isothermisch in contact gebracht met een warmtereservoir met temperatuur , waarbij het een hoeveelheid warmte  opneemt. Daarbij wordt het gas zo geëxpandeerd dat de temperatuur niet stijgt. Het gas verricht daardoor arbeid.
 Dan wordt het gas adiabatisch adiabatisch verder geëxpandeerd tot de temperatuur  is bereikt. Ook nu verricht het gas een hoeveelheid arbeid. In totaal is de hoeveeheid verrichte arbeid in deze en de vorige stap .
 Vervolgens wordt het in contact gebracht met een warmtereservoir met temperatuur  en isothermisch gecomprimeerd onder het overdragen van de resterende hoeveelheid warmte .
 Ter completering van de cyclus wordt het gas adiabatisch gecomprimeerd tot het de begintoestand bereikt.

Het is niet moeilijk aan te tonen dat de verhouding  voor al zulke carnotprocessen hetzelfde is.

Temperatuurschaal
Door de keuze van een vast punt op de temperatuurschaal en daarvan de absolute temperatuur vast te leggen, ontstaat een schaal voor absolute temperatuur. Absolute temperatuur wordt doorgaans uitgedrukt in kelvin, de SI-basiseenheid voor temperatuur.
Tot de herdefinitie van de basiseenheden in 2019 werd voor de gebruikelijke kelvinschaal voor het punt 273 K het tripelpunt van water gekozen. Daarna is de kelvin gedefinieerd door middel van de constante van Boltzmann. De rankineschaal is een andere schaal voor absolute temperatuur, die parallel loopt met de fahrenheitschaal. Het punt 459,67 R komt overeen met 0 °F.

Literatuur
Kronig, R, Leerboek der natuurkunde,Delft, 1958.

Thermodynamica


text:
Lithodes turritus est une espèce de crustacés appartenant à la famille des « crabes royaux », bien qu'ils n'appartiennent pas à la famille des crabes à proprement parler et sont plus proches des bernard-l'hermite.

Répartition et mode de vie
On retrouve principalement Lithodes turritus dans les eaux du Pacifique Ouest, de la mer de Chine, aux Philippines ou au large des côtes australiennes. Lithodes turritus est également le premier spécimen de la famille des Lithodidae à avoir été repéré dans les eaux de Taïwan. On retrouve les Lithodes turritus à des profondeurs relativement profondes, de 400 à 800m, sur des fonds rocheux, coralliens ou vaseux.

Comme la plupart des décapodes, Lithodes turritus est principalement prédateur et détritivore.

Morphologie
Les Lithodes turritus présentent une carapace, triangulaire et légèrement voûtée, de couleur rougeâtre, et hérissée de piques. La partie ventrale est légèrement plus rosée. Le rostre de ces lithodes est assez long, tandis que les antennes et antennules sont peu développées. Comme chez la plupart des membres de la famille des Lithodes, les pattes articulées de Lithodes turritus sont très longues et présentent également des pointes. La taille moyenne des Lithodes turritus est d'environ 1 mètre 50 centimètres sur 1 mètre 50 centimètres. Les mâles sont en général plus volumineux que les femelles. La première paire de pattes motrices est plus courte que les autres.

Selon la taille des spécimens, la taille des pointes sur la carapace ou les péréiopodes est variable et sans corrélation, des petits individus possédants de grandes épines tandis que des grands individus peuvent présenter des épines plus courtes.  De plus, comme chez la plupart des Lithodes, la  paire de péréiopodes n'est pas utilisée pour la locomotion, mais plutôt pour nettoyer la carapace, les branchies et pour le transfert de spermatozoïdes.

Cette espèce présente de nombreuses similitudes avec une espèce cousine, Lithodes longispina, les principales différences étant l'incurvation de la carapace, du rostre et le nombre de pointes au niveau du cœur. Il est néanmoins beaucoup plus difficile de mettre en œuvre cette différence sur des juvéniles des deux espèces.

Des études poussées sur les tissus hépatiques et pancréatiques de Lithodes turritus démontrent qu'ils sont principalement constitués de pristane et d'alcanes, ainsi qu'une forte présence d'hydrocarbures (il subsiste néanmoins un doute, la présence d'hydrocarbures pouvant être expliquée par la pollution en mer de Chine).

Reproduction
Comme pour la plupart des décapodes, les œufs des lithodes se déposent sur les fonds marins avant d'éclore et, après des séries de mues successives, deviennent des lithodes adultes.

Pêche
Lithodes turritus est considérée comme potentiellement apte à l'exploitation de pêche, mais ne présente en réalité que peu d'intérêt, les rendements étant trop faibles et aléatoires.

Notes et références

Espèce de décapodes (nom scientifique)
Lithodidae


text:
La Fédération du Maranhão de football (en portugais : Federação Maranhense de Futebol) est une association brésilienne regroupant les clubs de football du Maranhão et organisant les compétitions au niveau régional, comme le championnat du Maranhão de football. Elle représente également les clubs du Maranhão au sein de la Fédération du Brésil de football.

Lien externe
  Site officiel

Maranhao
Football au Maranhão


text:
( - ) est le nom d'auteur d'Arishima Mibuma, romancier, essayiste et peintre japonais actif durant les ères Taishō et Shōwa. Il utilise également Utosei puis Jugatsutei comme autres noms d'auteur.

Jeunesse
Ikuma naît à Yokohama dans une famille aisée dont le père est un ancien officiel samouraï au Ministère des Finances. Son frère ainé est l'écrivain Takeo Arishima, et son frère cadet le peintre et écrivain Ton Satomi. Il est diplômé de ce qui est à présent l'Université de Tokyo des études étrangères où il apprend l'italien. Après être sorti de l'Université, il étudie la peinture occidentale auprès de Fujishima Takeji, puis il part en Europe en 1905, étudier la peinture et la sculpture en Italie et en France.

Parcours littéraire
Après son retour au Japon en 1912, Ikuma rejoint le cercle littéraire Shirakabaha et participe à la réalisation du premier numéro de sa revue littéraire. Il publie des poèmes et des nouvelles dans le « style nouveau » dans le magazine dont il se sert pour introduire l'œuvre de Paul Cézanne au public japonais.

Il publie en 1913 sa première anthologie de nouvelles, Komori no gotoku (« Comme une chauve-souris »), dans laquelle il présente l'harmonie entre son intuition de peintre et sa sensibilité comme poète. En 1914, il suggère l'addition d'une deuxième division de peinture à l'huile à l'exposition annuelle des Beaux-Arts du Ministère de l'Éducation mais cette proposition est refusée. Il fonde alors l'exposition Nikakai (« Société de la seconde division ») avec  et Seifū Tsuda comme rivale à l'exposition officielle du gouvernement.

Il trace les idéogrammes de Cent phrases pour éventails de Paul Claudel.

Parallèlement à son activité de peintre, il écrit des romans, dont Nan-o no Hi (« Des journées dans le sud de l'Europe ») et Uso no Hate (« La Fin d'un mensonge »). Il est aussi connu pour son essai Bijutsu no Aki (« L'automne des beaux-arts ») et pour la traduction des Mémoires de Cézanne du français au japonais.

Ikuma demeure dans la résidence de son père à Kamakura, préfecture de Kanagawa de 1893 à 1895 puis s'installe à Kamakura de façon permanente en 1920 où il reste jusqu'à sa mort en 1974. Sa tombe se trouve au cimetière de Kamakura Reien.

Sa résidence de Inamuragasaki, Kamakura, a été physiquement déplacée à Shinano-Shinmachi dans la préfecture de Nagano, où elle abrite désormais le musée mémorial Arishima Ikuma.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
  Gennifer Weisenfeld, MAVO: Japanese Artists and the Avant-Garde, 1905-1931, University of California Press, 2001, .

Liens externes

Écrivain japonais du XXe siècle
Romancier japonais du XXe siècle
Nouvelliste japonais du XXe siècle
Poète japonais du XXe siècle
Peintre japonais du XXe siècle
Traducteur japonais du XXe siècle
Traducteur depuis l'italien vers le japonais
Personne de mérite culturel
Naissance à Yokohama
Naissance en novembre 1882
Décès à Kamakura
Décès en septembre 1974
Décès à 91 ans


text:
Nelson Eddy, född 29 juni 1901 i Providence, Rhode Island, död 6 mars 1967 i Palm Beach, Florida, var en amerikansk sångare och skådespelare.

Eddy hade bakgrund inom operan. Tillsammans med Jeanette MacDonald spelade han i en rad romantiska filmoperetter, vilka var enorma kassasuccéer under 1930-talet, till exempel Marietta (1935), Rose Marie (1936) och En gång i maj (1937). Nelson Eddy och Jeanette MacDonald är filmhistoriens populäraste sångarpar och de kallades för "the Singing Sweethearts".

Deras sista film tillsammans var Hon var en ängel 1942 och därefter dalade Eddys popularitet snabbt. Han fortsatte dock att uppträda på nattklubbar och att ge en och annan konsert. 1967, under en konsert i Palm Beach, Florida, kollapsade han på scenen och dog av ett slaganfall.

Filmografi i urval

Källor

Externa länkar

 Nelson Eddy

Amerikanska skådespelare under 1900-talet
Amerikanska röstskådespelare
Gravsatta på Hollywood Forever Cemetery
Personer från Providence
Födda 1901
Avlidna 1967
Män


text:
Samec () – potok o długości 1,5 km i szerokości 2 m, płynący we wsi Szmańkowce (hromada Zawodśke, rejon czortkowski, obwód tarnopolski) i wpadający do rzeki Niczławka. Potok jest przedstawiony na mapie von Miga z XVIII w.

Na brzegach potoku znajdują się cztery sztuczne stawy i jeden wodospad. Równolegle do potoku ciągnie się ulica Striłka.

Potok ma źródła na zachodnich obrzeżach wsi, płynie na południowy wschód, omijając wieś. Potok przecina ulicę Szewczenki i w pobliżu mostu wpada do Niczławki.

Przypisy

Szmańkowce
Rzeki na Ukrainie


text:
Fastighetsanställdas förbund, Fastighets, är ett fackförbund inom LO.

Förbundet har medlemmar främst inom bostadsföretag med yrken som städare, fastighetsskötare, kvartersvärd, elektriker och vvs-arbetare. För att värva nya medlemmar har Fastighetsanställdas förbund ett antal agitationssamordnare och informationsblad:
 Tärningen är kastad, 36 argument för medlemskap i Fastighets.
 Frågor och svar på arbetsplatsen
 Stoppa skurkarna - om åtgärder mot fiffel och fusk i städ- och fastighetsbranscherna

Organiserade yrkesgrupper

Förbundet organiserar anställda inom fastighetsbranschen, fönsterputsningsfirmor, idrottsplatser, städningsfirmor och entreprenörföretag.

Historia
Malmö värmeskötare- och gårdskarlsförening var den första fackföreningen inom yrkesområdet och den bildades i Malmö 1918. Bland de statsanställda fanns Statens vaktmästares förening sedan 1905, men de privatanställda fastighetsskötarna saknade fackförbund. Efterhand bildades lokala fackföreningar och LO önskade att de skulle ansluta sig till Svenska transportarbetareförbundet. Men avgifterna där ansågs för höga.
1936 kallade Stockholms fastighetsarbetareförening till en kongress där Svenska fastighetsarbetareförbundet bildades. På kongressen deltog tio avdelningar som representerade 2700 medlemmar. Förste ordförande blev Tage Olsson.
1937 hade antalet medlemmar ökat till 3600.
1944 var medlemsantalet 8500
1951 var förbundet i storkonflikt som varade i 72 dagar.
1964 hade förbundet 30200 medlemmar.
1966 namnändring till Fastighetsanställdas förbund
1980 hade förbundet 38249 medlemmar, varav 17290 män och 20959 kvinnor.

Anslutning av svartarbetande
Fastighets uppskattar att det finns cirka 4000 utländska personer som befinner sig illegalt i landet och försörjer sig genom att svartarbeta som städare. Fastighets menar att dessa borde få bli medlemmar i LO-fackförbund trots att de arbetar svart och saknar arbetstillstånd.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Vidare läsning

Kjellberg, Anders (2017) The Membership Development of Swedish Trade Unions and Union Confederations Since the End of the Nineteenth Century (De svenska fackförbundens och centralorganisationernas medlemsutveckling sedan slutet av 1800-talet) (Studies in Social Policy, Industrial Relations, Working Life and Mobility). Research Reports 2017:2 (uppdaterad 2020). Lund: Department of Sociology, Lund University. (om medlemsutvecklingen i bland annat Fastighets)
Kjellberg, Anders (2020) ''Den svenska modellen i en oviss tid. Fack, arbetsgivare och kollektivavtal på en föränderlig arbetsmarknad – Statistik och analyser: facklig medlemsutveckling, organisationsgrad och kollektivavtalstäckning 2000-2029". Stockholm: Arena Idé 2020.  (medlemsutvecklingen i bland annat Fastighets)

Externa länkar
 Fastighetsanställdas förbund – officiell webbplats

LO-förbund
Fackliga organisationer bildade 1936


text:
Circuito de Jerez – Ángel Nieto (formerly known as Circuit de Jerez and Circuito de Velocidad Jerez), is a  racing circuit located close to the city of Jerez de la Frontera,  south of Seville and deep within the sherry-producing region in the south of Spain. The project was led by the Spanish engineer Manuel Medina Lara, based on a preliminary idea from Alessandro Rocci.

Circuit history
The circuit opened on 8 December 1985. During 1986 the circuit hosted the first international motorcycle event in Spain in March and the Formula One Spanish Grand Prix in April. The circuit's relatively remote location hindered significant spectator turnout, although up to 125,000 can be accommodated.  Because of this, F1 moved to Barcelona following the 1991 race.

In 1992, the track eliminated four corners to create the long right hander Curva Sito Pons. Due to the hosting of the European Grand Prix in 1994, a new chicane was created (the Senna curve) at the corner where Martin Donnelly had a career-ending accident during qualifying for the 1990 Spanish Grand Prix. Jerez also hosted the 1997 European Grand Prix, which was the championship decider between Michael Schumacher and Jacques Villeneuve, who collided during the race.

During the podium celebrations of the 1997 race, Jerez's Mayor Pedro Pacheco disrupted the podium celebrations by presenting a trophy that was supposed to be presented by a dignitary from Daimler-Benz. This incident resulted in the track being temporarily banned from hosting a Grand Prix. It has not hosted another Grand Prix since, but continued to be used for winter testing until 2015.

During 2005, the track was resurfaced. It was expected that the Champ Car World Series would race there in 2008 until the series was cancelled early in the year after merging with the IndyCar Series.

On 2 May 2013, it was announced that the final corner would be renamed after Spanish then four-time and reigning world champion (250cc - 2006, 2007; MotoGP - 2010, 2012) Jorge Lorenzo.

In 2017, FIA Formula 2 hosted a stand-alone event on October 7 and 8 at the circuit.

On 3 May 2018, the circuit was renamed in honor of the former motorcyclist Ángel Nieto, who died in 2017.

On 3 May 2019, the sixth corner (formerly Curva Dry Sac) was renamed after Dani Pedrosa, retired three-time world champion (125cc - 2003; 250cc - 2004, 2005) and three-time runner-up in the MotoGP class.

Lap records
The all-time outright track record is 1:15.651, set by Pedro de la Rosa in a McLaren MP4-20, during Formula One testing in April 2005. The fastest official race lap records at the Circuito de Jerez are listed as:

Events

 Current

 February: GT Winter Series
 April: Grand Prix motorcycle racing Spanish motorcycle Grand Prix, Campeonato de España de Superbike
 June: FIM CEV Moto3 Junior World Championship, FIM CEV Moto2 European Championship
 September: Eurocup-3, F4 Spanish Championship, TCR Spain Campeonato de España de Superturismos
 October: Jerez Historic Festival, Campeonato de España de Superbike
 November: Campeonato de España de Resistencia

 Former

 BPR Global GT Series (1995)
 Euroformula Open Championship (2014–2018)
 Euroseries 3000 (2002–2004, 2008)
 FIA Formula 2 Championship (2017)
 FIM Endurance World Championship (1986–1987)
 Formula One
 European Grand Prix (1994, 1997)
 Spanish Grand Prix (1986–1990)
 GP3 Series (2017)
 Grand Prix motorcycle racing
 Andalusian motorcycle Grand Prix (2020)
 Expo 92 motorcycle Grand Prix (1987)
 International Formula 3000 (1988–1991, 1997)
 International GT Open (2013–2014)
 Lamborghini Super Trofeo World Final (2019)
 MotoE World Cup Spanish eRace (2020–2022)
 Sidecar World Championship (1987–1988, 1990–1992)
 Superbike World Championship (1990, 2013–2017, 2019–2021)
 Superleague Formula (2008)
 TCR Europe Touring Car Series (2016)
 World Series Formula V8 3.5 (2014–2017)
 World Sportscar Championship (1986–1988)

Weather and climate
Jerez racetrack is located near the airport where the city's official weather station is located. The site has a hot-summer Mediterranean climate (Köppen Csa with mild and rainy winters coupled with hot summers with pronounced drought. As a result, all of Jerez' Formula One and MotoGP races have been held during shoulder seasons when the air temperatures normally are gentler. The current placement of the MotoGP event in early May has reduced rainfall risk compared to the previous April date, as well as raising the likely average temperature by several degrees. Formula One races used to be held in latter parts of the autumn, but were discontinued after 1997.

Jerez used to be a primary winter testing venue for Formula One and remains so for both MotoGP and the Superbike World Championship, in part due to the favourable temperatures in winter mimicking potential conditions during the race season farther north in Europe even in January.

Fatalities
Dean Berta Viñales, 15, Spanish motorcycle racer, crashed 25 September 2021.
Ismael Bonilla, 41, Spanish motorcycle racer, crashed 5 July 2020.
Nobuyuki Wakai, Japanese motorcycle racer, crashed 1 May 1993.

Notes

References

External links

Formula One circuits
Grand Prix motorcycle circuits
Spanish Grand Prix
Motorsport venues in Andalusia
Superbike World Championship circuits
Buildings and structures in Jerez de la Frontera
Sports venues in Andalusia
Sport in Jerez de la Frontera


text:
Matthew E. Mason is an American historian specializing in the politics of slavery in the early American Republic. He is a professor at Brigham Young University.

Mason holds an undergrad degree from the University of Utah and his Ph.D. from the University of Maryland, College Park. One of the professors he studied under as a grad student was Ira Berlin. After completing his Ph.D. in 2002 he took a tenure track position as a professor of history at Eastern Michigan University. In the fall of 2003 he took a position as a professor of history at Brigham Young University. At BYU he has taught classes in American history, US Civil War History, the history of slavery in both the US and more broadly in Africa and the Atlantic World, a course on the history of Modern Britain and the course American Heritage. As of 2018 Mason reached the rank of full professor at BYU after previously being an associate professor and an assistant professor.

Mason and his wife Stacie are the parents of three daughters. Mason is a brother of the historian and religious studies scholar Patrick Q. Mason. Mason is a member of the Church of Jesus Christ of Latter-day Saints and has served in various callings in the church including as a stake mission president.

Mason has written two books Slavery and Politics in the Early Republic and Apostle of Union: A Political Biography of Edward Everett (2016).  Slavery and Politics in the Early Republic focuses on why the Federalists came to oppose slavery and argues it was an early manifestation of political opposition to the power of slave owners. It was ground breaking in arguing that slavery had a significant role in US politics before the 1819 debate over the admission of Missouri as a state. >

Mason was also an editor (along with David Waldstreicher) of the 2017 book John Quincy Adams and the Politics of Slavery: Selections from the Diary. This work gives perspective on the change in thoughts on how to use political power to oppose slavery experienced by John Quincy Adams over time. Mason also editoed the 2008 book Contesting Slavery: The Politics of Bondage and Freedom in the New American Nation with John Craig Hammond. In a review A. Glen Crothers argued that this was a truly high quality collection of essays on the subject. He also edited Massachusetts and the Civil War: The Commonwealth and National Disunion with Katheryn P. Viens and Conrad E. Wright which was published in 2015 and a new edition of Edward Kimber's The History of the Life and Adventures of Mr. Anderson edited with Nicholas Mason.

Mason has also been involved with the organization Historians Against Slavery, where he is a co-director.Historian Against Slavery page on Mason In this position he works to coordinate the efforts of activists and scholars to end modern forms of slavery and human trafficking.

References
BYU bio of Mason
BYU Magazine interview with Mason

American Latter Day Saints
University of Utah alumni
University of Maryland, College Park alumni
Eastern Michigan University faculty
Brigham Young University faculty
American historians
Historians of slavery

Living people
Year of birth missing (living people)


text:
Igor Otčenáš (* 23. září 1956, Partizánske, Československo) je slovenský spisovatel-prozaik, publicista, literární kritik a překladatel, autor literatury pro děti a diplomat.

Životopis
Studoval na Pedagogické fakultě v Banské Bystrici a pracoval jako učitel, aspirant Literárněvědního ústavu Slovenské akademie věd, v letech 1991-1992 pracoval na Ministerstvu kultury Slovenské republiky. V současnosti žije v Radoli na Kysucích a pracuje ve Film-servisu Slovakia v Bratislavě.

Tvorba
Kromě vlastní tvorby se věnuje i překladům z angličtiny (Louis L'Amour, Rosamunde Pilcherová, Sidney Sheldon a jiní) a ruštiny.
V letech 1999-2003 působil jako kulturní atašé na velvyslanectví Slovenské republiky ve Washingtonu DC. V současnosti je kulturním atašé slovenského velvyslanectví v Praze a zároveň ředitelem zdejšího Slovenského institutu.

Dílo

Tvorba pro dospělé
 1991 - Kristovy šoky, sbírka povídek
 1997 - Hokej na dvou kontinentech, životopis slovenského hokejisty Petera Šťastného
 1998 - Keby...Rychlé dějiny budoucnosti Slovenska, próza stylizovaná jako učebnice dějepisu

Tvorba pro děti a mládež
 1987 - Koncert v paneláku, leporelo

Reference

Narození v roce 1956
Narození 23. září
Narození v Partizánském
Slovenští spisovatelé
Žijící lidé
Muži


text:
Il 57th Wing è uno stormo da addestramento avanzato dell'Air Combat Command, inquadrato nell'U.S.A.F. Warfare Center. Il suo quartier generale è situato presso la Nellis Air Force Base, in Nevada.

Missione
Lo stormo è l'unità dell'U.S.A.F. più diversificata e provvede all'addestramento avanzato del personale nelle tattiche e tecniche di combattimento e nel loro insegnamento. La U.S.A.F Weapons School forma istruttori che forniscono il più avanzato addestramento negli armamenti e nelle loro impiego agli ufficiali delle forze aeree. Ogni sei mesi la scuola produce circa 80 istruttori esperti sugli armamenti, i sistemi d'arma e sull'integrazione tra cielo, spazio e cyberspazio.

Il 57th Operations Group conduce esercitazioni che coinvolgono forze aeree di diverse nazioni alleate come la Red Flag, presso il Nevada Test and Training Range. Il ruolo di avversari viene fornito dai reparti del 57th Adversary Tactics Group. Allo stormo è aggregata anche la pattuglia acrobatica dei Thunderbirds.

Organizzazione
Attualmente, al maggio 2017, esso controlla:
   57th Operations Group
 57th Operations Support Squadron
 414th Combat Training Squadron, conduce le Red Flag
 549th Combat Training Squadron, conduce le Green Flag-West congiuntamente al 12th CTS
 6th Combat Training Squadron
 12th Combat Training Squadron, conduce le Green Flag-West congiuntamente al 549th CTS
 548th Combat Training Squadron, conduce le Green Flag-East congiuntamente al suo distaccamento presso la Barksdale Air Force Base, Louisiana
  57th Adversary Tactics Group
  57th Adversary Tactics Support Squadron
  57th Information Aggressor Squadron
  64th Aggressor Squadron - Equipaggiato con F-16C
 507th Air Defense Aggressor Squadron
 527th Space Aggressor Squadron
  USAF Weapons School
 6th Weapons Squadron - Equipaggiato con 16 F-35A
  8th Weapons Squadron - Guerra Elettronica, Ricognizione Strategica, Comando e Controllo
  16th Weapons Squadron - Equipaggiato con F-16
  17th Weapons Squadron - Equipaggiato con 7 F-15E
  19th Weapons Squadron - Spionaggio, Sorveglianza e Ricognizione
  26th Weapons Squadron - Equipaggiato con MQ-9
  34th Weapons Squadron - Equipaggiato con HH-60G. Utilizza inoltre HC-130J del 79th Rescue Squadron, 23rd Wing, situato presso la Davis-Monthan Air Force Base, Arizona
 57th Weapons Support Squadron - Supporto operativo
  66th Weapons Squadron - Equipaggiato con 6 A-10C
  315th Weapons Squadron - Addestramento ICBM
  328th Weapons Squadron - Addestramento Cyberspazio
  433rd Weapons Squadron - Equipaggiato con F-15C e 5 F-22A
  14th Weapons Squadron - Distaccato presso Hurlburt Field, Florida, utilizza AC-130, MC-130 e UC-28 del 1st Special Operations Wing
  29th Weapons Squadron - Distaccato presso la Little Rock Air Force Base, Arkansas, utilizza C-130J del 19th Airlift Wing
  57th Weapons Squadron - Distaccato presso la Joint Base Lewis-McChord, Washington, utilizza C-17A del 62nd Airlift Wing
  77th Weapons Squadron - Distaccato presso la Dyess Air Force Base, Texas, utilizza B-1B del 7th Bomb Wing
  325th Weapons Squadron - Distaccato presso la Whiteman Air Force Base, Missouri, utilizza un B-2A del 509th Bomb Wing
  340th Weapons Squadron - Distaccato presso la Barksdale Air Force Base, Louisiana, utilizza B-52H del 2nd Bomb Wing
  509th Weapons Squadron - Distaccato presso la Fairchild Air Force Base, Washington, utilizza KC-135R del 92nd Air Refueling Wing
  USAF Air Demonstration Squadron - The Thunderbirds - Equipaggiato con 8 F-16C
 57th Maintenance Group
 57th Aircraft Maintenance Squadron
 57th Maintenance Squadron
 757th Aircraft Maintenance Squadron
 United States Air Force Advanced Maintenance and Munitions Officer School
 561st Joint Tactics Squadron

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni
 Sito Ufficiale del 57th W

Reparti di volo della United States Air Force


text:
Austrocylindropuntia shaferi, (Britton & Rose) Backeb., es una especie fanerógama perteneciente a la familia Cactaceae.

Descripción
Es un cactus pequeño cilíndrico que alcanza hasta 30 cm o más de altura con segmentos de hasta 15 cm de largo y 3 cm de diámetro. Tiene hojas rudumentarias de 0,6 cm de largo con hasta 15 espinas, cada una de ellas de hasta 5 cm de largo; ocasionalmente con pelos;. Tiene flores rojas de 3 cm de ancho.

Distribución
Se encuentra en  Argentina en Jujuy y en Bolivia en el Departamento de Chuquisaca y en el Departamento de Potosí.

Taxonomía
Austrocylindropuntia shaferi fue descrita por (Britton & Rose) Backeb. y publicado en Cactus and Succulent Journal 23: 14. 1951.

Etimología
Austrocylindropuntia: nombre genérico con el prefijo australis = "sur" y el nombre del género Cylindropuntia con lo que alude a que es la "Cylindropuntia del Sur".

shaferi: epíteto otorgado en honor del botánico èstadounidense John Adolph Shafer (1863–1918).
Sinonimia
Austrocylindropuntia humahuacanaMaihueniopsis shaferi var. humahuacana
Opuntia shaferi var. humahuacanaAustrocylindropuntia shaferi var. humahuacana
Opuntia shaferiOpuntia humahuacana
Cylindropuntia humahuacanaCylindropuntia weingartiana
Opuntia weingartianaAustrocylindropuntia weingartiana
Austrocylindropuntia vestita var. shaferiCylindropuntia shaferi

Más información
Morfología de los cactus
Terminología descriptiva de las plantas

Referencias

Enlaces externos
http://cactiguide.com/cactus/?genus=Austrocylindropuntia&species=shaferi

shaferi
Flora de Sudamérica occidental
Flora de América del Sur continental
Cactus y suculentas
Plantas descritas en 1951
Plantas descritas por Britton
Plantas descritas por Rose
Taxones descritos por Curt Backeberg


text:
Comedy Death-Ray is a two disc CD collection of highlights from the weekly comedy showcase Comedy Death-Ray (curated by Executive Producers Scott Aukerman and B. J. Porter), released on September 11, 2007, on Comedy Central Records.  Disc one was recorded January 15, 2007, at Cobb's Comedy Club in San Francisco.  Disc two was recorded at Comedy Death-Ray'''s twelve-hour fourth anniversary show September 30, 2006, at the Upright Citizens Brigade Theatre.

The two discs feature many of the "alternative" comedians who frequent the Los Angeles show, including Mr. Show veterans David Cross, Paul F. Tompkins, Brian Posehn and Scott Aukerman, Comedians of Comedy's Patton Oswalt and Maria Bamford, Never Not Funny host Jimmy Pardo, The Office star and writer Mindy Kaling, and a special performance by Thomas Lennon and Ben Garant of Comedy Central's Reno 911!'', in character, singing a song about why one should not do drugs.

In addition to the listed tracks, there are two "hidden" tracks at the end of each disc.  On Disc One, there is a track of Jimmy Pardo and Paul F. Tompkins engaging in witty repartee in front of the audience.  Disc Two features a song by Hard 'n Phirm, performed at 7:30 in the morning, complimenting the audience on their ability to "Stay Awake" during the entire show.

Track listing
Disc one
Paul F. Tompkins – 16:30
David Cross – 7:56
Doug Benson – 11:32
Maria Bamford – 16:01
Todd Glass – 14:33
Hard 'n Phirm – 8:58

Disc two
Patton Oswalt – 6:18
Jimmy Pardo – 11:01
Neil Hamburger – 11:25
Ian Edwards – 7:46
Brian Posehn – 4:10
Nick Thune – 6:25
Scott Aukerman – 5:36
Chris Hardwick – 5:42
Mindy Kaling – 4:19
Dan Mintz – 4:05
Andy Daly – 3:58
Reno 911! – 5:49

References

External links
 Comedy Central Shop page

Comedy albums by American artists
Stand-up comedy albums
Spoken word albums by American artists
Live spoken word albums
2007 compilation albums
Comedy compilation albums
Comedy Central Records albums
2000s comedy albums


text:
The Tegene (; ) is a river in the Aktobe Region and Karaganda Region, Kazakhstan. It has a length of  and a drainage basin of .

The Tegene flows wholly across uninhabited territory. Its basin is used seasonally for livestock grazing, before the burnout of the grass in the summer. The name of the river originated in the Kazakh language word for "bowl".

Course
The river originates in springs located in the Mashay Kemer. In its first stretch it flows roughly westwards to the north of the Saryapankum Sands (). Halfway through its course the river describes a wide bend and flows northwards, bending again to the west in its final stretch. The Tegene has its mouth in the northwestern end of the Shalkarteniz endorheic lake, to the north of the mouth of the Zhyngyldyozek.

The river is fed by the winter snows and flows only in the spring. In the summer it dries up.

See also
List of rivers of Kazakhstan

References

Rivers of Kazakhstan
Shalkarteniz basin