text:
Pere I el Gran o Pere Alekséievitx Romànov (Moscou, 9 de juny de 1672 - Sant Petersburg, 8 de febrer de 1725; ) fou un tsar de Rússia (1682-1725). En rus és conegut com a Пётр I (Piotr I), Пётр Вели́кий (Piotr Veliki, és a dir Pere el Gran) o Пётр Алексе́евич Рома́нов (Piotr Alekséievitx Romànov).

Pertanyent a la dinastia Romànov, era fill del tsar Aleix Mikhàilovitx. És considerat un dels més destacats governants de la història de Rússia, on va regnar des del 7 de maig  de 1682 fins a la seva mort. Va succeir el seu germanastre Teodor III i, entre 1682 i 1696, va governar juntament amb el seu feble i malaltís germà, Ivan V. Va dur a terme un procés d'«occidentalització» i expansió que va transformar la Rússia moscovita en un dels grans poders europeus.

Va integrar l'Església dins del poder polític i substituí el patriarcat per un procurador general; a la pràctica, va acabar unint l'Església, l'Estat i l'Imperi sota la seva figura autocràtica i s'autoanomenà «Emperador i pare de totes les Rússies».

Físicament presentava una figura impressionant (feia 2,04 metres d'alçada), d'esquenes amples i braços poderosos.

Pere el Gran és mundialment conegut pel fet d'haver fundat la ciutat de Sant Petersburg.

Primers anys i ascens al tron
Pere era el fill del tsar Aleix de Rússia i de la seva segona esposa Natàlia Naríxkina. En néixer Pere I, només vivien dos dels nombrosos fills de la primera esposa d'Aleix, Teodor III i Ivan V. Era també net per via paterna del tsar Miquel I de Rússia, primer sobirà de la dinastia dels Romànov, i de l'aristòcrata Ievdoquia Stréixneva.

Quan el seu pare, el tsar Aleix, va morir el 1676, el va succeir el més gran dels fills supervivents, el seu germanastre Teodor. El regnat de Teodor va acabar sis anys després, quan va morir d'escorbut, i com que no tenia descendència es va generar una disputa pel tron.
Ivan era oficialment el següent en la línia de successió. El regnat d'Ivan originà nombroses dificultats dinàstiques. D'una banda significà el conflicte entre les famílies de les dues esposes del tsar Aleix: els Miloslavski i els Narixkin. De l'altra, les contínues malalties d'Ivan feren que la Duma dels Boiars (un consell de nobles russos) escollís Pere, de tan sols deu anys, com a tsar de Rússia sota la regència de la seva mare, Natàlia Naríxkina.
Aquest nomenament aixecà les ires dels Miloslavski i, així, la gran duquessa Sofia, una de les filles que havia tingut Aleix amb la seva primera esposa, liderà una revolta coneguda com la Rebel·lió dels Streltsí. El conflicte va segar la vida de diversos membres de la família de Pere i li arribà a causar un trauma considerable, tal com han afirmat alguns experts.

L'aixecament va permetre a Sofia, del clan d'Ivan, i als seus aliats d'insistir que Pere i Ivan fossin proclamats tsars conjuntament, amb Ivan com el tsar més gran d'edat. Sofia actuaria de regent durant la minoria d'edat d'ells dos. Com a fet curiós, van haver de fer un forat a la part posterior del doble tron, a través del qual Sofia sentia Pere conversar amb els nobles i li passava informació per respondre a preguntes i problemes; aquest tron es pot veure al Museu del Kremlin de Moscou. Durant set anys Sofia va governar com una autòcrata.

Educació popular
Van seguir uns anys en què no es va tenir cura de l'educació de Pere I, el qual va passar la infantesa divertint-se amb bandes de murris, lliurat a grollers llibertinatges; però, empès per la curiositat, freqüentà el barri dels estrangers de Moscou i allà va poder observar els progressos occidentals. Així va entrar en contacte amb comerciants europeus, amb els quals es va formar militarment i políticament.

Al barri alemany coneix l'oficial d'artilleria escocès Patrick Gordon i el militar suís Franz Lefort, que servien a l'exèrcit rus i amb qui va mantenir una gran amistat.
Conscient que la seva vida estava amenaçada constantment, va formar una unitat de soldats lleials anomenats la guàrdia de Preobrajenski, nom del barri on residia amb sa mare.

Fi de Sofia

Durant molt de temps els historiadors han presentat Sofia com una dona envejosa i maquiavèl·lica que hauria fet tot el que calgués per prendre el poder. El mateix Pere associava Sofia amb les fosques forces de l'oposició, oblidant que en els set anys de la seva regència ni Pere ni la seva mare van ser amenaçats ni van sofrir cap dany.

L'estiu de 1689 Pere va planejar arrabassar-li el poder a Sofia, la posició de la qual s'havia debilitat per culpa de dues campanyes fallides a Crimea. Quan se'n va assabentar, Sofia va començar a conspirar amb membres del cos dels Streltsí. Però Pere va ser avisat pels mateixos Streltsí i va fugir a mitjanit cap a l'impenetrable monestir de Troitski, on va anar atreient a poc a poc els seus partidaris i altres que pensaven que podria guanyar la lluita pel poder.
De resultes d'això, Sofia fou deposada i obligada a recloure's en un convent, on es va veure forçada a deixar el seu nom i la seva posició com a membre de la família reial.

Pere I i Ivan V seguien actuant conjuntament com a tsars, si bé el poder era exercit per la seva mare, Natàlia Naríxkina, i no va ser fins a la seva mort, el 1694, que Pere va aconseguir la veritable independència. Formalment Ivan V encara era tsar igual que Pere, si bé no exercia com a tal. Pere es va convertir en l'únic dirigent arran de la mort d'Ivan l'any 1696.

Matrimoni
La seva mare, d'altra banda, a fi de regularitzar la situació d'una manera més convencional, havia arreglat el seu matrimoni amb Eudòxia Lopukhinà el 1689. El matrimoni va ser un fracàs absolut i, deu anys més tard, Pere va obligar l'esposa a prendre els hàbits i amb això es va alliberar d'aquest primer enllaç.

Aspecte físic
Pere va anar creixent fins a esdevenir quasi un gegant. Literalment, el seu cap i les espatlles sobresortien per damunt dels dels seus contemporanis russos i europeus. Tanmateix, la seva alçada era gairebé amb seguretat un defecte genètic, ja que no tenia les proporcions habituals d'un home d'aquesta alçada. Les seves mans i els peus eren molt petits i les espatlles, sorprenentment estretes per a la seva alçada. Igualment, el cap era massa petit per a aquell cos. A això s'afegien els seus notables tics facials i, d'acord amb les descripcions que ens n'han arribat, el fet que patia gairebé amb certesa episodis d'epilèpsia. Per tant, presentava la imatge d'un home molt gran, però no gaire saludable.

El duc de Saint-Simon, un cortesà que va conèixer a Pere a França el 1717, va escriure:

L'artista Valeri Serov ens va deixar una altra descripció de Pere:

Començament del seu regnat
El seu interès per la navegació i la construcció de vaixells li va fer concloure que Rússia havia de millorar la seva posició marítima i va mirar de guanyar més sortides al mar. En aquell moment l'Imperi només tenia sortida cap al nord-est, a la mar Blanca, a través de la ciutat d'Arkhànguelsk, un port de la mar de Barentsz. Al nord-oest, la sortida natural cap a l'Europa septentrional a través de la mar Bàltica estava en aquells temps controlada per Suècia, mentre que la sortida a la Mediterrània, al sud, a través de la mar Negra, la dominava l'Imperi Otomà. També va fundar el 1701 l'Escola de Navegació de Moscou, dirigida per Leonti Magnitski, i el 1715 l'Acadèmia Naval de Sant Petersburg, per a millorar els coneixements tècnics dels marins imperials.

La campanya d'Azov

Pere I decideix començar per controlar la mar Negra, però per això havia d'expulsar els tàtars de Crimea, que estaven al servei dels turcs. El primer objectiu del tsar va ser capturar les fortaleses otomanes d'Azov, prop del riu Don. L'estiu de 1695, Pere va organitzar les campanyes d'Azov per prendre les fortaleses.
Des del 8 de juliol al 22 de setembre del 1695 intentà en va la captura d'Azov. El 22 de novembre, Pere va tornar a Moscou. La seva primera expedició militar havia estat un fracàs, però a partir d'aquest desastre és quan comença el regnat de Pere «el Gran».

Immediatament després de la seva tornada, va enviar a Àustria i Prússia el major nombre de sapadors, miners, enginyers i fusters que va poder pagar. Pretengué crear una flota prou forta per vèncer la dels otomans fondejada a Azov. Més endavant, tot de soldats i obrers disponibles van ser traslladats als boscos del Don on, amb la seva fusta, treballant dia i nit, van construir desenes de vaixells de tota mena. El mateix Pere va viure entre els seus obrers, escarrassant-se esgotadorament amb tots ells, en una petita barraca de fusta de dues habitacions a Vorónej. A mitjan abril, es van avarar dos vaixells de guerra, vint-i-tres galeres, quatre canoners i nombroses embarcacions petites. El 3 de maig la «caravana marina» va salpar de Vorónej, amb el tsar com a comandant des de la galera Princípium, construïda per la seva pròpia mà. La nova flota de Rússia va evitar la sortida dels turcs d'Azov per mar i, el 18 de juliol de 1696, la fortalesa es va rendir.

El 12 de setembre de 1698 Pere el Gran va fundar oficialment la primera base naval russa a Taganrog.

Viatge a Europa
Pere sabia que Rússia no podia enfrontar-se a l'Imperi Otomà tota sola. El 1697 va organitzar el viatge a Europa d'una gran delegació russa de més de 250 persones, anomenada la «Gran Ambaixada», per aconseguir l'ajuda dels monarques europeus en la lluita contra els turcs.
Visità Anglaterra, Alemanya, els Països Baixos i Àustria. Va evitar França, aliada dels turcs.

Per passar desapercebut i poder aprendre els costums i coneixements occidentals, va viatjar d'incògnit sota el nom de Piotr Mikhàilovitx. Pere va aprendre molt sobre la cultura occidental. Estudià construcció naval a Deptford, Amsterdam i Zaandam, i artilleria a Königsberg.

Gràcies a la mediació de Nicolaes Witsen, alcalde d'Amsterdam, el tsar va tenir l'oportunitat d'agafar pràctica en una de les drassanes privades més grans del món, pertanyent a la Companyia Holandesa de les Índies Orientals, durant un període de quatre mesos. En total, Pere va estar 18 mesos fora de Rússia.

Però les esperances de Pere es van esfondrar: Àustria desitjava mantenir la pau al front oriental mentre s'ocupava de les seves guerres a l'oest. A més, era el moment més inoportú, ja que els europeus, especialment Anglaterra i Àustria, es trobaven embrancats en la successió del rei Carles II, que acabaria portant a la Guerra de Successió Espanyola.

La «Gran Ambaixada» va fallar en la seva missió de crear una aliança contra els otomans, però durant la seva visita el tsar va conèixer molts treballadors qualificats, que va convèncer d'anar a Rússia a desenvolupar el seu projecte de gran imperi. En total, més de 900 tècnics molt qualificats de tota mena d'oficis van emprendre amb ell el viatge de tornada a terres russes; el més conegut de tots seria Cornelius Cruys, un vicealmirall que es va convertir en l'assessor més important del tsar en assumptes marítims.

En absència del tsar, els Streltsí es tornen a sublevar. Quan retorna és avisat que la rebel·lió s'ha sufocat i aprofita per aturar-se a Cracòvia i entrevistar-se amb el rei August II de Polònia.
En aquesta trobada varen decidir aliar-se contra el rei de Suècia i així aconseguir la sortida al Bàltic que tant anhelava Pere. L'operació contra el rei Carles XII de Suècia tindria lloc a partir del 1700 i, coneguda com la Gran Guerra del Nord, duraria 21 anys, amb victòria final de Rússia, Polònia i Dinamarca sobre Suècia.

La Gran Guerra del Nord

Pere va signar la pau amb l'Imperi Otomà i va dirigir la seva atenció a aconseguir la supremacia marítima russa amb el control de la mar Bàltica, que detenia Suècia des de mig segle abans. Pere va declarar, doncs, la guerra a Suècia, que aleshores estava sota el regnat de Carles XII. A Suècia també s'hi van enfrontar Dinamarca, Noruega, Saxònia i la Confederació de Polònia i Lituània.

Rússia va resultar que no estava preparada per lluitar contra els suecs, i el seu primer intent d'assolar la costa bàltica va acabar en el desastre de la batalla de Narva del 1700. En el conflicte, les forces de Carles XII van utilitzar a favor seu una tempesta de neu que impedia la visió als russos. Després de la batalla, el rei suec no va continuar fins a Moscou i va decidir concentrar les seves forces contra la República de les Dues Nacions, cosa que va donar temps a Pere I per reorganitzar l'exèrcit rus.

Carles XII de Suècia ocupà tot Polònia (1702), imposà l'elecció d'Estanislau Leszczyński com a rei de Polònia (1704) i obligà finalment August II de Polònia a abdicar arran del Tractat d'Altranstädt (1706).
Mentrestant, a l'est, Pere I de Rússia havia ocupat les províncies bàltiques, fundà Sant Petersburg a la regió sueca d'Íngria (1703) i ocupà Narva (1704) i Estònia. Carles XII de Suècia decidí d'atacar el tsar i envaí Rússia el 1708. Després d'una derrota russa a la batalla de Holowczyn el juliol del 1708, Carles XII va patir la seva primera derrota a la batalla de Lesnaia quan Pere va desbaratar un grup de reforços suecs que marxaven des de Riga. Carles XII es va negar a retirar-se a Polònia o a Suècia i, en lloc d'això, va envair Ucraïna.

Pere va retirar al seu exèrcit cap al sud i, seguint la tàctica de la terra cremada, va destruir qualsevol propietat que pogués servir als suecs per donar suport al seu avanç. Sense subministraments locals, els suecs van haver d'aturar l'avanç durant l'hivern de 1708-1709. L'estiu del 1709 van prosseguir els seus esforços de conquerir Ucraïna, que van culminar en la batalla de Poltava del 27 de juny. La batalla va ser una derrota decisiva per a les forces sueques, que posà fi a la campanya de Carles XII a Ucraïna i l'obligà a exiliar-se a l'Imperi Otomà.

August II recuperà el tron de Polònia i Pere I de Rússia atacà els ports suecs (Viipuri, 1710; Stralsund, 1711), mentre els danesos intervenien de nou en la guerra, amb l'ajut de Prússia i de Hannover.

El rei suec va convèncer el soldà otomà que declarés la guerra al tsar rus. Pere va atacar els otomans el 1711 a la regió de Moldàvia. Carles XII de Suècia, necessitat d'una aliança militar va intentar atreure a la guerra al sultà, un vell enemic del tsar. Encara que no va rebre el comandament d'un exèrcit turc, si que va aconseguir, en canvi convèncer a Ahmet III de declarar la guerra a Rússia el 1711, prometent l'arribada de l'exèrcit suec destacat a Polònia. La guerra russo-turca fou molt breu, i es va limitar a una campanya russa sobre Moldàvia comandada per Boris Sheremetiev i el mateix tsar Pere I, amb el suport de Dimitrie Cantemir, príncep de Moldàvia. A la batalla del Pruth, el 10 de juliol d'aquell any, Pere I fou derrotat per un exèrcit turc, d'uns 200.000 homes, sota el comandament del gran visir Baltacı Mehmed Paixà. Ahmet III va considerar un atac sobre Moscou, però va haver de renunciar a aquest pla, degut a l'esclat d'un conflicte intern a l'imperi. En el mateix mes de juliol, l'influent gran visir Baltaci Mehmed, que desconfiava de la ingerència sueca a l'Imperi, firmà la pau amb Rússia. D'acord amb les condicions acordades, Rússia cedí Azov als otomans, enderrocà la fortalesa de Taganrog i es va comprometre a no interferir en els assumptes polonesos, un altre país enemic tradicional dels otomans. Finalment el juny de 1713 es va signar amb Rússia el tractat d'Adrianòpolis, per 25 anys, que confirmava els termes del tractat del Pruth. Per aconseguir un tractat de pau, Pere es va veure obligat a retornar els ports de la mar Negra que havia capturat el 1697. A canvi, el Soldà va expulsar Carles XII de Suècia del seu territori.

Els exèrcits russos del nord van prendre la província sueca de Livònia (la meitat nord de l'actual Letònia i la meitat sud de l'actual Estònia) i van empènyer els suecs cap a Finlàndia. Una gran part de Finlàndia va ser ocupada pels russos el 1714.

Tot i el poder de la marina russa, que permetia atacar directament en territori suec, Carles XII va rebutjar la rendició, i fins a la seva mort al camp de batalla el 1718 no es va poder arribar a un acord de pau.
Suècia va signar la pau amb totes les forces menys Rússia el 1720. El 1721, el Tractat de Nystad va posar fi oficialment a la Gran Guerra del Nord.

Rússia havia incorporat Íngria, Estònia, Livònia i una part substancial de Carèlia. A canvi, Rússia va pagar dos milions de riksdaler (la moneda sueca) i va cedir la major part de Finlàndia. El tsar va ser, però, capaç de retenir algunes terres finlandeses prop de Sant Petersburg, ciutat que havia convertit en capital de l'Imperi rus el 1712.

Modernització de Rússia
Pere I va impulsar una sèrie de reformes per tal de modernitzar Rússia, influït fortament pels seus assessors occidentals i pel que havia après als seus viatges.
El tsar estava convençut que havia d'engrandir Rússia en competència amb els regnes europeus occidentals. La mala acceptació que havien tingut entre aquests regnes les seves propostes d'aliances –primer contra els otomans durant la seva «Gran Ambaixada» de 1697, i posteriorment amb França quan, a fi i efecte d'aconseguir una aliança contra Suècia, va oferir la seva filla Elisabet en matrimoni a Lluís XV i aquesta va ser rebutjada– el va acabar convencent que havia de convertir-se pels seus propis mitjans en una primera potència europea.

Reforma de l'exèrcit
Pere reorganitzà l'exèrcit rus d'acord amb els estàndards europeus de l'època, i va somiar fer de Rússia una potència marítima. Va convertir l'exèrcit en un cos disciplinat i professional, totalment capacitat per enfrontar-se amb les potències veïnes. Entre 1699 i 1705 l'exèrcit va deixar d'estar format per voluntaris i es va dotar de soldats vitalicis provinents de totes les classes socials: serfs, camperols i burgesos de les ciutats. Va instaurar el servei militar obligatori a raó d'un soldat per cada 20 habitatges. Això li va donar una força de 300.000 homes. A més, permetia que persones sense títol nobiliari poguessin accedir al rang d'oficial.
Per poder dotar-lo d'armament va desenvolupar una àmplia indústria siderúrgica, fàbriques, tallers i drassanes, així com escoles militars i navals on comptava amb els millors professionals d'Occident.

Va trobar una forta oposició interna a les seves polítiques, però va aixafar brutalment qualsevol forma de rebel·lió contra la seva autoritat: la revolta dels Streltsí, els baixkirs, Astracan i el gran aixecament civil del seu regnat, la revolta de Bulavin.

Una de les víctimes d'aquesta política de mà dura contra els seus opositors va ser el seu propi fill que havia tingut amb la primera esposa, el tsarèvitx Aleix Petróvitx, que va conspirar contra ell i va haver de fugir a Itàlia. El 1718, un cop convençut que podia tornar, el tsar el va engarjolar i torturar fins a la mort.

Reforma política
Les males experiències infantils, amb el seguit de traïcions i revoltes, li varen inculcar una orientació absolutista del poder. Va crear una administració centralitzada i rígidament organitzada.

Va suprimir la Duma dels Boiars, que substituí per un Senat de deu membres que actuava com a òrgan suprem de coordinació. En lloc de les autoritats centrals de l'estat moscovita –amb funcions poc clares–, va crear tretze col·legis especialitzats –amb unes funcions clarament definides– en les diverses branques de l'administració.
El territori va ser dividit en vuit províncies i més tard en onze –en afegir-s'hi les conquestes bàltiques–, que estaven administrades per un governador auxiliat per un consell de nobles que s'encarregava de la recaptació dels impostos. Les ciutats estaven governades per un consell municipal escollit pels seus habitants, que comptava amb un batlle, dos burgmestres i quatre consellers. A partir del 1722 la població urbana es va dividir en tres grups: mercaders i professionals, petits comerciants i artesans, i assalariats.

Pere I també va incrementar les obligacions de la noblesa cap a l'estat en crear una nova jerarquia que va plasmar en l'anomenada Taula de Rangs, on s'eliminava la preeminència per naixement que beneficiava la noblesa (els boiars) en les seves posicions. Pere va determinar que la posició jeràrquica vindria fixada pel mèrit i el servei a l'emperador.
La noblesa va haver d'incorporar-se a l'administració, a l'exèrcit o a la cort, i tota la societat va quedar estructurada, des del serf de la gleva (la dependència dels quals respecte als terratinents va augmentar) fins als nivells més alts de la noblesa.
La Taula de Rangs va seguir en vigor fins que la monarquia russa va desaparèixer arran de la Revolució de 1917.

Un altre canvi molt important va estar relacionat amb l'Església Ortodoxa Russa i la seva independència. El líder tradicional d'aquesta era el Patriarca de Moscou. El 1700, quan el lloc va quedar vacant, Pere va rebutjar nomenar-ne un successor i permeté que fos el vicepatriarca qui exercís la seva potestat. Vint anys més tard, el 1721, Pere va seguir el consell de Feofan Prokopóvitx i va instituir un Sant Sínode: un consell de deu clergues presidits per un procurador laic. Tots els càrrecs eren nomenats directament pel tsar.

Fundació de Sant Petersburg
Pere I volia trencar amb les seculars tradicions russes que representava Moscou. Enlluernat per tot el que havia vist a Europa i seguint la lògica de la Il·lustració, va dissenyar una ciutat racionalista per traslladar-hi la capital de la Gran Rússia.
Cap a la meitat de la Gran Guerra del Nord, i sobre unes terres que havia reconquistat als suecs, Pere va fundar la gran ciutat de Sant Petersburg (anomenada així en honor de sant Pere, el patró del tsar) a Íngria el 1703. La va fer construir en una zona d'aiguamolls formada pel delta del riu Nevà, inspirant-se en l'Amsterdam que havia conegut. Tot i que posteriorment seria coneguda com «la Venècia del Nord», en realitat Pere I mai havia estat a Venècia.

Esperava que Sant Petersburg es convertís en la capital russa i, com a tal, tots els seus palaus havien de ser de pedra. Per tal de concentrar esforços en el seu objectiu, va prohibir la construcció d'edificis de pedra fora de la ciutat.

El tsar l'havia imaginada com una ciutat plena de palaus. La primera construcció va ser la fortalesa de Sant Pere i Sant Pau i, a continuació, va fer construir el gran palau de Peterhof, inspirat en el de Versalles. A la mort de Pere I la capitalitat es va traslladar de nou a Moscou i Sant Petersburg va caure en decadència, però amb el regnat de la seva filla, la tsarina Elisabet I, la capitalitat va tornar a Sant Petersburg fins a la Revolució de 1917.

Occidentalització social
Les visites de Pere I a Occident li van deixar la idea que els costums europees eren en alguns aspectes superiors a les tradicions russes. Va ordenar a tots els membres de la seva cort i als seus oficials que es tallessin la barba, que duien ben llarga, la qual cosa va provocar que els boiars, que n'estaven molt pagats, protestessin ostensiblement contra la mesura. Va establir que els boiars que volguessin mantenir la barba haurien de pagar un impost anual de cent rubles.
El 1699, Pere I també va abolir el calendari tradicional rus, segons el qual l'any començava l'1 de setembre, a favor del calendari julià, que comença l'1 de gener. Els anys es comptaven tradicionalment des del moment en què es creia que s'havia produït la creació del món, però després de les reformes de Pere el Gran van començar a comptar des del naixement de Crist. Rússia va canviar al calendari julià mentre que la resta d'Europa adoptava el gregorià. Rússia mantindria el calendari julià fins a la Revolució d'Octubre del 1917.

Va permetre que les dones deixessin de cobrir-se el rostre i que fessin vida social. Per comprendre l'endarreriment dels russos en aquella època, podríem citar que Pere el Gran va imposar als boiars –els nobles– la lectura d'un llibre que ensenyava les normes més elementals d'educació, com per exemple no utilitzar la punta del ganivet per escurar-se les dents ni tampoc el dit índex per fer el mateix amb el nas.
A més, a imitació dels europeus, va afavorir la instrucció pública i va crear els primers instituts superiors, com l'Escola Politècnica i l'Acadèmia de Ciències de Sant Petersburg.
Va substituir l'alfabet eslau per un de similar al llatí (el ciríl·lic) i introduí la numeració aràbiga. Va impulsar la impressió de textos i, el 1703, va aparèixer el primer diari rus (amb el títol de: Notícies d'esdeveniments militars i altres esdeveniments dignes de recordar).

Colonització de Sibèria
L'expansió russa cap a Sibèria progressava constantment però el coneixement geogràfic de la regió era limitat, i Pere va concebre una gran expedició per explorar i cartografiar l'extrem nord-oest de Sibèria i establir la sobirania russa sobre l'extrem nord-oest d'Àsia, que es va dur a terme durant els regnats de les emperadrius Anna i Elisabet I de Rússia. La Gran Expedició del Nord es va dur a terme entre 1733 i 1743 dirigida per Vitus Bering, un explorador danès al servei de l'armada russa que ja havia dut a terme l'expedició de Kamchatka entre 1725 i 1731, i va arribar al que ara és Alaska el 1741, convertint-se en els primers europeus a trepitjar la costa nord-oest d'Amèrica del Nord.

Matrimoni i descendents
El 1689 la seva mare arregla el seu matrimoni a Moscou amb l'aristòcrata boiarda Eudòxia Lopukhinà, de la qual es divorcià el 1698, just havent tornat del viatge de la «Gran Ambaixada», i la fa empresonar en un monestir rus durant més de 20 anys.

La parella havia tingut tres fills, però només un va sobreviure a la infantesa:

 SAI Aleix Petróvitx, tsarèvitx de Rússia, nat a Moscou l'1 de març de 1690. i mort, per ordre del seu pare, el 1718 a Sant Petersburg. Es casà el 1711 a Torgau amb la duquessa Carlota de Brunsvic-Wolfenbüttel.
 SAI el gran duc Alexandre de Rússia, nat a Moscou el 1691 i mort l'any següent.
 SAI el gran duc Pau de Rússia, nat a Moscou el 1693 i mort escassos dies després.

En segones núpcies es casà en secret el 1707 amb una pagesa de Letònia de nom original Marta Skavrónskaia, que ja era la seva amant des de feia uns anys i que esdevindria la tsarina Caterina I de Rússia, amb qui tingué vuit fills reconeguts (abans de casar-se n'havien tingut tres més, morts prematurament):

 SAI la gran duquessa Anna de Rússia, nascuda a Moscou el 1708 i morta a Kiel el 1728. Es casà amb el duc Carles Frederic de Holstein-Gottorp (1700-1739).
 SM la tsarina Elisabet I de Rússia, nascuda a Kolómenskoie el 1709 i morta a Sant Petersburg el 1762. Molts han afirmat que contragué matrimoni amb el comte Aleksei Razumovski.
 SAI la gran duquessa Natàlia Maria de Rússia, nascuda a Sant Petersburg el 1713 i morta dos anys després.
 SAI la gran duquessa Margarida de Rússia, nascuda a Sant Petersburg el 1714 i morta el 1715.
 SAI el gran duc Pere de Rússia, nat a Sant Petersburg el 1715 i mort el 1719.
 SAI el gran duc Pau de Rússia, nat a Wesel el 1717 i mort un dia després.
 SAI la gran duquessa Natàlia de Rússia, nascuda a Sant Petersburg el 1718 i morta el 1725.
 SAI el gran duc Pere de Rússia, nat i mort el 1723 a Sant Petersburg.

Últims anys

Els darrers anys de Pere I van estar marcats per noves reformes a Rússia. El 22 d'octubre de 1721, poc després que s'hagués signat la pau amb Suècia, va ser proclamat «Emperador de Tot Rússia». Alguns van proposar que prengués el títol d'«emperador de l'Est», però ho va rebutjar. Gavrila Golovkin, canceller d'Estat, va ser el primer a afegir «el Gran, Pare de la Pàtria, emperador de Totes les Rússies» al títol tradicional del tsar Pere I, després d'un discurs de l'arquebisbe de Pskov el 1721.

El títol imperial de Pere I va ser reconegut per August II de Polònia, Frederic Guillem I de Prússia i Frederic I de Suècia, però no per altres monarques europeus. En la ment de molts, la paraula emperador tenia la connotació de superioritat o preeminència sobre els «simples» reis. Diversos governants temien que Pere reclamés autoritat sobre ells, tal com l'havia reclamada abans l'emperador del Sacre Imperi sobre totes les nacions cristianes.

Pere el Gran també va introduir nous impostos per finançar les millores de Sant Petersburg. Va abolir els impostos sobre la terra i les cases, que només els pagaven els propietaris de béns immobles, que va substituir per un impost sobre les persones (una quantitat igual per ciutadà), que pagava tothom.

Es protegiren les manufactures i el comerç i es van establir monopolis estatals. Des del punt de vista administratiu, l'Estat va quedar dividit en governs, províncies, districtes i cantons, mentre que un senat de deu membres (1711) i nou col·legis o consells ministerials, de tretze membres, es convertien en els òrgans suprems de govern.

El 1724 Pere I va fer que la seva segona dona, Caterina, fos coronada emperadriu (si bé ell va mantenir tot el poder). Tots els fills barons del tsar havien mort de petits, llevat d'Aleix Petróvitx, que va morir per ordre de Pere I el 1718. La seva mare, Eudòxia, també havia estat castigada. Va ser arrossegada fora de casa seva i acusada de falsos càrrecs d'adulteri, un destí semblant al que va tenir l'amant del tsar, Anna Mons, el 1704.

El 1725 es va completar la construcció del palau de Peterhof (en neerlandès, 'la Cort de Pere') a prop de Sant Petersburg. Era una gran residència que es va arribar a conèixer com «el Palau de Versalles rus».

Mort

L'hivern de 1723, Pere I, que mai havia gaudit d'una salut gaire ferma, va començar a tenir problemes amb l'aparell urinari. L'estiu de 1724 un equip de metges l'operen per buidar-li l'orina bloquejada a la bufeta. El tsar va romandre en un llit fins al final de la tardor. A la primera setmana d'octubre, inquiet i convençut que ja estava curat, es va embrancar en un viatge per supervisar una sèrie de projectes. D'acord amb els relats, va ser al novembre quan, en una visita d'inspecció al golf de Finlàndia, Pere va veure un grup de soldats que s'ofegaven a poca distància de la costa i va entrar a l'aigua per rescatar-los.

Es diu que aquesta immersió a l'aigua gelada va empitjorar els problemes del tsar i li va provocar la mort.

Una altra llegenda diu que, abans de morir, va demanar paper i una ploma i va començar a escriure una carta que no va acabar, on deia «Ho deixo tot a…» i que, exhaust per l'esforç, va demanar que li portessin la seva filla Anna.

El tsar va morir entre les quatre i les cinc de la matinada del 28 de gener (8 de febrer en el calendari julià) de 1725. A l'autòpsia es va revelar que se li havia gangrenat la bufeta. Tenia 52 anys i set mesos quan va morir, després d'un regnat de quaranta-dos anys.

Hi va haver gran commoció a Rússia i a tot Europa per la notícia de la mort de Pere el Gran, si bé per a molts havia estat un absolutista gairebé tirànic. En paraules de l'historiador rus P. Kolvaievski:

Adaptacions cinematogràfiques de la vida del tsar Pere el Gran
 Slugà Gosudàrev ('El servent del rei', 2007), llargmetratge rus que tracta de la batalla de Poltava. (Pàgina oficial de la pel·lícula)
 Tsarèvitx Aleksei ('El tsarèvitx Aleix', 1996), llargmetratge.
 Peter the Great ('Pere el Gran', 1986), minisèrie nord-americana per a la televisió. (en anglès)
 V natxale slavni del ('Al començament dels dies gloriosos', 1981), llargmetratge.
 Iúnost Petra ('La joventut de Pere', 1980), coproducció soviètica i germanooriental.
 Piotr pervi ('Pere I', 1937-1938), gran producció soviètica en dues parts.
 Peter der Große ('Pere el Gran', 1922), llargmetratge. (en alemany)
 Piotr Veliki ('Pere el Gran', 1910), llargmetratge.

Referències

Bibliografia i altres lectures

 Massi, Robert K. Peter the Great: His Life and World. Nova York: Alfred A. Knopf, 1980 (tapa dura, ); Nova York: Ballantine Books, 1981 (rústica, ); 1986 (rústica, ); Nova York: Wings Books, 1991 (tapa dura, ); Londres: Weidenfeld & Nicolson, 2001 (rústica, ). Biografia de Pere I, guanyadora del Premi Pulitzer. (en anglès)
 Hughes, Lindsey. Russia in the Age of Peter the Great. New Haven (Connecticut); Londres: Yale University Press, 1998 (tapa dura, ; rústica, ). (en anglès)
 Hughes, Lindsey. Peter the Great: A Biography. New Haven (Connecticut); Londres: Yale University Press, 2002 (tapa dura, ); 2004 (rústica, ). (en anglès)
 Peter the Great and the West: New Perspectives (Studies in Russian and Eastern European History), edició de Lindsey Hughes. Nova York: Palgrave Macmillan, 2001 (tapa dura, ). (en anglès)
 Troyat, Henri. Pierre le Grand. París: Flammarion, 1979 (tapa dura, ). (en francès)

Tsars de Rússia
Persones de Sant Petersburg
Casa de Romànov
Traduccions que són articles bons
Articles bons dels 1000
Articles bons d'història
Cavallers de l'Orde de l'Elefant
Morts a Sant Petersburg
Morts de gangrena
Polítics moscovites
Naixements del 1672
Morts el 1725


text:
Nazi Lowriders (NLR), connu aussi comme "The Ride", est un gang de détenus néo nazi de Lancaster à Los Angeles fondé en 1978. Il est principalement basé  en Californie du Sud mais a une présence dans quelques autres États comme le Texas ou l'Arizona. Le gang prône la supériorité de la race blanche, bien qu'il soit associé avec des Mexicains. Il est principalement allié avec Aryan Brotherhood (Fraternité aryenne) et la Mafia mexicaine. Les membres du Nazi Lowriders portent des tatouages à caractère nazi comme le sigle SS, la croix gammée ou le sigle NLR.

Ce groupe ainsi que celui des Aryan Brotherhood se trouvait sur Facebook.

Notes et références

Articles connexes
 Liste des gangs de Californie
 Racisme
 Liste d'organisations néonazies
 Liste des gangs aux États-Unis

Liens externes

  Anti-Defamation League - The Nazi Low Riders
  Ministère de la Justice de Californie - Rapport annuel 2004 sur la criminalité organisée en Californie

Gangs en Californie
Gang de détenus aux États-Unis
Organisation néonazie aux États-Unis
Organisation criminelle
Organisation nationaliste blanche aux États-Unis
Antisémitisme aux États-Unis

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Asclerocheilus heterochaetus är en ringmaskart som beskrevs av Kudenov och Blake 1978. Asclerocheilus heterochaetus ingår i släktet Asclerocheilus och familjen Scalibregmatidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Havsborstmaskar
heterochaetus


text:
Le théâtre romain de Corduba se situe à Cordoue, en Espagne. Les vestiges archéologiques se trouvent sous l'actuel musée archéologique et ethnologique de Cordoue.

Présentation
Sa cavea fait  de diamètre ( de moins que le théâtre de Marcellus à Rome), ceci en faisait l'un des plus grands théâtres de toute l'Hispanie et l'un des plus importants en dimension de tout l'Empire romain.

Le dénivellement du terrain a été mis à profit pour construire les gradins du théâtre. À l'extérieur, une série de trois terrasses donnaient accès aux niveaux distincts de gradins. Des restes de ces terrasses ont été découverts sous une cour du musée archéologique, ainsi que des escaliers qui connectaient la terrasse basse avec la moyenne, on peut aujourd'hui contempler l'une des terrasses dans une des salles d'exposition du musée.

Bien que cela ne soit pas confirmé par une fouille archéologique, les études actuelles émettent l'hypothèse que la Plaza de Jerónimo Paéz est une fossilisation de l'orchestre (la zone où se situaient les musiciens), ainsi que la Calle Marqués del Villar où se situerait la scène (la zone où avait lieu la représentation).

Il est actuellement possible de visiter les restes du théâtre grâce à la dernière restauration réalisée par le musée archéologique de Cordoue. L'intervention a consisté à créer un édifice annexe au musée, afin de pouvoir observer les vestiges dans un lieu de plus grande taille et avec plus de clarté que les possibilités qu'offrent l'intérieur du musée.

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de théâtres romains
 Temple romain de Cordoue
 Mausolée romain de Cordoue

Cordoue
Monument romain en Andalousie
Bétique


text:
Ľudovít Dobrík (* 25. srpen 1910 Hronec – 8. března 1977 Bratislava) byl dělník a funkcionář KSČ.

Životopis
Pocházel z dělnické rodiny. Vyučil se zámečníkem. Dělník v železárnách, v letech 1948–1950 předseda ONV v Brezně, pracovník ÚV KSS a Kontrolní a revizní komise KSS (1950–1971). Člen a funkcionář Komunistického svazu mládeže Československa, Rudých odborů, KSČ. Organizátor politických, kulturních a tělovýchovných akcí, bojů za sociální a politická práva pracujících. Spoluorganizátor protifašistického odboje a SNP v Podbrezové a okolí, místopředseda RNV v Hronci. Po ústupu SNP příslušník partyzánského oddílu.

Reference

Členové KSS
Osobnosti komunistického odboje v Československu během druhé světové války
Osobnosti Slovenského národního povstání
Slovenští partyzáni
Narození v roce 1910
Narození 25. srpna
Narození v Hronci
Úmrtí v roce 1977
Úmrtí 8. března
Úmrtí v Bratislavě
Muži


text:
A desnudação é um termo geológico que indica a remoção da superfície de uma região por efeito erosivo (sentido amplo).

Este fenômeno ocorre geralmente por soerguimento regional por atividades tectônicas. A desnudação é tipicamente observada na região litorânea dos estados de São Paulo e Rio de Janeiro. Nesta região, durante o Cenozoico, ocorreu um soerguimento regional de 3 km. Entretanto, a serra de altura de 3000 m é instável. Por meio de forte efeito erosivo da região tropical, o nível relativo da superfície abaixou 3 km. Portanto a superfície autal expõe a estrutura geológica subterrânea de 3 km de profundidade a partir da superfície daquele tempo. Dessa forma, observam-se corpos subvulcânicos em Itatiaia, Mendanha-Nova Iguaçu, Itaúna-São Gonçalo, Tanguá, Ilha de Cabo Frio etc. Por outro lado, a erosão remove os materiais constituintes de locais altos e, portanto com a passagem do tempo. O nível da superfície tem sido mantido desde o tempo do evento geológico interessado até o presente. Os corpo subvulcânico que se afloram atualmente na superfície da Terra pela desnudação regional não podem ser chamados de vulcão.

Bibliografia
 Hackspacher, P.C., Ribeiro, L.F.B., Ribeiro, M.C.S., Fetter, A.H., Hadler, J.C.N., Tello, C.A.S, Dantas E.L.S. , 2004. Consolidation and Break-up of the South American Platform in Southeastern Brazil: Tectonothermal and Denudation Histories. Gondwana Research, 7-1, 91-101.

 Motoki, A., Petrakis, G.H., Sichel, S.E., Cardoso, C.E., Melo, R.C., Soares, R.S., Motoki, K.F. 2008. Origem dos relevos do Maciço Sienítico do Mendanha, RJ, com base nas análises geomorfológicas e sua relação com a hipótese do Vulcão de Nova Iguaçu. Geociências, Rio Claro, 27-1, 97-113.

 Motoki, A., Sichel, S.E. 2006. Avaliação de aspectos texturais e estruturais de corpos vulcânicos e subvulcânicos e sua relação com o ambiente de cristalização, com base em exemplos do Brasil, Argentina e Chile. Revista Escola de Minas, 59-1, 13-23. doi: 10.1590/S0370-44672006000100003.

 Motoki, A., Sichel, S.E. 2008. Hydraulic fracturing as a possible mechanism of dyke-sill transitions and horizontal discordant intrusions in trachytic tabular bodies of Arraial do Cabo, State of Rio de Janeiro, Brazil. Geofísica Internacional, México. 47-1, 13-25.

 Motoki, A., Sichel, S.E., Savi, D.C., Aires, J.R. 2008. Corpos tabulares de intrusão subhorizontal discordante em torno do sienito da Ilha de Cabo Frio, RJ, e seu mecanismo de posicionamento. Geociências, Rio Claro, 27-2, 207-218.

 Motoki, A., Sichel, S.E., Soares, R.S., Neves, J.L.P., Aires, J.R. 2008. Geological, lithological, and petrographical characteristics of the Itaúna Alkaline Intrusive Complex, São Gonçalo, State of Rio de Janeiro, Brazil, with special attention of its emplace mode. Geociências, Rio Claro, 27-1, 31-42.

 Motoki, A., Soares, R.S., Netto, A.M., Sichel, S.E., Aires, J.R., Lobato, M. 2007. Reavaliação do modelo genético do Vulcão de Nova Iguaçu, RJ: origem eruptiva ou intrusão subvulcânica ? Revista Escola de Minas, 60-4, 583-592.  doi: 10.1590/S0370-44672007000400003.

 Motoki, A., Soares, R.S., Netto, A.M., Sichel, S.E., Aires, J.R., Lobato, M.  2007. Forma de ocorrência geológica dos diques de rocha piroclástica no Vale do Rio Dona Eugênia, Parque Municipal de Nova Iguaçu, RJ. Geociências, Rio Claro, 26-1, 67-82.

 Sichel, S.E., Motoki, A., Savi, D.C., Soares, R.S. 2008. Subvolcanic vent-filling welded tuff breccia of the Cabo Frio Island, State of Rio de Janeiro, Brazil. Revista Escola de Minas, 61-4, 423-432.  doi: 10.1590/S0370-44672008000400004.

Processos geológicos
Geomorfologia


text:
Als Unterbindungsgewahrsam, Präventivgewahrsam, Präventivhaft oder Präventionshaft, in Anspielung auf die Zeit des Nationalsozialismus satirisch-überspitzt auch "Vorbeugungshaft," wird im Polizeirecht der deutschen Länder eine Form des Polizeigewahrsams zur Verhütung von Straftaten oder Ordnungswidrigkeiten von erheblicher Bedeutung oder deren Fortsetzung bezeichnet. Eine derartige präventive Freiheitsentziehung unterliegt verfassungsrechtlich hohen Anforderungen an die Verhältnismäßigkeit. Die Ermächtigungsgrundlage hierfür ist meist in den Polizeigesetzen der Länder zu finden. Voraussetzung ist immer, dass die Beeinträchtigung des Rechtsgutes nicht auf mildere Weise verhindert werden kann. Während die polizeilich angeordnete Ingewahrsamnahme spätestens zum Ablauf des folgenden Tages enden muss (so bereits  Abs. 2 und 3 GG), kann ein Richter eine Verlängerung anordnen.

Begründet wird Unterbindungsgewahrsam allgemein damit, dass durch ihre Gefangennahme die betroffene Person daran gehindert werde, eine Ordnungswidrigkeit von erheblicher Bedeutung oder eine Straftat zu begehen oder fortzusetzen. In Bayern ist darüber hinaus eine Ingewahrsamnahme seit 1. August 2017 auch schon zur Abwehr einer (konkreten) Gefahr für ein bedeutendes Rechtsgut zulässig. Aus verfassungsrechtlichen Gründen wurden vor allem wegen dieses Punkts eine Vielzahl an Klagen gegen das Polizeiaufgabengesetz (Bayern) beim Bayerischen Verfassungsgerichtshof eingereicht, zumal gleichzeitig die bisherige Höchstdauer von zwei Wochen abgeschafft worden war. Über die Klagen wurde bisher noch nicht im Hauptsacheverfahren entschieden; im einstweiligen Rechtsschutz wurden entsprechende Anträge abgelehnt. Inzwischen führte der Bayerische Landtag zum 1. August 2021 eine Befristung auf zwei Monate ein.

Regelung nach Gesetzen des Bundes und der Länder
Die genaue Ausgestaltung (insbesondere der Höchstdauer aufgrund gerichtlicher Anordnung) des Gewahrsams ist in den Polizeigesetzen des Bundes und der einzelnen Ländern unterschiedlich:

Siehe auch
 Sicherungsverwahrung
 Untersuchungshaft wegen Wiederholungsgefahr

Weblinks
 Sicherheit durch Polizeigewahrsam?
 https://www.sueddeutsche.de/bayern/bayern-gefaehrder-gesetz-verschaerft-1.3595274?reduced=true

Einzelnachweise

Polizei- und Ordnungsrecht (Deutschland)


text:
Pehardovac – wieś w Chorwacji, w żupanii zagrzebskiej, w gminie Dubrava. W 2011 roku liczyła 4 mieszkańców.

Przypisy

Miejscowości w żupanii zagrzebskiej


text:
Highland is a town in Sullivan County, New York, United States. The population was 2,530 at the 2010 census.  The town's name denotes its location on elevated ground north of the Delaware River. The town is in the southwestern part of the county.

History

The town was formed from the Town of Lumberland in 1853. Barryville is named for William T. Barry, postmaster general under President Andrew Jackson. The community grew up around the D&H Canal, which opened in 1828 and operated until 1898. The canal ran through what is today the center of the hamlet, and the canal company operated a number of stores, an office and a dry dock there.

The Delaware River also served as the conduit for timber cut in the area and rafted to Philadelphia for use in the ship building industry. Men made fortunes in the timber business, and when the industry died in the middle of the 19th century, many river communities died with it. In fact, writing in 1899, John Willard Johnston, lawyer, historian, and the town of Highland's first supervisor, predicted a dire future for Barryville.

"Barryville is a small, poor village now," he wrote, "but at one time supported an active business. The lumber of the region being exhausted, the business of canaling declining and now abandoned, it has for the last 25 years been waning, until now it seems to have reached a bottom of hardpan. Human imagination can hardly reach anything in the future likely to improve it; but it will probably remain indefinitely the small poor place it now is."

Geography
The southwestern town line, marked by the Delaware River, is the border of Pennsylvania.

According to the United States Census Bureau, the town has a total area of , of which   is land and   (3.25%) is water.

Demographics

As of the census of 2000, there were 2,404 people, 951 households, and 646 families residing in the town. The population density was 48.1 people per square mile (18.6/km2). There were 1,558 housing units at an average density of 31.2 per square mile (12.0/km2). The racial makeup of the town was 93.93% White, 3.29% African American, 0.29% Native American, 0.42% Asian, 0.37% Pacific Islander, 0.92% from other races, and 0.79% from two or more races. Hispanic or Latino of any race were 3.95% of the population.

There were 951 households, out of which 28.8% had children under the age of 18 living with them, 56.3% were married couples living together, 7.8% had a female householder with no husband present, and 32.0% were non-families. 28.6% of all households were made up of individuals, and 12.1% had someone living alone who was 65 years of age or older. The average household size was 2.38 and the average family size was 2.89.

In the town, the population was spread out, with 22.3% under the age of 18, 5.4% from 18 to 24, 25.8% from 25 to 44, 29.5% from 45 to 64, and 17.1% who were 65 years of age or older. The median age was 43 years. For every 100 females, there were 99.5 males. For every 100 females age 18 and over, there were 98.5 males.

The median income for a household in the town was $40,676, and the median income for a family was $50,134. Males had a median income of $36,250 versus $27,273 for females. The per capita income for the town was $22,908. About 8.8% of families and 15.6% of the population were below the poverty line, including 21.4% of those under age 18 and 3.4% of those age 65 or over.

Communities and locations in Highland
Barryville – A hamlet in the southern part of the town, located on Route 55 by the Delaware River.
Eldred – A hamlet in the central part of the town, located along Route 55, and the location of the Highland Town Hall.
Highland Lake – A hamlet east of Eldred, located by the lake, "Highland Lake."
Lake DeVenoge – A private community east of Highland Lake.
Minisink Ford – A hamlet in the southwestern part of the town by the Delaware River.
Yulan – A hamlet in the western part of the town on Routes 21 and 23.

Notable people
Notable current and former residents include:

 Albert Hammond Jr., musician and guitarist of The Strokes; lived in Eldred in the 2010s.

References

External links

 Town of Highland
  Town of Highland, NY historical photos

Towns in Sullivan County, New York
New York (state) populated places on the Delaware River


text:
Der Kanton Is-sur-Tille ist ein französischer Wahlkreis im Arrondissement Dijon, im Département Côte-d'Or und in der Region Bourgogne-Franche-Comté; sein Hauptort ist Is-sur-Tille. Vertreter im Generalrat des Départements ist seit 2011 Charles Barrière (DVD).

Gemeinden
Der Kanton besteht aus 50 Gemeinden mit insgesamt  Einwohnern (Stand: ) auf einer Gesamtfläche von  km²:

Bis zur landesweiten Neuordnung der französischen Kantone im März 2015 gehörten zum Kanton Is-sur-Tille die 24 Gemeinden Avelanges, Chaignay, Courtivron, Crécey-sur-Tille, Diénay, Échevannes, Épagny, Flacey, Gemeaux, Is-sur-Tille, Lux, Marcilly-sur-Tille, Marey-sur-Tille, Marsannay-le-Bois, Moloy, Pichanges, Poiseul-lès-Saulx, Saulx-le-Duc, Spoy, Tarsul, Til-Châtel, Vernot, Villecomte und Villey-sur-Tille. Sein Zuschnitt entsprach einer Fläche von 381,43 km km2. Er besaß vor 2015 den INSEE-Code 2117.

Issurtille


text:
The European Centre for Ecotoxicology and Toxicology of Chemicals (ECETOC) is a scientific, non-profit, non-commercial and non-governmental association. Established in 1978, ECETOC's main objective is to identify, evaluate, and through such knowledge help industry to minimise any potentially adverse effects on human health and the environment that may arise from the manufacture and use of chemicals, biomaterials and pharmaceuticals. Counting as its members the leading companies in the manufacture and use of chemicals, ECETOC facilitates the networking of suitably qualified scientists from its member companies and academia and co-operates in a scientific context with international agencies, governmental authorities and professional societies.

Organisation
ECETOC is governed by a Board of Administration which is responsible for the overall policy and finance of the organisation and appoints the members of its Scientific Committee which defines, manages and peer reviews the ECETOC work programme. The outputs of its work programme are manifested as published reports, papers and specialised workshops.

In recent years, ECETOC has played a key role in advising regulators during the introduction of European regulations on the production and use of chemical substances, see Registration, Evaluation, Authorisation and Restriction of Chemicals (REACH).

Of particular note are the Targeted Risk Assessment Tools developed by ECETOC which use a tiered (step by step) approach for calculating the exposure to and risks from chemicals that might reasonably be expected in defined circumstances of use. The approach addresses exposure to consumers, workers and the environment. The changes in the current (Oct 2014) version 3.1 of the TRA Tool were developed in cooperation with ECHA and are now found within version 2.3 of Chesar.

2017 member companies

Activities
Task forces

Established by ECETOC's Scientific Committee in response to an identified need or objective, the work of an ECETOC task force follows terms of reference established by the Scientific Committee. Each task force is supported by a scientific officer from the ECETOC Secretariat and directed by a chairman, who is responsible for assuring the completion of its objectives as set out in the terms of reference established by the Scientific Committee.

Workshops

ECETOC organised workshops aim to define the 'state of the science' on a given topic or issue. The workshops bring together leading experts to debate the issue(s), then make conclusions and recommendations. By publishing the outcome in a summary document or report, ECETOC can broadly communicate the defined science gaps related to the issue and catalyse active research programmes which address safety, human health and environmental concerns that have been raised.

Supporting the Cefic Long-range Research Initiative (LRI)

Cefic LRI Projects under ECETOC Management
Since the establishment of the Cefic Long-range Research Initiative (LRI) programme in 1998, ECETOC has been a partner organisation with 3 Key Leadership Roles:

Project Proposals
These proposals are based on the ability of ECETOC to have multi-stakeholder (industry, regulatory bodies and academia) dialogue and consultation.

Project Selection
When proposals are received by LRI to address specific projects, ECETOC organises selection teams and, by following a transparent and impartial process, identifies the proposal considered to be the most worthy for receiving LRI funding.

Project Management
An ECETOC Monitoring Team follows the progress of each LRI project providing help and guidance to the researchers as requested.

For more information on the LRI, visit their website.

Publications
The main output of ECETOC's work programme is published in a range of reports that are peer-reviewed by its Scientific Committee, comprising industry and academic experts.

References

External links
 Official ECETOC−European Centre for Ecotoxicology and Toxicology of Chemicals website
 ECETOC Targeted Risk Assessment Tools
 ECHA−European Chemicals Agency
 ECHA−Chesar CSA/CSR tool

Toxicology organizations
International scientific organizations based in Europe
International organisations based in Belgium
Scientific organisations based in Belgium
Scientific organizations established in 1972


text:
Le Château de Deal (en anglais : Deal Castle), est un fort d'artillerie côtière du , situé entre le , et le  (actuellement détruit), dans la ville de Deal, dans le comté du Kent, en Angleterre, Royaume-Uni.

Histoire
C'est l'un des plus impressionnants forts défensifs et château Henriciens, construit par Henry VIII entre 1539 et 1540, comme forteresse d'artillerie défensive, rendue nécessaire par l'alliance entre l'empereur du Saint-Empire romain germanique, Charles Quint et le roi François  de France en 1538. Le château de Deal et ses plus petits voisins, Walmer et Sandown, ont été conçus pour dominer les Downs, une aire maritime de la Manche, protégée par le banc de Goodwin, qui auraient pu être un point de ralliement idéal pour n'importe quelle flotte d'invasion.Les trois forts étaient initialement liés par un fossé de terre et rempart, long de deux miles, renforcé par trois petites digues de terre ou forts. Ces constructions de terre ont été dessinées par l'antiquaire William Stukeley en 1725, mais maintenant, il ne reste aucune trace de celles-ci.

L'architecte, à Deal, était probablement l'ingénieur bohémien, .La composition globale de la défense des Downs fut compléte à l'automne de 1560.

Sa taille est de  de diamètre.

Voir aussi

Fort au Royaume-Uni
English Heritage


text:
Heidelberg Zoo is a zoo in Germany which was founded in 1933 and opened for the public on 20 November 1934. Since 1998, the zoo director has been Klaus Wünnemann.

History

The zoo was created as a foundation, initiated by the ornithologist, Otto Fehringer.

Fehringer was supported by Carl Bosch, the German chemist, engineer, and Nobel laureate in chemistry.

During the first years, Heidelberg Zoo was suffering from money shortage, which even worsened after 1940 and World War II.

In March 1945, the zoo was totally destroyed during bombings.

In 1972, a new director was appointed, and a reformation began.

Several new enclosures were added, like a new enclosure for sea lions 1973, Africa enclosure 1977, carnivores 1978, brown bears 1981, bird enclosure 1985, primates 1988, followed by a new tiger enclosure and other buildings.

A new elephant house was opened in 2010, where only young elephant bulls are kept, as part of the EEP breeding programme for Asian elephants.

Pictures

References
Much of the content of this article comes from the equivalent German-language wikipedia article.  Retrieved on 14 January 2014. Some of the following references are cited by that German-language article:

External links

 Zooschool Heidelberg

Zoos in Germany
Buildings and structures in Heidelberg
Tourist attractions in Heidelberg


text:
Un référendum a lieu le  aux Îles Vierges des États-Unis. La population est amenée à se prononcer sur la convocation d'une assemblée constituante chargée de rédiger une constitution.

Le résultat du référendum est légalement contraignant. Pour être considéré comme valide, il doit cependant réunir la majorité absolue des suffrages en faveur de la proposition, pour un total de suffrages exprimés au moins égal à la moitié du nombre de votants aux élections organisées simultanément. Les résultats donnent une large majorité des suffrages exprimés en faveur de la convocation d'une constituante, couplée à un franchissement du quorum de votants exigé, ce qui permet la validation du référendum.

Objet

Les Îles Vierges des États-Unis sont un territoire non incorporé et organisé des États-Unis. Depuis les années soixante, le gouvernement local tente sans succès de se doter d'une constitution propre.

Une première assemblée constituante se réunit en 1964, mais son projet de texte constitutionnel n'est pas adopté par le Congrès américain, bien que quelques éléments soit par la suite intégrés à la législation de l'archipel. Une seconde constituante est convoquée sept ans plus tard et son projet de constitution approuvé par référendum en 1972, mais le délégué des Îles Vierges Ron de Lugo ne présente pas le texte au Congrès, estimant le taux de participation insuffisant. Les projets de deux autres constituantes échouent par référendum en 1979 et 1981. Une cinquième assemblée constituante rédige un projet de constitution en 2009, mais celui ci rencontre l'opposition du gouverneur de l'époque, John de Jongh.

La Législature des Îles Vierges, son parlement unicaméral, vote le  à l'unanimité de ses membres la mise à référendum de la convocation d'une sixième assemblée constituante. La loi est signée le lendemain par le gouverneur Albert Bryan.

En cas de résultat favorable, la législature mettra en œuvre des élections constituantes. Pour que le résultat du référendum soit validé, le projet doit cependant réunir deux conditions. La loi votée par le parlement requiert que la majorité des électeurs participant aux élections organisées le même jour participent également au référendum, et que la majorité absolue de ces suffrages exprimés soient en faveur de la convocation de la constituante. L'ensemble des scrutins ont en effet lieu via un bulletin unique : les électeurs ont ainsi la possibilité de voter pour ou contre au référendum, ou bien de laisser les deux champs blancs tout en votant aux élections.

Résultats

Êtes vous favorable à la promulgation par la législature d'une loi convoquant une assemblée constituante afin d'adapter tout ou partie de la loi organique révisée des Iles Vierges, 68 Stat. 497, en une constitution des Iles Vierges ?

Parts des suffrages exprimés :

Notes et références

Notes

Références

Politique en novembre 2020
Îles vierges
Politique dans les îles Vierges des États-Unis
2020 aux îles Vierges des États-Unis


text:
This timeline is a supplement of the main article Uyghur. Dealing with the centuries between 400 and 900 AD, it refers to a critical period in the cultural formation of the Uyghur nation, as they transitioned from a minor Turkic tribe to the Uyghur Khaganate.

Events leading to the formation of the Uyghur Khaganate

References
.

Uyghurs
Turkic timelines


text:
La Catedral de Nuestra Señora Aparecida (en portugués: Catedral Nossa Senhora Aparecida) es una iglesia católica y sede de la arquidiócesis de Cascavel, en el estado de Paraná en Brasil.

El 10 de junio de 1952 se creó la Parroquia de Nuestra Señora de Aparecida, que se convirtió en patrona oficial del municipio por la Ley 201/62 .

Su construcción, entre la avenida Brasil y la calle Río Grande Sur, comenzó en 1974 , después del transporte solemne de la sagrada imagen del Templo antiguo (ubicado a la derecha de la actual Catedral), con el objetivo de ser la nueva Iglesia del municipio.

El 5 de mayo de 1978, ya con la obra terminada , la Diócesis de Cascavel fue creada, convirtiéndose en la iglesia parroquial y luego en la catedral. El 16 de octubre de 1979, el diócesis fue elevada a la Arquidiócesis, y el templo a Catedral Metropolitana.

Véase también
 Iglesia católica en Brasil
 Arquitectura de Brasil
 Arquitectura de las catedrales y las grandes iglesias

Referencias

Catedrales católicas de Brasil
Cascavel


text:
Måsar och trutar (Larinae) är en underfamilj som tillhör familjen måsfåglar (Laridae) inom ordningen vadarfåglar. Underfamiljen förekommer över hela världen, utom på Antarktis. De lever ofta kring kuster men vissa arter finner man också inåt land, vid floder, sjöar, våtmarker men även periodvis vid åkrar eller i närheten av människan, inne i städer och på soptippar. Tretåig mås, beringmås och tärnmås lever pelagiskt utanför häckningstid.

Systematik
Generellt kan man säga att de mindre arterna kallas måsar och de större trutar. Tidigare placerades merparten av trutar och måsar i släktet Larus, men efter genetiska studier som visade att Larus inte var monofyletiskt förs ett antal arter till flera mindre släkten. Till exempel placeras dvärgmås numera i Hydrocoloeus och skrattmås i Chroicocephalus.

Utseende
Arterna inom underfamiljen Larinae har simhudsförsedda fötter och deras övernäbb saknar vaxhud. Näsborrarna ligger vid eller framför näbbens mitt. Deras stjärt är i regel tvär eller rundad och når inte lika långt bak som de ihoplagda vingarnas spetsar då fågeln sitter.

Hos absoluta merparten är könen lika. I adult dräkt är de ofta vita och gråa med inslag av svart. Sommardräkten skiljer sig ofta från vinterdräkten. Som ungfåglar är de grå- och brunspräckliga. Att känna igen fåglarna i adult dräkt är ofta inte så svårt, eftersom de har bestämda kombinationer av mantelfärg, storlek, näbb- och benfärg, etc. Att skilja på de olika gråspräckliga ungfåglarna kräver däremot mycket träning.

Ruggning

Måsar och trutar ruggar två gånger om året. En vårruggning där bara huvud- och kroppsfjädrar byts ut och en höstruggning där huvud-, kropps-, stjärt- och vingfjädrar byts. Man brukar dela in måsar i tre kategorier beroende på hur många år det tar för dem att nå adult dräkt.

Två åldersklasser
Arterna inom denna kategori anlägger adult dräkt ett drygt år sedan de har kläckts, dvs. på sitt andra levnadsår.
Inom denna kategori finns de flesta mindre måsar som exempelvis skrattmåsen. Det innebär att man bara kan se två olika åldersklasser av dessa fåglar vid en specifik tidpunkt på året, dvs 1:a årets fåglar och adulta. (Undantaget är i juli - augusti, då man förutom de två åldersklasserna också kan se precis flygfärdiga juveniler.)

Tre åldersklasser
Arterna inom denna kategori anlägger adult dräkt efter drygt två år sedan de har kläckts, dvs. på deras tredje levnadsår. Inom denna kategori finns de medelstora måsarna och dvärgmåsen. Ett exempel är fiskmåsen. Detta innebär att man kan se tre olika åldersklasser av dessa fåglar vid en specifik tidpunkt på året, dvs 1.a årets fåglar, 2.a årets fåglar och adulta. (Undantaget är i juli - augusti då man förutom de tre åldersklasserna också kan se precis flygfärdiga juveniler.)

Fyra åldersklasser

Arterna inom denna kategori anlägger adult dräkt efter drygt tre år sedan de har kläckts, dvs. på deras fjärde levnadsår. Inom denna kategori finns alla trutarna. Ett exempel är havstruten. Detta innebär att man kan se fyra olika åldersklasser av dessa fåglar vid en specifik tidpunkt på året, dvs 1:a årets fåglar, 2:a årets fåglar, 3:e årets fåglar och adulta. (Undantaget är i juli - augusti då man förutom de fyra åldersklasserna också kan se precis flygfärdiga juveniler.)

Ekologi

Häckning
De är i allmänhet sociala och under häcktiden förenar de sig vanligen i stora skaror. De häckar gärna kolonivis och de lägger ett till fyra ägg i ett bo ofta placerat direkt på marken. Båda könen ruvar. Ungarna blir snabbt flygga men matas länge av sina föräldrar.

Föda
Arterna inom familjen är alla uthålliga flygare. De vilar sig ofta på vattenytan, men är inte skickliga simmare och har vanligtvis inte förmåga att dyka under vattenytan eller att störtdyka. De större arterna är utpräglade rovfåglar. Måsar är annars allsidiga i sin kost och många arter har anpassat sig till människan och lever på soptippar och inne i städer. Annars äter de fisk, kräftdjur, kadaver, insekter, och andra fåglars ungar och ägg. Vissa arter som exempelvis ismås kan även äta större djurs exkrementer. Måsar och trutar ses ofta på nyplöjda åkrar och betesfält där de främst äter daggmask.

Släkten i underfamiljen
 Creagrus – 1 art, svalstjärtad mås
 Rissa – 2 arter tretåiga måsar
 Pagophila — 1 art, ismås
 Xema – 1 art, tärnmås
 Chroicocephalus (inkl. Saunderilarus) – 11–12 arter tidigare placerade i släktet Larus
 Hydrocoloeus – 1 art, dvärgmås, tidigare i Larus
 Rhodostethia – 1 art, rosenmås
 Leucophaeus – nearktiskt släkte med 5 arter som i häckningsdräkt har mörk hätta; tidigare i Larus
 Ichthyaetus – 6 arter som i häckningsdräkt är svarthuvade och som förekommer i södra palearktis; tidigare i Larus
 Larus – 21–25 arter

Måsar, trutar och människor
Trutar har dialektalt kallats gjuse, som härleds från fornsvenskans giudher, vilket alltså ungefär betyder ljuder, och refererar till att trutar är högljudda fåglar på häckningsplats. Dialektalt har den på Gotland därför även kallats gjause och vid södra Stora Karlsö finns en liten ö som kallas gjaus häll. Detta gjuse är alltså besläktat med suffixet i fiskgjuse.

Galleri

Noter

Externa länkar


text:
Der Ehrenfriedensrichter war im Kaiserreich Russland und den drei Ostseegouvernements ein Ehrenamt. Ihre Bedeutung lag darin, dass sie zum Bereich der kommunalen und lokalen Semstwo (Selbstverwaltung) zählten, da sie nicht nur im eingeschränkten Rahmen die Gerichtsbarkeit ausübten, sondern auch in der Finanz- und Wirtschaftsverwaltung Mitspracherechte hatten.

Russisches Kaiserreich

Im Russischen Kaiserreich wurden von den Kreisständen respektive von den Stadtverordneten-Versammlungen in Moskau, Sankt Petersburg und Odessa alle drei Jahre die Ehrenfriedensrichter des Kreises gewählt. Zum Auswahlverfahren wurde  vom örtlichen Kreismarschall, dem Bürgermeister der Kreisstadt und dem amtierenden Friedensrichter ein Verzeichnis von  Kandidaten, die für das Amt des Friedensrichters geeignet waren, angelegt. Der zur Auswahl stehende Personenkreis sollte einen angemessenen Wissenstand haben und im Besitz von Immobilien oder Grundstücken im Wert von 3.000 bis 15.000 Rubel nachweisen können. Die beim Gouverneur vorgelegte Liste wurde geprüft und veröffentlicht und sodann werden die Ehrenfriedensrichte nach der Anzahl der Distrikte des jeweiligen Gouvernements gewählt. Die Gewählten teilen die Distrikte nach ihrer erfolgten Wahl und Bestätigung des ersten Senatsdepartements  unter sich auf und wählten einen Vorsitzenden der Friedensrichterversammlung.

"Die Ehrenfriedensrichter sind unbesoldet, sie tragen ein eigenes Amtszeichen und haben ein eigenes Amtssiegel. Den ständigen Gerichtsort erwählen sie sich innerhalb des Distrikts unter Bestätigung der Friedensrichter Versammlung; Klagen und Beschwerden müssen sie aber überall und zu jeder Zeit entgegennehmen. Im Fall der Verhinderung eines Friedensrichters werden seine Funktionen von einem andern Friedensrichter desselben Kreises nach einer vorher bestimmten Reihenfolge übernommen. Die Friedensrichter stehen unter der Kontrolle der Friedensrichterversammlungen, diese aber unter der Oberaufsicht des Senats. Ihres Amtes entsetzt können die Friedensrichter nur auf Grund eines gerichtlichen Urteils werden. Besondere Instruktionen für dieselben werden von den Friedensrichter-Versammlungen entworfen und vom Justizminister bestätigt; demselben haben auch sowohl die Friedensrichter als die Friedensrichterversammlungen jährlichen Bericht über ihre Geschäftstätigkeit abzustatten."

Ehrenfriedensrichter (Baltikum)

In den, vom Russischen Kaiserreich regierten drei Ostseeprovinzen übten die Ehrenfriedensrichter (auch Friedensrichter) ihre Tätigkeit ehrenamtlich aus und wurden vom zuständigen Justizminister der Ostseeprovinzen ernannt. Ihre Amtszeit war auf drei Jahre festgelegt. Die erwählten Personen, die keine juristische Vorbildung nachweisen mussten, sollten einem gehobenen Vermögensstand angehören. Besonderer Wert bei der Auswahl wurde auf die Lebenserfahrung und die Kenntnis der örtlichen Verhältnisse gelegt. Schon im Zarentum Russland (1547–1721) musste ein Richter (russ. Судья) mindestens 40 Jahre alt sein. Mangels ihrer juristischen Ausbildung und Vorkenntnisse übten sie das Amt selten als Einzelrichter aus, sie waren meistens Teilnehmer an den Sitzungen der Berufsgerichte, darüber hinaus nahmen sie an Friedensrichterversammlungen und als Hilfsrichter beim Bezirksgericht teil. In den späteren baltischen Republiken wurden keine Ehrenfriedensrichter ernannt. In Lettland konnten Berufsrichter nach ihrer zur Ruhesetzung  als Richter ehrenhalber (goda tiesnesis) ernannt werden, die dann bei Bedarf als Hilfsrichter eingesetzt werden konnten (Quelle: ReorgVO Art. 8 und Baltische Bürgerkunde 104).

Siehe auch
 Friedensrichter
 Schöffe (ehrenamtlicher Richter)
 Qādī oder Friedensrichter (Islam)
 Laienrichter

Literatur
 ReorgVO Art. 8
 Balt. Bürgerkunde 104.

Weblinks
 Baltische Historische Kommission: E – Baltisches Rechtswörterbuch
 Julius Albert Wilhelm von Eckardt: Russlands ländliche Zustände seit Aufhebung der Leibeigenschaft. Kapitel I: Über die agrarische Organisation Russlands. 1870.

Einzelnachweise

Rechtsgeschichte
Personenbezeichnung (Recht)
Gerichtsbarkeit
Gerichtsorganisation


text:
Natasha Lyonne (Manhattan, Nova York, 4 d'abril de 1979) és una actriu estatunidenca de teatre, cinema i televisió. La seva filmografia principal inclou títols com Heartburn (1986), Everyone Says I Love You (1996), American Pie (1999), Detroit Rock City (1999), But I'm a Cheerleader (1999), Si les parets parlessin 2 (2000), Scary Movie 2 (2001), American Pie 2 (2001), La Kate i en Leopold (2001), Blade: Trinity (2004) i Orange is the new Black (2013).

Biografia
És filla d'Yvette Lyonne, consultora de llicències de productes, i Aaron Braunstein, oriünd de Brooklyn, que treballava com a promotor de boxa. Lyonne es va educar en una llar jueva ortodoxa i va viure a Israel amb la seva família durant la seva infància; els seus avis materns eren supervivents de l'Holocaust. Quan els seus pares es van divorciar, Lyonne es va traslladar a Nova York a viure amb la seva mare i el seu germà Adán en un apartament d'un dormitori. A Nova York, els Lyonne van assistir a Ramaz, una escola privada jueva. La seva mare es va mudar a Miami, on Lyonne va assistir i es va graduar en la Miami Country Day School.

Carrera
Lyonne va començar a actuar a una edat primerenca amb el seu primer paper com "Opal" de Pee-wee's Playhouse. Va aparèixer en la pel·lícula A Man Called Sarge (1990) durant la seva estada a Israel.
Lyonne és més coneguda pels seus papers en les dues primeres pel·lícules d' American Pie on interpretava a Jessica. Ha aparegut en més de 30 pel·lícules, incloent papers protagonistes en les pel·lícules independents Slums of Beverly Hills i But I'm a Cheerleader.
Lyonne també va aparèixer en Party Monster el 2003, una dramatització de la història de Alig Michael. Interpretant a Brooke, Lyonne es va posar un vestit de grassa. També va fer el paper d'una biòloga cega a Blade: Trinity. Després d'una pausa perllongada, Lyonne va tornar amb Goyband.
El gener de 2008, va aparèixer en una obra de Broadway, Two Thousand Years. Lyonne va treballar en el thriller 13 (2010), al costat de Mickey Rourke, Ray Liotta i Jason Statham. Actualment interpreta un dels principals personatges en la sèrie de Netflix Orange Is the New Black

Vida personal
Lyonne va sortir amb l'actor Edward Furlong, a qui va conèixer en el set de Detroit Rock City, de 1998 a 2000. Va començar amistat amb l'actor Michael Rapaport, el 1997 i més tard va llogar un apartament en un immoble de la seva propietat al carrer 18. El cantant i exveí Rufus Wainwright va escriure una cançó sobre ella anomenat "Natasha" inclòs en el seu àlbum de 2003 "Want One".
L'agost de 2005, el New York Post va informar que Lyonne estava al Centre Mèdic Beth Israel a Manhattan amb un nom fals, i portava allà més d'un mes després d'haver estat traslladada des de l'hospital Bellevue. Suposadament patia hepatitis C, una infecció del cor i un pulmó col·lapsat. També va ser objecte de tractament amb metadona.
Al desembre de 2006, Lyonne va comparèixer davant el tribunal per enfrontar-se a acusacions de 2005. Un jutge va sentenciar llibertat condicional. Des de llavors, ha realitzat quatre pel·lícules.

Filmografia

Cinema

Televisió

Referències

Actors de teatre novaiorquesos
Actors de sèries de televisió novaiorquesos
Alumnes de la Tisch School of the Arts
Actors de doblatge de l'estat de Nova York
Actors de cinema de Manhattan
Naixements del 1979
Actors de cinema estatunidencs


text:
A Resistência é um romance brasileiro escrito por Julián Fuks e publicado em 2015 pela editora Companhia das Letras.

O livro conta a história de uma família de intelectuais argentinos que vieram para o Brasil após o golpe militar na Argentina em 1976 e adotam uma criança e, posteriormente, têm outros filhos naturais. A complexidade desta relação é analisada por Sebástian, o irmão mais novo, que, a partir do entendimento da históri a de seus pais e dos sentimentos de seu irmão adotivo, busca reescrever esse enredo familiar.

A obra pode ser considerada uma autoficção, já que os pais de Fuks, os psicanalistas argentinos Mario e Lucia Barbero Fuks, realmente se mudaram para o Brasil em 1977 fugindo da ditadura argentina e adotaram um rapaz (Emi, irmão mais velho do autor), que foi a inspiração direta para o romance.

Em 2016, A Resistência ganhou o Prêmio Jabuti nas categorias "Romance" e "Livro do Ano Ficção" (destinada a laurear o melhor livro entre os primeiros colocados nas categorias de ficção). O livro também ficou em segundo lugar no Prêmio Oceanos e, em 2017, ganhou o Prémio Literário José Saramago. Em 2019, a obra ganhou novamente o Prêmio Jabuti, desta vez na categoria "Livro Brasileiro Publicado no Exterior" por sua edição britânica, publicada pela editora Charco Press no ano anterior.

Obras ganhadoras do Prêmio Jabuti
Romances do Brasil


text:
Maotianshanskiffern är en serie lagerstätten i Kina från äldre kambrium, för cirka 530 miljoner år sedan.. Maotianshanskiffern bildar en av ett fyrtiotal kambiska fossilplatser i världen och visar upp utomordentligt välbevarade sällsynta, icke-mineraliserade mjukvävnad, jämförbar med fossilerna som hittats i Burgesskiffern. De har fått sitt namn efter berget Maotianshan  i häradet Chengjiang i provinsen Yunnan i sydvästra Kina.

Sedan 2012 är Maotianshanskiffern listade av Unesco som världsarv.

Den kända samlingen av organismerna som hittats här refereras till som Chengjiangbiotan för de många spridda fossilplatserna i Chengjiang. Åldern på Chengjiangs lagerstätte kallas lokalt Qiongzhusian, ett steg som odiskutabelt sammanfaller med senare delen av Atdabanium i Siberiens Yngre kambrium. Eftersom det är den äldsta samlingen av ytterst välbevarade fossil ger den oss en unik inblick i hur livet på jorden utvecklades vid den här tidpunkten.

Den har daterats till mellan 525 och 520 miljoner år sedan - en period belägen i mitten av den yngre kambriska epoken och åtminstone 10 miljoner år äldre än Burgesskiffern. Skiffern innehåller också något yngre Guanshan biota.

Historia och vetenskaplig betydelse
Fastän fossiler i regionen har varit kända redan i början av 1900-talet, blev Chengjiang först uppmärksammat för det 1984 upptäckta välbevarade naraoiid Misszhouia, en släkting till trilobiten med en mjuk kropp. Sedan dess har området studerats intensivt av vetenskapsmän från hela världen och gett ett konstant flöde av nya upptäckter som triggat en omfattande vetenskaplig debatt om hur man ska tolka upptäckterna. Under denna tid, har olika taxa reviderats eller tilldelats andra grupper. Tolkningarna har lett till många förfiningar av fylogenin kring olika grupper och även tillkomsten av det nya fylumet Vetulicolia av primitiva deuterostomer.

Chengjiangbiotan har redan alla djurgrupper som hittats i Burgesskiffern; men, då den är tio miljoner år äldre, stöder den mycket starkare slutsatsen att djuren diversifierades tidigare eller snabbar under yngre kambrium än Burgesskiffern fauna. Bevarandet av en extremt mångfasetterad faunasamling gör Maotianshanskiffern till världens viktigaste plats för att förstå det tidiga flercelliga livets evolution och särskilt de olika medlemmarna i fylumet Chordata (ryggsträngsdjuren), som bland annat omfattar alla ryggradsdjur. Chengjiangfossilerna omfattar den äldsta varierande djurgruppen ovan övergången mellan  Proterozoikum och Fanerozoikum och därmed den fossilfyndens främsta informationskälla till att förstå den uppenbarligen snabba diversifieringen av livet känd som den Kambriska explosionen.

Referenser

Noter

Externa länkar

 http://www.fossilmuseum.net/Fossil_Sites/Chengjiang/Chengjiang-Biota.htm

Lagerstätte
Världsarv i Kina
Världsarv inskrivna 2012
WP:Projekt Kina


text:
The 2019 Continental Cup was a Twenty20 International (T20I) cricket tournament held in Romania between 29 August and 1 September 2019. The hosts were the defending champions, having won the previous edition in 2018.

The format was originally to be two groups of three teams played over the first two days, followed by a series of play-off matches. However, after Russia withdrew two days before the tournament, the format was changed to a single round-robin stage followed by a final. The participating teams were hosts Romania, along with Austria, Czech Republic, Luxembourg and Turkey. All five teams played their first matches with T20I status during this tournament, following the decision of the ICC to grant full Twenty20 International status to all its members from 1 January 2019. Austria topped the round-robin stage and went on to defeat the Czech Republic in the final.

A number of T20I records were set during the tournament, particularly in games against Turkey who had been affected by visa problems resulting in many of their best players not being able to travel to Romania. These included Czech Republic's winning margin of 257 runs, in a game that also saw Sudesh Wickramasekara equal the fastest century in T20I cricket.

Squads

Round-robin

Points table

Fixtures

Final

References

External links
 Series home at ESPN Cricinfo

Associate international cricket competitions in 2019
Continental Cup (cricket)
Continental Cup (cricket)


text:
Yoshiaki Arai (; * 27. September 1995 in der Präfektur Saitama) ist ein japanischer Fußballspieler.

Karriere
Yoshiaki Arai erlernte das Fußballspielen in der Jugendmannschaft der Sakado Diplomats, in der Schulmannschaft der Seibudai High School, sowie in der Universitätsmannschaft der Ryūtsū-Keizai-Universität. Während seiner Universitätszeit wurde er von 2016 bis 2017 an den Fünftligisten Ryutsu Keizai Dragons Ryugasaki ausgeliehen. Hier absolvierte er 15 Spiele. Seinen ersten Profivertrag unterschrieb er im Februar 2018 bei Shimizu S-Pulse. Der Verein aus Shimizu, einer Stadt in der Präfektur Shizuoka, spielte in der ersten japanischen Liga, der J1 League. Die Saison 2019 wurde er an den Zweitligisten Zweigen Kanazawa nach Kanazawa ausgeliehen. Nach Vertragsende bei S-Pulse wechselte er im Januar 2021 zum Zweitligaaufsteiger Blaublitz Akita. Sein Zweitligadebüt gab Yoshiaki Arai am 21. April 2021 im Auswärtsspiel gegen Zweigen Kanazawa. Hier stand er in der Startelf und spielte die kompletten 90 Minuten. Für Blaublitz stand er 15-mal zwischen den Pfosten. Im Januar 2023 unterschrieb er in Ōita einen Vertrag beim Zweitligisten Ōita Trinita.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballtorhüter (Shimizu S-Pulse)
Fußballtorhüter (Zweigen Kanazawa)
Fußballtorhüter (Blaublitz Akita)
Fußballtorhüter (Ōita Trinita)
Japaner
Geboren 1995
Mann


text:
Bartholomew County is een county in de Amerikaanse staat Indiana.

De county heeft een landoppervlakte van 1.054 km² en telt 71.435 inwoners (volkstelling 2000). De hoofdplaats is Columbus.

Bevolkingsontwikkeling

Foto's

County in Indiana


text:
Minerva è un comune (town) degli Stati Uniti d'America nella contea di Essex nello Stato di New York. La popolazione era di 809 persone al censimento del 2010. La città prende il nome da Minerva, la divinità romana della lealtà in lotta.

Il comune si trova all'angolo sud-ovest della contea. In auto si trova  a nord-ovest di Queensbury,  a sud-ovest di Burlington, Vermont,  a sud di Plattsburgh,  a nord di Albany, e  a sud di Montréal, Canada.

Geografia fisica
Secondo lo United States Census Bureau, ha un'area totale di 160,3 miglia quadrate (415,1 km²).

Società

Evoluzione demografica
Secondo il censimento del 2000, c'erano 796 persone.

Etnie e minoranze straniere
Secondo il censimento del 2000, la composizione etnica della città era formata dal 96,86% di bianchi, lo 0,25% di afroamericani, lo 0,25% di nativi americani, lo 0,13% di asiatici, e il 2,51% di due o più etnie. Ispanici o latinos di qualunque razza erano lo 0,13% della popolazione.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Comuni dello stato di New York


text:
Kanjina (Cyrillic: Кањина) is a village in the municipality of Konjic, Bosnia and Herzegovina.

Demographics
According to the 2013 census, its population was 134.

References

Populated places in Konjic


text:
Miejscowości w USA:
 Kosciusko – miasto w stanie Missisipi, w hrabstwie Attala
Gminy w USA:
 Kosciusko (ang. Kosciusko Township) – gmina w stanie Dakota Południowa, w hrabstwie Day
Hrabstwa w USA:
 hrabstwo Kosciusko (ang. Kosciusko County) – w stanie Indiana

Zobacz też
 Kościuszko


text:
Ungulaturopoda longicauliculi es una especie de arácnido del orden Mesostigmata de la familia Uropodidae.

Distribución geográfica
Se encuentra en Ecuador.

Referencias

longicauliculi
Arácnidos de Ecuador
Arácnidos descritos en 1981
Fauna de Ecuador


text:
Sumo Cyco is een Canadese rockband uit Hamilton, Ontario, bestaande uit zangeres Skye Sweetnam, gitarist Matt Drake, basgitarist Oscar Anesetti en drummer Joey Muha. De band is in 2011 opgericht en staat bekend om hun mengeling van verschillende rock- en metalstijlen en volledig zelfgemaakte, vaak uitbundige, videoclips. Ze worden vaak vergeleken met bands als System of a Down, Rob Zombie en No Doubt.

Biografie

2011-2013
Sumo Cyco is opgericht in maart 2011. Hun eerste concert was in april 2011, als onderdeel van het voorprogramma van rockband Hollywood Undead. Later dat jaar traden ze ook op in de voorprogramma's van andere bekende bands, waaronder Coal Chamber, Filter, Life of Agony, Finger Eleven, The Salads en Raggadeath. Een van hun nummers, Interceptor, was te horen in een video van YouTuber Ray William Johnson die uiteindelijk meer dan vijf miljoen keer bekeken werd.

De band won een prijs voor Beste rockband met zangeres tijdens de Toronto Independent Music Awards van 2012. Ook in 2013 wonnen ze een prijs, ditmaal tijdens de Indie Week Toronto. Enkele maanden later mochten ze daarom ook spelen tijdens Indie Week Ireland in Limerick, Ierland. Na de Indie Week Ireland volgde een tour door Ierland en het Verenigd Koninkrijk onder de naam Lost in Ireland & the UK.

Sumo Cyco bracht tussen 2011 en 2013 zeven singles en zelfgemaakte videoclips uit.

2014–2016
Op 10 juni 2014 bracht de band hun eerste album uit: Lost in Cyco City. Hierop volgde een tour onder de naam No Mercy door verschillende Europese landen.

Op 10 maart 2015 kondigde Sumo Cyco aan dat ze een contract hadden getekend bij TKO (The Kirby Organization Booking Agency). TKO staat bekend om het regelmatig boeken van diverse hardrock- en heavymetalbands, waaronder Motörhead, Anthrax en Sevendust.

In februari 2016 verliet drummer Andy Joseph wegens persoonlijke omstandigheden de band. Hij werd vervangen door Matt Trozzi.

In april 2016 maakte Sumo Cyco bekend dat hun nieuwe nummer Fighter gekozen was als openingsnummer van de World Darts Federation-kampioenschappen van 2016.

2017–2019

Op 31 maart 2017 maakte de band via Twitter de naam van hun volgende album bekend: Opus Mar. Op het album is onder meer het nummer Move Mountains te horen dat gemaakt is met Benji Webbe van rockband Skindred.

Tijdens het Sound of Music-festival van 2017 stond Sumo Cyco op het grote podium in het voorprogramma van The Offspring.

In oktober 2017 reisde de band af naar Nieuw-Zeeland om tijdens zeven concerten in het voorprogramma van metalband Devilskin te staan.

Op 25 april 2018 stond Sumo Cyco in het voorprogramma van Butcher Babies en Nonpoint.

Op 14 juni 2019 trad de band op tijdens het Download Festival van 2019.

In september 2019 stond Sumo Cyco tijdens 44 concerten in Noord-Amerika in het voorprogramma van metalbands Jinjer en The Browning.

In december 2019 kondigde Sumo Cyco aan begin 2020 in het voorprogramma van de bands Wednesday 13 en The 69 Eyes te staan tijdens hun Amerikaanse tour.

2020–heden
In januari 2020 kondigde Sumo Cyco aan een platencontract te hebben getekend bij Napalm Records.

Op 7 mei 2021 bracht de band hun derde album uit: Initiation. Een deluxe-versie van het album volgde op 8 oktober 2021.

Drummer Matt Trozzi verliet de band in 2021. Hij werd vervangen door Joey Muha.

Discografie

Albums

Singles

Externe links
 Officiële website
 Sumo Cyco's platenlabelpagina
 Twitteraccount van Sumo Cyco

Canadese rockband
Canadese metalband


text:
"Hinterlands" is a science fiction short story written by William Gibson. It was first published in Omni in October 1981 and was republished in his short fiction collection Burning Chrome (1986). The story is a fable about the "cargo cult'" mentality and explores the consequences for cultures and civilisations when confronted with artifacts - from an unknown but likely superior source - that are dangerous but nonetheless valuable.

"Hinterlands" is a German term that literally translates to "behind land", and in that original context it refers to a remote or less developed area behind a more central or developed site, for example the land behind a coast, a harbour, or a city.

Plot summary
The story is told by the narrator, Toby Halpert, through a series of expositions detailing the history of the space station in which he lives, nicknamed Heaven.

The history begins with Soviet cosmonaut Olga Tovyevsky, who disappears from radar while en route to Mars shortly after a routine scientific experiment. She returns into space-time two years later, and after being discovered her spacecraft is towed back to Earth orbit to be examined. Tovyevsky is in a catatonic state, and the spacecraft has been sabotaged in an attempt to make it impossible to find and to hide any details of the missing two years. In her hands Tovyevsky has a seashell, the likes of which is unknown in Earth's biosphere. Tovyevsky never regains her sanity.

The Russians send another probe to the same space coordinates Tovyevsky had travelled to. The solo cosmonaut also disappears, at precisely the same point, after performing the same experiment, and returns dead 234 days later. He has committed suicide before anyone can reach him. Further attempts always end the same way; most of the cosmonauts have killed themselves before they can be found, while a very few have attempted to and failed, and are now insane. Attempts to send through unmanned spacecraft all fail, as well, and some manned spacecraft are simply never picked up for reasons unknown.

Presently, the Russians enlist other countries in their search for answers. The process continues  and interest wanes as the smartest minds humanity has to offer are destroyed.

Everything changes when a Frenchman returns dead, carrying an iron ring encoded with information that proves to be the "Rosetta Stone for cancer". From that point on the astonishing frequency of the events creates a cargo cult mentality, with line-ups of prospective astronauts ready to take the trip regardless of its inescapable fatal end. The coordinates are the same each time, and referred to as the Highway, Metro, or River by various cultures.

In an effort to learn more, a space station is established near the Highway, designed to be paradise. When capsules arrive with live astronauts they are sent to Heaven in an effort to keep the astronauts alive longer and tease out any additional information available before they eventually kill themselves. Halpert is one of the astronauts who had volunteered to go to the Highway, but he was rejected by whatever is out there. The same fate befell his girlfriend Charmian, who holds the record for keeping one survivor alive for two weeks. Halpert and Charmian's role is to meet returning astronauts, soothe their transition to the station, and allow scientists to analyze their findings.

What information is returned shows that the technologies on the other side of the Highway are different, but not necessarily more advanced. None of what comes back could possibly explain how the Highway works, and it is assumed the same is true for the other races the astronauts apparently meet on the "other side". Halpert likens it to houseflies meeting in an international airport, happy to converse but utterly unaware of where they are or how they got there.

The story is being told as Halpert is being readied to meet a returning female astronaut who is still alive – a "meat shot". While racing to meet the spacecraft, Halpert suffers a massive bout of agoraphobia, called "The Fear", a Lovecraftian sensation of being overwhelmed by the Highway's significance. Forced by electric shocks to enter the capsule, he finds the astronaut recently dead and discovers that she has reprogrammed her robotic surgeon suite to assist her suicide. Diagrams for incredibly powerful molecular switches are scrawled on the walls.

Language
"Hinterlands" makes extensive use of metaphors. For instance, the story's wormhole is referred to as "The Highway". From this metaphor, Gibson creates several other metaphors. The Highway's travelers are referred to as "hitchhikers", "flies", and "hicks.'". These words have a figurative rather than a literal meaning.

The story's title is also a metaphor, comparing the known space to a backwoods area that is far from civilization. The destination at the end of the wormhole is figuratively "the big city".

Film and TV adaptation
In 2016, Last Studio Standing Inc., a Vancouver, Canada-based animation studio, acquired the rights to "Hinterlands" and announced that they will be creating both a theatrical short film and a television series. The studio, which specializes in adult and science fiction based animation, has the theatrical short slated for a 2018 release.

Comic book adaptation
Vancouver artist Gavin Lonergan adapted and illustrated "Hinterlands" as a comic book, published in 1995. The 20-page comic book was anthologised in two sections which appeared in Freeflight #5 and #6, Dec/Jan 95 and Apr/May 95. The look of the comic book is similar to Moebius, and Gibson was directly involved in the adaptation process. The William Gibson aleph has called the comic an "interesting evocation of the fake paradise of the short story".

References

External links
"Hinterlands" at the William Gibson aleph

1981 short stories
Cyberpunk short stories
Science fiction short stories
Short stories by William Gibson
Works originally published in Omni (magazine)


text:
Charles de Gondi, né en 1569, mort le  au Mont-Saint-Michel, est un seigneur français d'origine italienne du . Il fut marquis de Belle-Île, gentilhomme de la Chambre, Général des galères de France et gouverneur de Fougères. Il était également l'héritier du duché de Retz, détenu par ses parents, mais mourut avant eux, âgé de 27 ans, sans avoir été duc de Retz.

Biographie

Naissance, famille et mariage

Charles de Gondi est né en 1569, d'Albert de Gondi (04/11/1522 à Florence – 21/04/1602 à Paris), duc consort de Retz, seigneur de Machecoul, seigneur de Noisy-le-Roi et du Perron, marquis de Belle-Île et des Îles d'Hyères, pair de France, gouverneur de Nantes, de Metz et de Provence, Général des galères de France et maréchal de France, et de Claude-Catherine de Clermont (1543 à Paris – 18/02/1603 à Paris), duchesse douairière de Retz, dame de Machecoul, baronne de Dampierre, pair de France et salonnière.

Ses parents ont également neuf autres enfants après sa naissance : Claude-Marguerite (1570-1650), Françoise (1571-1627), Henri (1572-1622), Gabrielle (1577-????), Philippe-Emmanuel (1581-1662), Hippolyte (1583-1646), Jean-François (1584-1654), Louise (1585-1661) et Madeleine (1586-1662).

Charles de Gondi épouse, le  à Paris, Antoinette d'Orléans-Longueville (1572 à Trie-Château – 24/04/1618 à Poitiers), dame de Château-Gontier, dont il a deux fils :
 Henri de Gondi (1590 à Machecoul – 12/08/1659 à Chéméré),
 Léonor de Gondi (????-1600).

Le jeune défenseur de ses terres

Charles de Gondi est nommé Général des galères de France en 1579. Il n'a alors que 10 ans.

C'est l'époque des Guerres de religion : catholiques et protestants s'opposent. En 1588, Charles de Gondi a 19 ans, et malgré son jeune âge, c'est lui qui va défendre la ville de Machecoul, fief du duché de Retz, contre les assaillants protestants huguenots. Mais pour défendre Machecoul, il dispose d'une faible garnison : 56 hommes d'armes. Même si les murailles du château de la ville sont épaisses, Charles demande tout de même à la ville de Nantes, tenue par le duc de Mercœur, Philippe-Emmanuel de Lorraine (09/09/1558 à Nomeny – 19/02/1602 à Nuremberg), chef de la ligue en Bretagne, des secours d'armes et de munitions de guerre, et il envisage de renforcer les défenses de la ville, bientôt entourée d'ennemis.

Protestants calvinistes, les Huguenots sont dirigés par le roi de Navarre Henri de Bourbon (1553-1610) (le futur roi de France Henri IV), qui avance vers Paris. En août 1588, il assiège la ville et le château de Machecoul. Il envoie quelques coups de canon (couleuvrine). Mais ne se voyant pas en force de s'en rendre maître, il lèvera finalement le siège, non sans avoir eu des pertes.

La mort du jeune marquis

En 1595, le duc de Mercœur confie à Charles de Gondi le gouvernement de Fougères, avec la promesse d'obtenir le Mont-Saint-Michel, gouverné alors par le marquis de Quéroland, un ligueur soupçonné d'infidélité par le duc de Mercœur. Le , Charles de Gondi veut entrer au Mont-Saint-Michel par surprise pour le prendre, mais il est tué, âgé seulement de 27 ans, dans une échauffourée, dont les circonstances restent mystérieuses. Voir à ce sujet une note dans le registre de catholicité de Saint-Benoit-de-Beuvron [AD50 en ligne - 5 Mi 2111(1561-1685) page 30/652] qui indique : "le jeudy XXIII° de mai 1596 jour et feste de l'asention viron IX heures de matin le sieur Marquis de Belle-Ile, fils du maréchal de rais, entrant dent le chateau du mont saint michel avec sa noblesse et ses gardes, tua le fraire du Sr quéroland gouverneur de la dite ville et chateau avec six ou sept autres de la dite place. Au même temps le dit Sr marquis fut tué avec un fier capitaine nommé Vollebasse fils du Sr de la Baluée. Les corps ne furent rendus que par composition le corps du Sr marquis fut amené à fougères huitieme après qui estoit jour de jeudy accompagné de ses gardes et gendarmes requiescat in pace. Le dit jour il fist une grande tempeste tant de vent que de pluye il tomba plusieurs chesnes pommiers et autres arbres."

Son épouse, Antoinette d'Orléans-Longueville, veuve éplorée de 24 ans (elle aimait beaucoup son époux), fait rapatrier le corps de son mari à Machecoul et lui organise des obsèques dignes de son rang. Les cérémonies ont lieu à Nantes, mais le corps du jeune marquis est enseveli à Machecoul, dans le caveau des Gondi, sépulture cependant provisoire puisque Antoinette d'Orléans-Longueville décide de fonder à Machecoul un monastère dans lequel on prierait plus spécialement pour le repos de l'âme de son époux qui y serait déposé : c'est ainsi qu'est créé le Couvent des Capucins de la ville. Selon l'abbé Delanoue, son tombeau était dans l'église des Chartreux de Nantes.

Antoinette d'Orléans-Longueville passera encore trois ans à Machecoul pour défendre les intérêts de ses deux fils, Henri (à présent héritier direct du duché de Retz) et Léonor (qui mourra en bas âge en 1600), tout en laissant leur éducation à des gouvernantes et des précepteurs. Puis, en 1599, elle décidera d'entrer au Couvent des Feuillantines à Toulouse, devenant « Sœur Antoinette de Sainte Scholastique ». Après un passage par l'Abbaye de Fontevraud , Maison-mère de l' Ordre de Fontevraud, elle fondera en 1617 à Poitiers un nouvel ordre religieux : la congrégation des bénédictines de Notre-Dame-du-Calvaire, où elle s'éteindra en 1618, âgée de 46 ans.

Armoiries de Charles de Gondi

Notes et références

Sources

 Louis Moreni. Le grand dictionnaire historique, ou le mélange curieux de l'histoire sacrée….

Voir aussi

Articles connexes

 Famille de Gondi
 Albert de Gondi
 Claude Catherine de Clermont
 Antoinette d'Orléans-Longueville
 Henri de Gondi (1590-1659)
 Pays de Retz
 Liste des seigneurs, barons et ducs de Retz
 Machecoul
 Liste des seigneurs de Machecoul
 Belle-Île-en-Mer

Liens externes
 Émile Boutin. Le cardinal et les trois ducs. Société des Historiens du Pays de Retz.

Charles
Duc de Retz
Militaire français du XVIe siècle
Personnalité des guerres de religion
Naissance en 1569
Décès en mai 1596


text:
Los destructores de la clase Paulding fueron una serie de destructores de la Armada de los Estados Unidos derivados de la clase Smith con los tubos de torpedos aumentados de tres a seis a través de montajes gemelos. Fueron los primeros destructores de la Marina de los EE. UU. con calderas de petróleo. Los 21 buques de la clase Paulding  duplicaron el número de destructores en la Marina de los EE.UU. La clase Paulding deriva su nombre del barco líder de la clase, Paulding, llamado así por el contraalmirante Hiram Paulding (1797–1878). Al igual que los Smith, fueron apodados "flivvers" por el pequeño y tambaleante Ford Modelo T. una vez que los destructores más grandes de "mil toneladas" entraron en servicio.

Por lo general, 21 barcos, con números de casco del 22 al 42, se consideran de Paulding. Sin embargo, algunas referencias enumeran los números de casco 32 a 42 como la clase Monaghan. Otros rompen los cascos 24–28, 30, 31, 33 y 36 como clase Roe, con los cascos 32, 35 y 38–42 como clase Monaghan. Curiosamente, los barcos de combate de la Primera Guerra Mundial de Jane se refieren a los cascos 22–42 como los 21 [barcos de la] clase Drayton', y continúa diciendo "Conocido extraoficialmente como 'Tipo Flivver'"; el libro incluye a Paulding en la lista de la clase, pero no como líder de la clase.

Unidades

Galería

Véase también
 Anexo:Clases de Destructores de la Armada de Estados Unidos
 Anexo:Destructores de la Armada de los Estados Unidos

Referencias

Enlaces externos

Clases de destructores de la Armada de Estados Unidos


text:
Questa è una lista dei capitoli del manga Hunter × Hunter. La storia narra le avventure di un giovane ragazzo, Gon Freecss, che si mette in viaggio dal villaggio natale per diventare un "hunter" e andare alla ricerca del padre che non ha mai conosciuto.

La serie è scritta e disegnata dal mangaka Yoshihiro Togashi e pubblicata in Giappone sulla rivista Weekly Shōnen Jump. I singoli capitoli sono raccolti da Shūeisha in formato tankōbon. Il primo volume è uscito il 4 giugno 1998 e il 28 dicembre 2012 è stato pubblicato il 32º volume. In Italia, il manga viene pubblicato dalla Panini Comics nella collana Planet Manga dal 20 maggio 2004. Il 3 aprile 2008 è cominciata la pubblicazione di una ristampa.

Volumi 1-10

Volumi 11-20

Volumi 21-30

Volumi 31-in corso

Capitoli non ancora pubblicati in formato tankōbon
Questi capitoli non sono ancora stati pubblicati in formato tankōbon, ma solo sulla rivista Weekly Shōnen Jump.

 391.
 392.
 393.
 394.
 395.
 396.
 397.
 398.
 399.
 400.

Volume 0

Note

Hunter × Hunter
Hunter × Hunter