text:
Дженифър Мери Елфман () (родена на 30 септември 1971 г.), по-известна като Джена Елфман (), е американска телевизионна и филмова актриса. Най-известна е с ролята си на Дарма в ситкома "Дарма и Грег", за която през 1999 г. печели Златен глобус в категорията Най-добра актриса в мюзикъл или комедиен сериал. Играе и в сериалите "Да свалиш Алекс" (2006), "Щети" (2012), "Семейство в Белия дом" (2012 – 2013) и "Да израснеш като Фишър" (2014).

Личен живот
На 18 февруари 1995 г. се омъжва за актьора Боди Елфман, който е племенник на композитора Дани Елфман.

На 23 юли 2007 г. Елфман ражда първия си син в Лос Анджелис. На 16 септември обявява, че чака второто си дете. На 2 март 2010 г. се ражда вторият ѝ син.

Източници

Външни препратки

Американски актриси
Американски филмови продуценти
Носители на Златен глобус
Американски сциентолози
Родени в Лос Анджелис


text:
Chlamydopteryx vulturnus är en insektsart som först beskrevs av George Willis Kirkaldy 1906.  Chlamydopteryx vulturnus ingår i släktet Chlamydopteryx och familjen sköldstritar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Sköldstritar
vulturnus

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Badis badis is een straalvinnige vissensoort uit de familie van de dwergbaarzen (Badidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1822 door Hamilton.

Kenmerken
De mannetjes kunnen van kleur veranderen en hebben blauwe vinnen. De lichaamslengte bedraagt 9 cm.

Verspreiding en leefgebied
Deze soort komt voor in de binnenwateren van Zuidoost-Azië.

Dwergbaarzen


text:
Mindless () is a 2006 Estonian comedy film directed by Elmo Nüganen and starring Rain Simmul. It tells the story of a 40-year-old businessman who moves to the countryside. It is based on the play with the same name by Jaan Tätte.

The film was made in the summer of 2006. It was released in Estonian cinemas on 5 October 2006.

Cast
 Rain Simmul as Toomas
 Mari-Liis Lill as Girl
 Anne Reemann as Anu
 Indrek Taalmaa as Peeter
 Aivar Tommingas as Vorsti-Jüri
 Peeter Tammearu as Meinart
 Kalju Orro as Uugu
 Helene Vannari as Leida
 Arvo Raimo as Eedu
 Rein Oja as Rommi
 Taavi Eelmaa as Miku
 Kalju Komissarov as Rural municipality mayor
 Märt Avandi as Real estate agent
 Kristel Elling as Silvia
 Sulev Teppart as Defender

References

External links
 Official website

2006 comedy films
2006 films
Estonian-language films
Films directed by Elmo Nüganen
Estonian comedy films


text:
Za šaku dinamita (tal. Giù la testa; eng. A Fistful of Dynamite) je špageti-vestern Sergia Leonea iz 1971. s Jamesom Coburnom i Rodom Steigerom u ulogama bivšeg irskog revolucionara i siromašnog meksičkog razbojnika koji se susreću tijekom turbulentne Meksičke revolucije.

Radnja

Poštanska kočija

U Meksiku tijekom revolucije, Juana Mirandu (Rod Steiger) na putu pokupi poštanska kočija. Nakon što je ušao unutra, izruguje mu se skupina bogataša. Kočija prolazi pokraj skupine siromašnih Meksikanaca. Vozač se zaustavlja i pozove ih unutra, ali oni ne odgovaraju. Ubrzo se kočija ponovno zaustavlja, na što se bogataši prestraše. Isti Meksikanci razbijaju prozore na kočiji i prijete pištoljima putnicima, osim Juanu. Otkriva se da su oni Juanova obitelj. Opljačkaju bogataše i pošalju ih niz brdo.

Juan upoznaje Johna

Ubrzo nakon toga upoznaju Seana Malloryja (James Coburn), IRA-ina stručnjaka za eksplozive koji bježi od Britanaca. Nazivaju ga uobičajenijim imenom: John, jer im je izgovor njegova pravog imena stran. Vidjevši da John zna rukovati eksplozivom, Juan ga odlučuje nagovoriti da se pridruži razbojnicima u napadu na veliku banku u Mesa Verdeu. John je u međuvremenu stupio u kontakt s revolucionarima i namjerava iskoristiti svoj dinamit u njihovu službu.

Mesa Verde

Dok napadaju banku, što je dio orkestriranog revolucionarnog napada na vojsku (koji je organizirao dr. Villega), Juan, međutim, shvaća da u banci nema novca te je vojska koristi kao zatvor za političke zatvorenike. Ne znajući to, Juan i njegova obitelj u potrazi za novcem oslobađaju zatvorenike, a Juan postaje junak revolucije.

Bitka u brdima

Kasnije, vojska proganja revolucionare u brdima. John i Juan se dobrovoljno javljaju da će stati iza dva mitraljeza i dinamita. Zahvaljujući Johnovim vještinama, veliki dio vojne postrojbe je uništen dok se skrivao ispod mosta, ali general Günther Reza koji zapovijeda njemačkim oklopnjakom preživljava.

Tragedija u špilji

Nakon bitke, John i Juan otkrivaju kako je većinu njihovih suboraca, uključujući Juanovu obitelj i djecu, pobila vojska u špilji. Obuzet tugom i bijesom, Juan se sukobljava s vojskom ispred špilje sa strojnicom u ruci, ali ubrzo biva zarobljen. John se ušulja u vojni kamp i ugleda kako streljački vodovi likvidiraju revolucionare koje je izdao dr. Villega nakon što su ga mučili pukovnik Günther i njegovi ljudi (ovo u Johnu budi uspomene o sličnoj izdaji koju su počinili njegovi najbolji prijatelji u Irskoj). U drugom kampu, Juan se također nađe pred strijeljanjem, ali John dinamitom diže vod u zrak, a njih dvojica uspijevaju pobjeći na Johnovu motoru.

Vlak generala Huerte

Kasnije, John i Juan se skrivaju u stočnom vagonu vlaka. Vlak u posljednji trenutak staje kako bi pokupio tiranina generala i guvernera Huertu koji također bježi s malom svotom u strahu od dolaska revolucionara predvođenih Panchom Villom i Emilianom Zapatom. Vlak na putu upada u zasjedu, a Juan ubija generala Huertu. Kako se otvaraju vrata vagona, Juana pozdravlja rulja, a on opet neočekivano postaje heroj revolucije.

Vlak pukovnika Reza

Nakon ovoga, John i Juan sa zapovjednicima lokalnih revolucionara putuju vlakom, a pridružuje im se i oslobođeni dr. Villega; samo John zna za Villeginu izdaju. Na putovanju saznaju da će snage Pancha Ville kasniti 24 sata, dok vlak s tisuću vojnika predvođenih pukovnikom Rezom stiže za nekoliko sati. John predlaže da napune lokomotivu dinamitom i pošalju je naprijed. Zatraži još jednog čovjeka, ali umjesto da uzme Juana, izabire dr. Villegu. Na putu, John kaže Villegi da zna za njegovu izdaju. Iako kaže da još može biti od koristi revoluciji, Villega obuzet krivnjom i unatoč Johnovim molbama, ne iskače iz lokomotive prije nego što ona udara vojni vlak. John iskače na vrijeme, vojni vlak ispada iz tračnica, a dobar dio odlazi u zrak.

Posljednja bitka

Revolucionarska zasjeda je uspješna, ali kad John pođe kako bi se sastao s Juanom, u leđa ga pogađa pukovnik Rez. Razjaren, Juan kreće na Reza sa svojom strojnicom i ubija ga. Dok John umire, prisjeća se svojeg najboljeg prijatelja i djevojke. Gledatelj prvi put saznaje da su John i njegov najbolji prijatelj bili upetljani u ljubavni trokut s tom ženom. Juan upita Johna o dr. Villegi. John sačuvava doktorovu tajnu i kaže Juanu da je poginuo kao junak revolucije. Dok Juan zaziva pomoć za umirućeg Johna, John, shvativši da mu je kraj blizu, diže sam sebe dinamitom.

Produkcija

Scenarij za film su napisali Luciano Vincenzoni, Sergio Donati i Sergio Leone. Leone je bio duboko povezan s projektom od njegova početka, ali u početku nije namjeravao režirati film. Peter Bogdanovich, njegov originalni izbor za redatelja, ubrzo je napustio projekt jer nije imao traženu kontrolu nad njim. Leone je nakon toga angažirao svog redovnog pomoćnog redatelja da režira film. Međutim, Coburn (koji je odbio glavnu ulogu u filmu Za šaku dolara samo sedam godina prije) i Steiger su odbili glumiti ako film ne režira sam Leone. Pristao je, a Santi je ostao pomoćni redatelj. Zbog ovih promjena, neki obožavatelji smatraju da je Za šaku dinamita dva filma u jednom (prvi, smješniji dio u vezi Mesa Verde dok se drugi, puno ozbiljniji, bavi revolucijom).

Kritike

U usporedbi s Leoneovim prethodnim filmom, Bilo jednom na Divljem zapadu, Za šaku dinamita nije bio toliko popularan. Jedan od razloga za to može biti Leoneovo inzistiranje na naslovu Duck, You Sucker, što je vjerojatno ostavilo dojam da je film humoristični vestern. Leone je bio uvjeren da je fraza "Duck, you sucker" popularna američka fraza, unatoč tvrdnjama američkih zvijezda Roda Steigera i Jamesa Coburna da nikad nisu čuli za nju. Kad je film 1972. doživio reizdanje, studio ga je preimenovao u Za šaku dinamita, povezavši ga tako s Leoneovim prvim hitom, Za šaku dolara.

Analiza

Za šaku dinamita vjerojatno sadrži više socijalne kritike nego bilo koji drugi Leoneov film. Film počinje s citatom Mao Zedonga o prirodi revolucija i klasnih sukoba. Kroz film Leone prikazuje duboke klasne podjele koje su oblikovale Meksiko tijekom krvave revolucije. Glavni negativac, Gunter Ruiz (Antoine Saint-John), prikazan je kao nacistički tenkovski zapovjednik u oklopnom vozilu. U filmu se javlja i nekoliko scena u kojima meksički Federalesi likvidiraju revolucionare. Leone ih je namjerno ubacio kako bi predstavljale paralelu s fašizmom. Naime, redatelj je odrastao u Italiji Benita Mussolinija tijekom Drugog svjetskog rata. Film je, unatoč Leonevim ljevičarskim idejama, trebao biti i kritika ljevičarskih "revolucionaških" redatelja kao što je Jean-Luc Godard i niza tzv. "Zapata vesterna" koji su postali dominantni u žanru špageti vesterna. Zbog toga je film dosta izrezan. Do danas je objavljeno nekoliko verzija filma, od kojih je svaka uključivala novi materijal.

Povijesne netočnosti

 Kad Juan pretražuje Seanove stvari pronalazi zastavu na kojoj je prišiven anakronim "I.R.A.". IRA nije osnovana sve do 1919., tijekom Irskog rata za nezavisnost, nakon Meksičke revolucije. Skraćenica je trebala biti "I.R.B." (Irsko republikansko bratstvo).
 Jedan od mitraljeza koji se koriste je njemački MG 42, prvi put korišten u Drugom svjetskom ratu.
 Guverner/general Huerta ubijen je pištoljem Browning HP, koji je u upotrebu ušao 1935.
 Johnov motor je model iz 1928.

Glumci

Vanjske poveznice

 Članak o mnogim verzijama filma
 Sergio Leone messageboard
 www.spaghetti-western.net

Filmovi 1970-ih
Filmovi Sergia Leonea
Talijanski filmovi 1970-ih
Vesterni


text:
Чемпионат Гренландии по футболу среди женщин разыгрывается с 1987 года. Проводится под эгидой Футбольной ассоциацией Гренландии.

Схема розыгрыша
Все турниры игрались в один календарный год. Чемпионат состоит из 2-3 этапов:
 Первый этап (квалификация) — несколько групп команд, объединённых по территориальному признаку;
 Второй этап — квалифицировавшиеся команды второго этапа играют между собой, это обычно и называется Чемпионатом Гренландии.
 Третий этап — иногда играются финал и матч за третье место.

Чемпионы

Титулы

См. также
 Чемпионат Гренландии по футболу среди мужчин

Ссылки
 Официальный сайт ФАГ
 Женский чемпионат Гренландии на rsssf.com

Футбол в Гренландии
Гренландия


text:
Magnesium batteries are batteries that utilize magnesium cations as the active charge transporting agents in solution and often as the elemental anode of an electrochemical cell. Both non-rechargeable primary cell and rechargeable secondary cell chemistries have been investigated. Magnesium primary cell batteries have been commercialised and have found use as reserve and general use batteries.

Magnesium secondary cell batteries are an active topic of research, specifically as a possible replacement or improvement over lithium-ion–based battery chemistries in certain applications. A significant advantage of magnesium cells is their use of a solid magnesium anode, allowing a higher energy density cell design than that made with lithium, which in many instances requires an intercalated lithium anode. Insertion-type anodes ('magnesium ion') have also been researched.

Primary cells
Primary magnesium cells have been developed since the early 20th century. In the reactive anode, they take advantage of the low stability and high energy of magnesium metal, whose bonding is weaker by more than 250 kJ/mol compared to iron and most other transition metals, which bond strongly via their partially filled d-orbitals. A number of chemistries for reserve battery types have been researched, with cathode materials including silver chloride, copper(I) chloride, palladium(II) chloride, copper(I) iodide, copper(I) thiocyanate, manganese dioxide and air (oxygen). For example, a water-activated silver chloride/magnesium reserve battery became commercially available by 1943.

The magnesium dry battery type BA-4386 was fully commercialised, with costs per unit approaching that of zinc batteries – in comparison to equivalent zinc-carbon cells the batteries had greater capacity by volume, and longer shelf life. The BA-4386 was widely used by the US military from 1968 until ca.1984 when it was replaced by a lithium thionyl chloride battery.

A magnesium–air battery has a theoretical operating voltage of 3.1 V and energy density of 6.8 kWh/kg. General Electric produced a magnesium–air battery operating in neutral NaCl solution as early as the 1960s. The magnesium–air battery is a primary cell, but has the potential to be 'refuelable' by replacement of the anode and electrolyte. Some primary magnesium batteries have been commercialized and find use as land-based backup systems as well as undersea power sources, using seawater as the electrolyte.  The Mark 44 torpedo uses a water-activated magnesium battery.

Secondary cells

Overview
Secondary magnesium ion batteries, involving the reversible insertion and removal of Mg2+ ions in anodes and cathodes during charging and discharging, have been the subject of intensive research as a possible replacement or improvement on lithium-ion battery technologies in certain applications: In comparison to metallic lithium as an anode material, magnesium has a (theoretical) energy density per unit mass under half that of lithium (18.8 MJ/kg (~2205 mAh/g) vs. 42.3 MJ/kg), but a volumetric energy density around 50% higher (32.731 GJ/m3 (3833 mAh/mL) vs. 22.569 GJ/m3 ( 2046 mAh/mL). In comparison to metallic lithium anodes, magnesium anodes do not exhibit dendrite formation, albeit only in certain nonaqueous solvents and at current densities below ca. 1 mA/cm2. Such dendrite-free Mg deposition allows for magnesium metal to be used without an intercalation compound at the anode, thus raising the theoretical maximum relative volumetric energy density to around 5 times that of a lithium graphite electrode. Additionally, modeling and cell analysis have indicated that magnesium-based batteries may have a cost advantage over lithium due to the abundance of magnesium on earth and the relative scarcity of lithium deposits.

Potential use of a Mg-based battery had been recognised as early as the 1990s based on V2O5, TiS2, or Ti2S4 cathode materials and magnesium metal anodes. However, observation of instabilities in the discharge state and uncertainties on the role of water in the electrolyte limited progress was reported. In 2000, Israeli researchers reported dendrite-free Mg plating in AlCl3-ether electrolytes that show a fairy high (>2 V vs. Mg/Mg2+) anodic voltage stability limit. In that work, however, a low voltage (and somewhat expensive) posode material (chevrel-type Mo6S8) was used for Mg2+ intercalation. Despite the decade-plus of research following that discovery, all attempts to develop a high-voltage Mg2+ intercalation posode for the chloroaluminate (and related, less corrosive, see below) electrolytes have failed.
It is worth noting, that electrochemical Mg2+ intercalation into many solid materials is well known, for example from aqueous electrolytes. The problem is to find posode materials that show intercalation from the same solutions, which display reversible Mg metal plating.

In contrast to the Mg-metal batteries, discussed in the previous paragraph, Mg-ion batteries do not use Mg-metal on the negode, but rather a solid material capable of intercalating Mg2+ ions. Such batteries usually use an aqueous or other polar electrolyte. It is not clear if there is a commercially viable/competitive market niche for Mg-ion batteries.

Research

Anodes and electrolytes
A key drawback to using a metallic magnesium anode is the tendency to form a passivating (non-conducting) surface layer when recharging, blocking further charging (in contrast to lithium's behaviour). The passivating layer was thought to originate from decomposition of the electrolyte during magnesium ion reduction. Common counter ions such as perchlorate and tetrafluoroborate were found to contribute to passivation, as were some common polar aprotic solvents such as carbonates and nitriles. The formation of passivating layers on magnesium motivates the use of magnesium intermetallics as anode materials, as their lower reactivity with commonly used electrolytes makes them less prone to the formation of passivating layers. This is particularly true for the intermetallic compound Mg3Bi2, which constitutes a type of magnesium insertion electrode, based on reversible insertion of magnesium metal into a host compound. In addition to bismuth, tin and antimony have also been used in compound insertion electrodes for magnesium ion batteries. These have been shown to be able to prevent anode surface passivation, but suffered from anode destruction due to volumetric changes on insertion, as well as slow kinetics of insertion. Examples of insertion anode types researched include cycling between elemental Sn and Mg2Sn.

Grignard based ethereal electrolytes have been shown not to passivate; Magnesium organoborates also showed electroplating without passivation. The compound Mg(BPh2Bu2)2 was used in the first demonstrated rechargeable magnesium battery, but its usefulness was limited by electrochemical oxidation (i.e. a low anodic limit of the voltage window). Other electrolytes researched include borohydrides, phenolates, alkoxides,  amido based complexes (e.g. based on hexamethyldisilazane), carborane salts, fluorinated alkoxyborates, a Mg(BH4)(NH2) solid state electrolyte, and gel polymers containing Mg(AlCl2EtBu)2 in tetraglyme/PVDF.

The current wave of interest in magnesium-metal batteries started in 2000, when an Israeli group reported reversible magnesium plating from mixed solutions of magnesium chloride and aluminium chloride in ethers, such as THF. The primary advantage of this electrolyte is a significantly larger positive limit of the voltage window (and, thus, a higher battery voltage) than of the previously reported Mg plating electrolytes. Since then, several other Mg salts, less corrosive than chloride, have been reported.

One drawback compared to lithium is magnesium's higher charge (+2) in solution, which tends to result in increased viscosity and reduced mobility in the electrolyte. In solution a number of species may exist depending on counter ions/complexing agents – these often include singly charged species (e.g. MgCl+ in the presence of chloride) – though dimers are often formed (e.g. Mg2Cl3+). The movement of the magnesium ion into cathode host lattices is also (as of 2014) problematically slow.

In 2018 a chloride free electrolyte together with a quinone based polymer cathode demonstrated promising performance, with up to  per kg specific energy, up to 3.4 kW/kg specific power, and up to 87% retention at 2,500 cycles. The absence of chloride in the electrolyte was claimed to improve ion kinetics and so reduce the amount of electrolyte used, increasing performance.

A promising approach could be the combination of a Mg anode with a sulfur/carbon cathode. Then, a non-nucleophilic electrolyte is necessary which does not convert the sulfur into sulfide just by its reducing properties. Such electrolytes have been developed on the basis of chlorine-containing  and chlorine-free complex salts. The electrolyte in  is a Mg salt containing Mg cation and two boron-hexafluoroisoproplylate groups as anions. This system is easy to synthesize, it shows an ionic conductivity similar to that of Li ion cells, its electrochemical stability window is up to 4.5 V, it is stable in air and versatile towards different solvents.

Cathode materials
For cathode materials a number of different compounds have been researched for suitability, including those used in magnesium primary batteries. New cathode materials investigated or proposed include zirconium disulfide, cobalt(II,III) oxide, tungsten diselenide, vanadium pentoxide and vanadate based cathodes. Cobalt based spinels showed inferior kinetics to magnesium insertion compared to their behaviour with lithium. In 2000 the chevrel phase form of Mo6S8 was shown to have good suitability as a cathode, enduring 2000 cycles at 100% discharge with a 15% loss; drawbacks were poor low temperature performance (reduced Mg mobility, compensated by substituting selenium), as well as a low voltage, ca. 1.2 V, and low energy density (110 mAh/g). A molybdenum disulfide cathode showed improved voltage and energy density, 1.8 V and 170 mAh/g. Transition metal sulfides are considered promising candidates for magnesium ion battery cathodes. A hybrid magnesium cell using a mixed magnesium/sodium electrolyte with sodium insertion into a nanocrystalline iron(II) disulfide cathode was reported in 2015.

Manganese dioxide based cathodes have shown good properties, but deteriorated on cycling due a conversion mechanism to form MgO.  Materials with the spinel structure have been shown to be electrochemically active in a Mg-ion configuration using a carbon-based adsorption anode. High voltage Mg-ion materials, including MgMn2O4, MgV2O4, and MgCr2O4 have been studied in detail to understand the Mg-ion diffusion pathways.  Recent work has identified another framework structure type, termed ("post spinels", with the prototypical formula CaFe2O4), as an active topic of research for magnesium-ion insertion cathodes.

In 2014 a rechargeable magnesium battery (conversion-type) was reported utilizing an ion exchanged, olivine type MgFeSiO4 cathode with a bis(trifluoromethylsulfonyl)imide/triglyme electrolyte – the cell showed a capacity of 300 mAh/g with a voltage of 2.4 V. MgMnSiO4 has also been investigated as a potential Mg2+ insertion cathode.

Cathodic materials other than non-inorganic metal oxide/sulfide types have also been investigated : in 2015 a cathode based on a polymer incorporating anthraquinone was reported; and other organic, and organo-polymer cathode materials capable of undergoing redox reactions have also been investigated, such as poly-2,2'-dithiodianiline. Quinone-based cathodes also formed the cathode a high energy density magnesium battery reported by researchers in 2019.

In 2016 a porous carbon/iodine combination cathode was reported as a potential alternative to Mg2+ insertion cathodes - the chemistry was reported as being potentially suitable for a rechargeable flow battery.

Commercialisation

In 2009-2016, an MIT spin-off, Pellion Technology, after receiving several million dollars from ARPA-E, unsuccessfully attempted to develop batteries based on Mg and other multivalent metals.

In October 2016, Honda and Saitec (Saitama Industrial Technology Center) claimed to have a commercialisable Mg battery, based on a xerogel cathode of vanadium pentoxide/sulfur. A commercialisation date of 2018 was also claimed.

In 2021, a design called Wonderlight won a prize at the Cannes innovation festival.

See also
 List of battery types
 Magnesium-sulfur battery

Notes

References

Sources

Metal–air batteries
Rechargeable batteries
Magnesium
Battery types
Metal-ion batteries


text:
Элия бен-Моше де Видас (также Элияху де Видас; Eliyahu de Vidas; 1518; умер в 1587 в Хевроне) — палестинский раввин-каббалист из Цфата, автор прославившей его книги «Рэшит Хохма» («Reschith Chochmah»; Венеция, 1578).

Биография и труд
Сын некоего Моше. В Цфате был учеником каббалиста Моше Кордоверо. Затем жил в Польше, но позже возвратился в Палестину.

«Рэшит хохма»
Известность де Видасу принесла книга «Рэшит хохма» (; «Начало мудрости»; Венеция, 1578 и 1593; Краков, 1593; Берлин, 1703 и др. издания), нравоучительное сочинение в пяти частях (schearim; «врата»):
 часть 1 «Врата трепета» («Schaar ha Ireah»; включает введение и 15 глав) — о богобоязненности,
 часть 2 «Врата любви» — о любви к Богу,
 часть 3 «Врата раскаяния» — о раскаянии,
 часть 4 «Врата святости» — о святости,
 часть 5 «Врата смирения» — о смирении.

Книгу не следует путать с одноимённой Авраама ибн-Эзры. В книге собраны изречения, разбросанные в Талмуде, Мидрашах и Зогаре. К ним де Видас прибавил пять глав из сочинения «Menorat ha-Maor» Израиля бен-Иосиф Алнаквы (казнён летом 1391), «Chuppat Elijahu Rabbah», «Seder Elijahu Rabbah», нравоучительные советы, и «Or Olam». Название «Начало мудрости» взято из стиха в книге Псалмы (; «Начало мудрости — богобоязненность»; синодальный перевод — «Начало мудрости — страх Господень…».

Позже де Видас опубликовал сокращённое издание своей книги под заглавием «Tozeoth Chajim» (Прага; Краков, без даты; посмертное переиздание — Амстердам, 1650).

Талмудист и автор несохранившихся этических произведений Яков бен-Мордехай Павиети, живший на рубеже XVI—XVII веков, издал книгу в другом сокращении — «Kizzur Reschit Chochmah» (Венеция, 1650).

Глава о богобоязни, «Schaar ha Ireah» — была пeрeвeденa на испанский язык хахамом (раввином) испанско-португальской общины в Гамбурге Давидом де Лара (1602 г.; был; ум. там же в 1674) («Tratado del temor divino»; Амстердам, 1633).

Примечания

Ссылки

Раввины XVI века
Каббалисты
Авторы книг по каббале


text:
Die deutsche U-20-Fußballnationalmannschaft ist eine Auswahlmannschaft deutscher Fußballspieler. Sie unterliegt dem Deutschen Fußball-Bund (DFB) und repräsentiert ihn international auf U-20-Ebene, etwa in Freundschaftsspielen gegen die Auswahlmannschaften anderer nationaler Verbände oder bei Weltmeisterschaften des Weltverbandes FIFA.

Altersregelung
Spielberechtigt sind Spieler, die ihr 20. Lebensjahr noch nicht vollendet haben und die deutsche Staatsangehörigkeit besitzen. Der aktuelle Jahrgang bezieht sich auf alle Spieler, die am 1. Januar 2002 oder später geboren sind.

Geschichte
Die DFB-Mannschaft qualifizierte sich erstmals 1981 für eine Junioren-WM, es war die dritte Junioren-Weltmeisterschaft in Australien, und gewann sie gleich durch ein 4:0 im Endspiel gegen Katar.

1983 und 1985 konnte sich die deutsche Auswahl nicht für die Endrunde qualifizieren. Bei der Junioren-Fußballweltmeisterschaft 1987 gelang ihr dann der Einzug ins Endspiel, das sie gegen Jugoslawien 4:5 im Elfmeterschießen verlor.

1989 und 1991 konnte sich die deutsche Mannschaft erneut nicht für die Endrundenturniere qualifizieren. Bei den folgenden Weltmeisterschaften 1993 in Australien und 1995 in Katar schied die DFB-Auswahl jeweils in der Vorrunde aus. 1997 und 1999 schaffte sie die Qualifikation nicht.

Bei der Junioren-Fußballweltmeisterschaft 2001 in Argentinien verlor die deutsche Mannschaft im Achtelfinale gegen Frankreich. Die Junioren-Fußballweltmeisterschaft 2003 brachte wieder das Vorrundenaus für die Deutschen.

Bei der Junioren-Fußballweltmeisterschaft 2005 in den Niederlanden gelang der deutschen Mannschaft der Einzug ins Viertelfinale, das sie 1:2 gegen Brasilien verlor. Die Qualifikation für die U-20-Fußball-Weltmeisterschaft 2007 in Kanada gelang ihr nicht.

Bereits durch die ersten beiden Siege bei der U-19-EM 2008 in Tschechien vom 14. bis 27. Juli hat sich die frühere deutsche Fußballnationalmannschaft der DFB-U-19-Junioren der Männer, die nach einem 3:1 im Finale gegen Italien Europameister wurde, auch für die U-20-Fußball-Weltmeisterschaft 2009 in Ägypten qualifiziert. Dort erreichte die Mannschaft die Endrunde und schied erst im Viertelfinale mit 1:2 n. V. gegen Brasilien aus.

Durch den Sieg bei der U-19-Fußball-Europameisterschaft 2014 qualifizierte sich die deutsche Mannschaft für die U-20-Fußball-Weltmeisterschaft 2015 in Neuseeland, wo sie im Viertelfinale an Mali im Elfmeterschießen scheiterte. Durch einen vierten Platz bei der U-19-Fußball-Europameisterschaft 2016 konnte sich die deutsche Mannschaft für die U-20-Fußball-Weltmeisterschaft 2017 qualifizieren.

Aktuelles

Spiele
Aufgelistet sind die Spiele der Saison 2020/21. Die Ergebnisse werden aus deutscher Sicht genannt.

 grüne Hintergrundfarbe = Sieg der deutschen Mannschaft
 gelbe Hintergrundfarbe = Unentschieden
 rote Hintergrundfarbe = Niederlage der deutschen Mannschaft

Kader
Kader für die Länderspiele gegen Tschechien am 16., Norwegen am 19. und gegen Portugal am 22. November 2022.

Trainer

Rekordspieler

Erfolge
 Weltmeister bei der Junioren-Fußballweltmeisterschaft 1981 in Australien
 Vize-Weltmeister bei der Junioren-Fußballweltmeisterschaft 1987 in Chile

Weblinks
 U 20-Männer auf dfb.de

Einzelnachweise

Deutschland Manner
U-20-Manner


text:
Augusto Boal (16. března 1931 – 2. května 2009) byl brazilský divadelní režisér a levicový politik. Byl zakladatelem divadla utlačovaných (Teatro do oprimido, TO), divadelní formy používané původně radikálními hnutími jako prostředek masového vzdělání. V roce 1959 se stal ředitelem Teatra Arena v São Paulu. V roce 1971 byl vojenským režimem donucen odejít do exilu a působil ve Francii, Německu a Rakousku. Do rodné země se vrátil v roce 1986. V letech 1993 až 1997 Boal sloužil jako radní Rio de Janeira. V roce 2009 byl pověřen sestavením poselství k mezinárodnímu dni divadla, v němž reagoval na nástup velké recese. Byl také nominován na Nobelovu cenu míru.

Reference

Externí odkazy

Brazilští režiséři
Brazilští spisovatelé
Brazilští politici
Divadelní režiséři
Dramatici
Spisovatelé píšící portugalsky
Divadelní a herečtí pedagogové
Marxisté
Absolventi Kolumbijské univerzity
Úmrtí v roce 2009
Narození v roce 1931
Narození v Riu de Janeiru
Narození 16. března
Úmrtí 2. května
Úmrtí v Riu de Janeiru
Zemřelí na leukemii
Muži
Absolventi vysokých škol v Brazílii


text:
Karen's Song is an American sitcom starring Patty Duke that aired on Fox from July 18 to September 12, 1987.

Plot
Forty-year-old divorcee Karen Matthews (Patty Duke) cautiously begins dating 28-year-old Steven Foreman (Lewis Smith). Her daughter Laura (Teri Hatcher) is also a bit apprehensive about her mother's new relationship; however, Karen's friend Claire (Lainie Kazan) encourages her to continue dating the younger man.

Cast
Patty Duke as publishing executive Karen Matthews
Lewis Smith as caterer Steven Foreman
Teri Hatcher as college student Laura Matthews
Lainie Kazan as Claire Steiner

Episodes

Reception
Noel Holston of the Star Tribune said the series is "predictable fare, blandly written and inconsistently cast".

References

External links

1980s American sitcoms
1987 American television series debuts
1987 American television series endings
Fox Broadcasting Company original programming
Television shows set in Los Angeles
English-language television shows
Television series by MGM Television


text:
Лендло́рд (від ) — поміщик, великий феодальний землевласник у середньовічній Англії, лорд. Із розвоєм капіталістичного аграрного ладу — це крупний капіталістичний земельний власник у Великій Британії, отримувач капіталістичної земельної ренти, що здає земельні ділянки в оренду фермерам для прибутку.

Що у свою чергу викликало таке явище як лендлордізм ( від слова лендлорд). Це система великого землеволодіння капіталістичного типу, характерна для аграрного ладу Великої Британії. Основою лендлордізму є монополія на землю аристократичної фракції панування, суспільного прошарку (класу) лендлордів, котрі здають земельні ділянки в оренду фермерам — підприємцям і одержують капіталістичну земельну ренту. Лендлордізм почав складатися в Англії в XIV–XV ст. в результаті розкладання феодально-вотчинної (маноріальної) системи землеволодіння. Стало формуватися так зване нове дворянство, що веде своє господарство капіталістичними методами. Основи лендлордізму були укріплені Англійською буржуазною революцією XVII століття. У результаті обгородження в XVIII в. завершилося вигнання селян із землі. Лендлорди зосередили у своїх руках величезні земельні площі (латифундії). Широко практикувалися капіталістичні форми оренди землі, в тому числі здача ділянок під будівництво шахт, забудову тощо. Лендлордізм був пов'язаний і з ведучим положенням земельної аристократії в політичному житті країни. Виразницею її інтересів у цей період була партія торі. У XIX в. зростання промислової буржуазії призвело до деякого ослаблення позицій лендлордів. Були скасовані вигідні для лендлордів хлібні закони (1846 р.) і обмежені привілеї земельної аристократії (реформи 1832 р., 1867 р. та ін.). Законодавство, що регулює відносини лендлордів та орендарів (акти 1927 р. і 1954 р.), було засноване на визнанні непорушності власницьких прав лендлордів. Збереження лендлордізму є найважливішою причиною непродуктивного використання землі. Незважаючи на зростання фермерської власності, лендлорди утримують у своїх руках значну частину земель (в Шотландії в кінці 1960-х рр. їм належало близько 4/5 всіх земель). Продовжуючи витягувати значні прибутки з монопольної власності на землю, багато лендлордів одночасно є акціонерами промислових компаній, банків тощо. Лендлорди відіграють значну ролю в Консервативній партії.

Див. також
 Ландграф
 Ландвойт

Примітки

Джерела
 «Новый толково-словообразовательный словарь русского языка», Т. Ф. Ефремова
 «Исторический словарь», 2000 г.
 «Толковый словарь русского языка», под ред. Д. Н. Ушаков
 «Словарь иностранных слов, вошедших в состав русского языка», Чудинов А. Н., 1910 г.
 Большая Советская Энциклопедия

Посилання
 Значение слова «Лендлордизм» в Большой Советской Энциклопедии
 Значение слова «Лендлорд» в Большой Советской Энциклопедии
 Лендлорд, «Словари и энциклопедии на Академике»
 Значение слова «лендлорд»

Англія
Посади
Титули
Феодалізм
Соціальні стани


text:
The Gran Premio del Sur (Southern Grand Prix) was a motorsport competition held three times between 1938 and 1942, on public roads in southern Argentina and Chile.

This competition, which was held with Turismo Carretera cars, was created as a complement to the Grand Prix that was organized annually by the Automóvil Club Argentino and which generally took place on roads in the north of the country.

Interrupted by the outbreak of the Second World War, the last edition took place in 1942.

History

References

Motorsport competitions in Argentina
es:Gran Premio del Sur


text:
Mark Twain/I-70 Industrial is a neighborhood of St. Louis, Missouri.  It is bound by I-70 to the north, North Kingshighway to the east, Natural Bridge Road to the south, and the city limit to the west.

Demographics

In 2020 Mark Twain/I-70 Industrial's racial makeup was 92.5% Black, 3.7% White, 0.2% Asian, 0.1% American Indian, 3.0% Two or More Races, and 0.6% Some Other Race. 1.3% of the population was of Hispanic or Latino origin.

References

Neighborhoods in St. Louis


text:
Mortal Kombat Trilogy (communément abrégé MKT) est une anthologie de la série Mortal Kombat. Il est considéré comme la dernière mise à jour de Mortal Kombat 3, dont la première est Ultimate Mortal Kombat 3. Ainsi, l'histoire est très similaire.

Contenu

Mortal Kombat Trilogy ajoute une nouvelle fonctionnalité au gameplay, elle est représentée par plusieurs lettres affichées au bas de l'écran qui forment le mot  une fois terminée. Elle permet, durant un court instant, d'infliger des dégâts plus importants à son adversaire. Ce système incite les joueurs à jouer plus agressif. La version Nintendo 64 de Mortal Kombat Trilogy possède un mode exclusif, le mode , où trois combattants à la suite s'affrontent contre trois autres adversaires. Certains combattants voient leur liste de coups étoffée avec de nouveaux mouvements, tandis que d'autres coups sont tout simplement retirés. Les deux Sub-Zero des épisodes précédents, sont fusionnés en un seul personnage qui récupère par conséquent les coups spéciaux de ces deux personnages. Mortal Kombat Trilogy contient plus de trente personnages dont quatre boss jouables (Goro, Motaro, Shao Kahn et Kintaro), mais ces quatre personnages sont dépourvus de fatalités.

Tous les personnages du premier Mortal Kombat jusqu'à l'épisode Ultimate Mortal Kombat 3 sont inclus dans le jeu. Les arènes des trois premiers Mortal Kombat sont également ajoutés, avec quelques détails en plus et de nouveaux décors. Mortal Kombat Trilogy réintègre Baraka, Johnny Cage, Raiden ainsi que les versions « classiques » de Jax, Kung Lao, de Kano et de Raiden. Un nouveau personnage secret apparaît, connu sous le nom de Chameleon, il a la particularité d'alterner rapidement entre tous les ninjas masculins (Sub-Zero classique, Scorpion, Noob Saibot, Human Smoke, Rain, Reptile, et Ermac) pendant le combat. Ce combattant est jouable en effectuant une combinaison spéciale de boutons. Chamelon est un personnage qui apparaît dans les versions PlayStation, Sega Saturn et PC. La version Nintendo 64 possède aussi un personnage secret, Khameleon, qui est la version féminine de Chameleon.

La version de Nintendo 64, due aux limitations de l'espace mémoire des cartouches, supprime les versions classiques de Jax, Kung Lao, Kano et Raiden, mais aussi de Goro et Kintaro. En outre, Motaro et Shao Kahn ne sont pas sélectionnables à l'écran principal. Des codes secrets (cheats codes) doivent être effectués pour pouvoir accéder à eux. La version N64 combine également les deux Sub-Zero dans une version « permutée ». Chameleon est remplacé par Khameleon, une femme-ninja de couleur grise, et est présent comme adversaire secret et personnage jouable. Elle aussi permute rapidement les mouvements mais cette fois ci des autres femme-ninja (Kitana, Mileena et Jade) en plus d'avoir une histoire cohérente, à la différence de son équivalent masculin.

Personnages

Zones de combats (Kombat Zones)
Presque toutes les zones de combat qui ont été utilisées dans MK2, MK3, et UMK3 sont disponibles dans Mortal Kombat Trilogy. Il manque cependant deux des arènes de MK3, Hidden Portal et Noob Saibot Dorfen dans les versions PC, PlayStation, et Saturn, tandis que dans la version N64 c'est Kahn Arena (de MK2) et The Bank (de MK3) qui ne sont plus disponibles. Seulement quelques arènes de MK sont disponibles, à savoir the Courtyard, Goro's Lair, the Pit, et the Pit Bottom. La version N64 inclut également un nouveau niveau : the Star Bridge. Quelques arènes ont subi de légères modifications, avec des graphiques et animations supplémentaires (nuages, feu, etc.).

Plusieurs musiques de MKII et de MK3 restent intactes, particulièrement pour les versions de CD-ROM du jeu, mais plusieurs des chansons ne sont pas jouées avec leurs niveaux d'origines. La version N64 emploie seulement la musique de MK3… Assez curieusement, toutes les musiques prises de MK3 sur la version CD-ROM de MKT sont sensiblement ralentie dans la vitesse et le lancement, pour des raisons inconnues. On ne retrouvera aucune des musiques de MK.

Toutes les fatality de stage (c'est-à-dire utilisant le background de ce stage) des stages présents dans MKT sont disponibles, à l'exception de The Pit II en raison de la grande quantité d'efforts exigée pour avoir de nouvelles animations filmées avec des acteurs pour les personnages non disponibles de Mortal Kombat II. En effet, cette fatality utilisait un système unique en « vue de dessus » lors de la chute du pont.

Quand un personnage est victime d'un uppercut dans certaines arènes, il traverse le plafond et se retrouve dans le stage d'au-dessus. Voici celles qui le permettent :
 The Subway → The Street
 The Bank → The Rooftop
 The Soul Chamber → The Balcony
 Scorpion's Lair → Kahn's Kave
 Goro's Lair → The Armory → Kombat Tomb (seulement sur N64)

Nouveautés dans MKT
MKT introduit l'« Agressor Bar » (« barre d'agression »), qui se remplit pendant que les combattants se battent. Une fois la barre d'un personnage remplie, ce dernier devient plus rapide et plus fort pendant une courte période.
Combats « 3-on-3 », c'est-à-dire trois combattants à la suite par joueur (seulement sur la version N64).
Apparition des « Brutality », une fatality composée de 11 combos successifs finissant par faire éclater l'adversaire. Néanmoins, les Brutality existaient déjà sur certains portages de Ultimate Mortal Kombat 3.
Plusieurs personnages ont de nouveaux mouvements spéciaux et de nouvelles fatality.

Versions et révisions

il y a eu au moins trois révisions publiques de MKT pour la PlayStation. Avec chaque révision, des aspects du gameplay ont été raffinés, produisant un gameplay plus proche de la version arcade de Ultimate Mortal Kombat 3 et corrigeant de multiples bugs. La version finale était celle éditée dans les Greatest Hits edition.
 Il y a eu au moins deux révisions publiques de MKT pour la Nintendo 64. Il y avait peu de différence entre elles.
 Il y a eu au moins deux révisions publiques de ce jeu pour le PC. La version PC est un portage direct de la version PlayStation. La version finale a donc été identique à la version Greatest Hits edition sortie sur PlayStation.

Notes et références

Jeu vidéo de combat
Jeu vidéo sorti en 1996
Jeu PlayStation
Jeu Saturn
Jeu Nintendo 64
Jeu DOS
Jeu Windows
Jeu vidéo Mortal Kombat
Jeu vidéo développé aux États-Unis
Jeu Avalanche Software
Jeu Williams Electronics
Jeu Tectoy

ja:モータルコンバット#モータルコンバット トリロジー


text:
Ulysse Besnard est un artiste français, né à Blois (Loir-et-Cher) en 1826 et mort en 1899.

Il fut successivement : artiste peintre, directeur du musée municipal de Blois, puis céramiste et entrepreneur.

Biographie

Natif de Blois, Ulysse Besnard déménage à Paris où il étudie le dessin ainsi que la peinture auprès du peintre Victor Chavet.

Il revient en province en 1858, et prend la direction du musée municipal de Blois (alors au sein du château), tout en continuant de peindre et en donnant des cours de dessin. Il s'initie à la céramique à partir de 1861, et fonde sa faïencerie en bord de Loire, sur le quai des Imberts.

Disciples

Une fois devenu céramiste, Ulysse Besnard a, à son tour, formé de nombreux artistes, dont :
 Émile Balon ;
 Alexandre Bigot ;
 Gaston Bruneau ;
 Jules-Auguste Habert-Dys ;
 Josaphat Tortat ;
 Adrien Thibault.

Notes et références

Liens externes

Céramiste français


text:
Hassel (Luxemburgs: Haassel) is een plaats in de gemeente Weiler-la-Tour en het kanton Luxemburg in Luxemburg.
Hassel telt 592 inwoners (2011).

Plaats in Luxemburg (land)
Weiler-la-Tour


text:
Квинт Волузий Сатурнин (Quintus Volusius Saturninus) e име на римските политици:

 Квинт Волузий Сатурнин, консул 56 г.
 Квинт Волузий Сатурнин (консул 92 г.)


text:
Список глав государств в 1077 году — 1078 год — Список глав государств в 1079 году — Список глав государств по годам

Азия
 Аббасидский халифат — Аль-Муктади Биамриллах, халиф (1075 — 1094)
  Анатолийские бейлики —
 Данишмендиды — Данишменд Гази, эмир (1071 — 1104)
 Менгджуки (Менгучегиды) — Мангучак Гази, бей (1072 — 1090)
 Салтукиды — Салтук I, эмир (1072 — 1102)
  Армения —
 Сюникское царство — Сенекерим, царь (1072 — 1096)
 Ташир-Дзорагетское царство — Кюрике (Гурген) II, царь (1048 — 1089)
 Восточно-Караханидское ханство — Харун II Богра-хан, хан (1075 — 1102)
 Газневидское государство — Ибрахим, султан (1059 — 1099)
  Грузинское царство — Георгий II, царь (1072 — 1089)
 Гуриды — Мухаммад ибн Аббас, малик (1060 — 1080)
 Дайвьет — Ли Нян Тонг, император (1072 — 1127)
 Дали — Дуань Ляньи, король (1075 — 1080)
 Западно-Караханидское ханство — Шамс аль мульк, хан (1068 — 1080)
 Западное Ся — Хуэйзун (Ли Бинчан), император (1067 — 1086)
 Индия —
 Восточные Ганги — Анантаварман Чодагнга, царь (1078 — 1147)
 Венги (Восточные Чалукья) — Шантиварма, махараджа (1076 — 1094)
 Западные Чалукья — Трибхуванамалла Викрамадитья VI, махараджа (1077 — 1127)
 Калачури — Ясахкарна, раджа (1072 — 1125)
 Качари — Корпоордхвай, царь (ок. 1070 — ок. 1100)
 Кашмир (Лохара) — Калаша, царь (1063 — 1089)
 Одиша (Орисса) — Янмежайя II, махараджа (1065 — 1080)
 Пала — Рамапала, царь (1077 — 1130)
 Парамара — Удаядитья, махараджа (1068/1069 — 1087)
 Сена — Хеманта Сена, раджа (1070 — 1096)
 Соланки — Карнадева I, раджа (1063 — 1093)
 Хойсала — Винаядитья, перманади (1047 — 1098)
 Чандела — Киртиварман, раджа (1060 — 1100)
 Чера — Рави Варман III, махараджа (1043 — 1082)
 Чола — Кулоттунга Чола I, махараджа (1070 — 1120)
 Ядавы (Сеунадеша) — Сеуначандра II, махараджа (1060 — 1085)
 Иран —
  Баванди — Шахрияр IV, испахбад (1074 — 1114)
 Йемен —
 Наджахиды — Саид бин Наджах, амир (ок. 1060 — 1088)
  Сулайхиды — Аль-Мукаррам Ахмад, эмир (ок. 1067 — 1086)
 Китай (Империя Сун) — Шэнь-цзун (Чжао Сюй), император (1067 — 1085)
 Кхмерская империя (Камбуджадеша) — Харшаварман III, император (1066 — 1080)
 Кахетия — Агсартан I, царь (1058 — 1084)
 Конийский (Румский) султанат — Сулейман ибн Кутулмыш, султан (1077 — 1086)
 Корея (Корё)  — Мунджон, ван (1046 — 1083)
 Лемро —
 Мин Билу, царь (1075 — 1078)
 Тинкхайя, царь (1078 — 1092)
 Ляо — Дао-цзун, император (1055 — 1101)
  Марваниды — Низам ал-Даула Наср, эмир (1061 — 1079)
 Паган —
 Аноратха, царь (1044 — 1078)
 Солу, царь (1078 — 1084)
 Полоннарува — Вийябаху I, царь (1056 — 1110)
 Сельджукская империя — Мелик-шах I, великий султан (1072 — 1092)
 Дамасский эмират — Абак аль-Хваразми, эмир (1076 — 1079)
 Керманский султанат — Султан-шах, султан (1074 — 1085)
 Сунда — Ланглангбхуми, махараджа (1064 — 1154)
 Тбилисский эмират — Фалдун, эмир (1068 — 1080)
 Тямпа — Хариварман IV, князь (1074 — 1080)
 Государство Хорезмшахов — Ануш-Тегин, шихне (1077 — 1097)
 Шеддадиды (Гянджинский эмират) —
 Манучихр ибн Шавур I, эмир (Ани) (1072 — 1118)
 Фадл III ибн Фадл, эмир (Гянджа) (1073 — 1088/1089)
 Ширван — Фарибурз I ибн Саллар, ширваншах (1063 — 1096)
 Япония — Сиракава, император (1073 — 1087)

Африка
 Альморавиды —
 Абу Бакр, имам (ок. 1059 — 1087)
 Юсуф ибн Ташфин, имам (1061 — 1086)
 Гао — Тиб, дья (ок. 1070 — ок. 1080)
 Зириды — Тамим Абу Йахья ибн аль-Муизз, эмир (1062 — 1108)
 Канем — Шу (Хува), маи (1077 — 1081)
 Килва — Али ибн Давуд I, султан (ок. 1023 — ок. 1083)
 Макурия — Георгий III, царь (ок. 1030 — ок. 1080)
 Нри — Ификуаним, эзе (ок. 1043 — ок. 1089)
 Фатимидский халифат — Маад аль-Мустансир Биллах, халиф (1036 — 1094)
 Хаммадиды — Насир ибн Альнас, султан (1062 — 1088)
 Эфиопия — Йемрехана Крест, император (1039 — 1079)

Европа
 Англия — Вильгельм I Завоеватель, король (1066 — 1087)
 Венгрия — Ласло I Святой, король (1077 — 1095)
 Венецианская республика — Доменико Сельво, дож (1071 — 1084)
 Византийская империя —
 Михаил VII Дука, император (1071 — 1078)
 Никифор III Вотаниат, император (1078 — 1081)
 Дания — Харальд III, король (1074 — 1080)
 Ирландия — Тойрделбах Уа Бриайн, верховный король (1072 — 1086)
 Айлех — Аэд мак Нейлл, король (1068 — 1083)
 Дублин — Муйрхертах Уа Бриайн, король (1075 — 1086)
 Коннахт — Аэд V, король (1067 — 1087)
 Лейнстер — Доннхад III, король (1075 — 1089)
 Миде — Маэл Сехнайлл Бан мак Конхобайр Сехлайнн, король (1073 — 1087)
 Мунстер — Тойрделбах Уа Бриайн, король (1064 — 1086)
 Ольстер —
 Донн Слейбе мак Эохада, король (1071 — 1078)
 Аэд Маредах Уа Эохада, король (1078 — 1080)
  Испания —
 Альбаррасин (тайфа) — Абу Марван Абд аль-Малик ибн Расин, эмир (1045 — 1103)
 Альмерия (тайфа) — Альмотасин, эмир (1052 — 1091)
 Ампурьяс —
 Понс I, граф (1040 — ок. 1078)
 Уго II, граф (ок. 1078 — ок. 1116)
 Арагон — Санчо I, король (1063 — 1094)
 Бадахос (тайфа) — Умар ибн Мухаммад аль-Мутаваккил, эмир (1073/1079 — 1094)
 Барселона —
 Рамон Беренгер II, граф (1076 — 1082)
 Беренгер Рамон II, граф (1076 — 1097)
 Бесалу — Бернардо II, граф (1066 — 1085)
 Валенсия (тайфа) — Абу Бакр, эмир (1075 — 1085)
 Гранада (тайфа) — Абдаллах бен Булуггин, эмир (1073 — 1090)
 Кастилия и Леон — Альфонсо VI Храбрый, король, император Испании (1077 — 1109)
 Конфлан и Серданья — Гильом I Рамон, граф (1068 — 1095)
 Майорка (тайфа) — Ибн Аглаб аль-Муртад, эмир (1076 — 1093)
 Наварра — Санчо V (Санчо I Арагонский), король (1076 — 1094)
 Пальярс Верхний — Артау (Артальдо) I, граф (ок. 1049 — 1081)
 Пальярс Нижний — Рамон IV (V), граф (ок. 1047 — ок. 1098)
 Сарагоса (тайфа) — Ахмад I ал-Муктадир, эмир (1046 — 1081)
 Севилья (тайфа) — Аль-Мутамид ибн Аббад, эмир (1069 — 1091)
 Толедо (тайфа) — Яхъя II аль Кадир, эмир (1075 — 1080, 1081 — 1085)
 Урхель — Эрменгол IV, граф (1065 — 1092)
 Италия —
 Аверса —
 Ричард I, граф (1049 — 1078)
 Жордан I, граф (1078 — 1091)
 Апулия и Калабрия — Роберт Гвискар, герцог (1059 — 1085)
 Беневенто — Роберт Гвискар, князь (1078 — 1081)
 Гаэта — Готфрид Ридель, герцог (1067 — 1084)
 Капуя —
 Ричард I, князь (1058 — 1078)
 Жордан I, князь (1078 — 1091)
 Неаполь — Сергий V, герцог (1042 — 1082)
 Сицилия — Рожер I, великий граф (1072 — 1101)
  Киевская Русь (Древнерусское государство) —
 Изяслав Ярославич, великий князь Киевский (1054 — 1068, 1069 — 1073, 1077 — 1078)
 Всеволод Ярославич, великий князь Киевский (1076 — 1077, 1078 — 1093)
  Волынское княжество —
 Олег Святославич, князь (1073 — 1078)
 Ярополк Изяславич, князь (1078 — 1086)
  Муромское княжество — Давыд Святославич, князь (1076 — 1093)
  Новгородское княжество —
 Глеб Святославич, князь (1067, 1069 — 1073, 1077 — 1078)
 Святополк Изяславич, князь (1078 — 1088)
  Переяславское княжество — Ростислав Всеволодович, князь (1078 — 1093)
  Полоцкое княжество — Всеслав Брячиславич, князь (1044 — 1068, 1071 — 1101)
  Смоленское княжество — Владимир Всеволодович Мономах, князь (1073 — 1078)
  Тмутараканское княжество — Роман Святославич, князь (1069 — 1079)
  Туровское княжество — Ярополк Изяславич, князь (1078 — 1086)
  Черниговское княжество —
 Всеволод Ярославич, князь (1073 — 1078)
 Владимир Всеволодович Мономах, князь (1078 — 1094)
  Норвегия — Олав III Тихий, король (1067 — 1093)
 Папская область — Григорий VII, папа римский (1073 — 1085)
 Польша — Болеслав II Смелый, король (1076 — 1079)
 Померания — Святобор, князь (ок. 1060 — 1106)
 Священная Римская империя — Генрих IV, король Германии (1056 — 1084)
 Австрийская (Восточная) марка — Леопольд II Красивый, маркграф (1075 — 1095)
 Бавария — Генрих VIII (король Генрих IV), герцог (1053 — 1054, 1077 — 1096)
 Бар — София, графиня (1033 — 1093)
 Верхняя Лотарингия — Тьерри II Храбрый, герцог (1070 — 1115)
 Голландия — Дирк V, граф (1061 — 1091)
 Каринтия — Луитпольд, герцог (1076 — 1090)
 Лувен —
 Генрих II, граф (1062 — 1078)
 Генрих III, граф (1078 — 1095)
 Лужицкая (Саксонская Восточная) марка — Вратислав Чешский, маркграф (1076 — 1081)
 Люксембург — Конрад I, граф (1059 — 1086)
 Мейсенская марка — Экберт II, маркграф (1068 — 1076, 1076 — 1089)
 Монбельяр — Тьерри I, граф (ок. 1073 — 1105)
 Монферрат — Оттоне II, маркграф (1044 — 1084)
 Намюр — Альберт III, граф (ок. 1063 — 1102)
 Нижняя Лотарингия — Конрад II, герцог (1076 — 1087)
 Прованс —
 Бертран II, граф (ок. 1062 — ок. 1093)
 Бертран I, граф (1063 — 1081)
 Рейнский Пфальц — Герман II, пфальцграф (1060 — 1085)
 Савойя —
 Пьер I, граф (1060 —  1078)
 Амадей II, граф (1078 —  1080)
 Саксония — Магнус, герцог (1072 — 1106)
 Северная марка — Лотарь Удо II, маркграф (1057 — 1082)
 Сполето — Матильда Тосканская, герцогиня (1076 — 1082, 1086 — 1093)
 Тосканская марка — Матильда Тосканская, маркграфиня (1076 — 1115)
 Чехия — Вратислав II, князь (1061 — 1086)
 Брненское княжество — Конрад I, князь (1061 — 1092)
 Оломоуцкое княжество — Ота I, князь (1061 — 1087)
 Швабия — Рудольф, герцог (1057 — 1079)
 Штирия (Карантанская марка) — Адальберо II, маркграф (1064 — 1082)
 Эно (Геннегау) — Бодуэн II, граф (1071 — 1098)
 Сербия —
 Дукля — Михайло Воиславлевич, король (1077 — 1081)
 Рашка — Петрислав, князь (ок. 1060 — 1083)
 Уэльс —
 Гвинед — Трахайарн ап Карадог, король (1075 — 1081)
 Гливисинг (Морганнуг) — Карадог ап Грифид, король (1074 — 1081)
 Дехейбарт —
 Рис ап Оуэн, король (1072 — 1078)
 Рис ап Теудур, король (1078 — 1093)
 Поуис —
 Иорверт ап Бледин, король (1075 — 1103, 1110 — 1111)
 Кадуган ап Бледин, король (1075 — 1113)
 Маредид ап Бледин, король (1075 — 1102, 1116 — 1132)
 Франция — Филипп I, король (1060 — 1108)
 Аквитания — Гильом VIII, герцог (1058 — 1086)
 Арманьяк — Жеро II, граф (1061 — 1103)
 Фезансак — Эмери II, граф (ок. 1064 — 1103)
 Ангулем — Фульк I, граф (1048 — 1087)
 Анжу — Фульк IV Решен, граф (1068 — 1109)
 Блуа — Тибо III, граф (1037 — 1089)
 Бретань — Хоэль II, герцог (1066 — 1084)
 Нант — Хоэль II, граф (1063 — 1084)
 Ренн — Жоффруа, граф (1066 — 1084)
 Булонь — Евстахий II, граф (1047 — 1088)
 Бургундия (герцогство) — Гуго I, герцог (1076 — 1079)
 Бургундия (графство) — Гильом I Великий, пфальцграф (1057 — 1087)
 Вермандуа — Герберт IV, граф (1045 — 1080)
 Макон —
 Ги II, граф (1065 — 1078)
 Гильом I Великий, граф (1078 — 1085)
 Мо и Труа — Тибо I (Тибо III де Блуа), граф (1066 — 1089)
 Мэн — Гуго V, граф (1069 — 1096)
 Невер — Гильом I, граф (1040 — 1083)
 Нормандия — Вильгельм I Завоеватель, герцог (1035 — 1087)
 Овернь — Роберт II, граф (ок. 1064 — ок. 1096)
 Руссильон — Гислаберт II, граф (1074 — 1102)
 Тулуза — Гильом IV, граф (1060 — 1094)
 Фландрия — Роберт I, граф (1071 — 1093)
 Фуа — Роже II, граф (1071 — 1124)
 Шалон — Гуго II, граф (1065 — 1079)
 Хорватия — Дмитар Звонимир, король (1075 — 1089)
 Швеция — Хокан Рыжий, король (ок. 1075 — 1079)
 Шотландия — Малькольм III, король (1058 — 1093)

1078 год
1078


text:
El municipio de Tõrva (estonio: Tõrva vald) es un municipio estonio perteneciente al condado de Valga.

Localidades (población año 2011)

(p: pueblo; c: ciudad; el resto son aldeas).

Referencias

Enlaces externos

Condado de Valga


text:
Grad u Danskoj:
 Kalundborg, grad u regiji Zeland

Općina u Danskoj:
 Kalundborg (općina), općina u regiji Zeland


text:
Joseph Charles Roelants (4 november 1881 - 7 augustus 1962) was een Vlaamse kunstenaar, die vooral bekendheid verwierf voor het ontwerpen van keramische tegels.

Leven en werk
Joseph Roelants interesseerde zich vooral in de toegepaste kunst. Tijdens de eerste wereldoorlog week hij uit naar het Verenigd Koninkrijk en werkte er in de vliegtuigindustrie.

In 1919 vestigde hij zich in Hemiksem en ging ontwerpen voor de keramiekfabriek Gilliot & Cie. Hij ontwierp decoratieve panelen en werd hoofd van het decoratieatelier. Zijn werk evolueerde mee met de mode en werd vaak als gedurfd en modern ervaren.

In 1935 ontwierp hij het "Gilliotpaviljoen" voor de wereldtentoonstelling in Brussel, waar hij op veel bijval kon rekenen.

In 1946 ging hij op pensioen, maar hij bleef als zelfstandige actief tot 1957.

Erfenis
Veel van zijn werk wordt tentoongesteld in het Gilliot & Roelants Tegelmuseum in Hemiksem. In die gemeente werd ook een straat naar hem genoemd: de Joseph Roelantslaan.

Zie ook
 Gilliot & Roelants Tegelmuseum

Hemiksem
Belgisch beeldend kunstenaar


text:
Valeri Aleksejevitsj Tichonenko (Russisch: Валерий Алексеевич Тихоненко) (Angren, Tasjkent (nu Oezbekistan), 19 augustus 1964) is een voormalig Russisch basketbalspeler die speelde voor het basketbalteam van de Sovjet-Unie, Gezamenlijk team en Rusland.

Carrière
Hij speelde voor verschillende clubs als SKA Alma-Ata, CSKA Moskou en Spartak Moskou Region. In 2000 begon hij als hoofd coach van CSKA Moskou. Daarna volgde Dinamo Moskou in 2004 en CSK VVS Samara in 2005. In 2009 werd hij hoofdcoach van het nationale damesbasketbalteam van Rusland. Hijn haalde zilver met het nationale team op Eurobasket vrouwen in 2009. Hij heeft verschillende onderscheidingen gekregen waaronder de Orde van de Vriendschap (Sovjet-Unie), Ereteken van de Sovjet-Unie, Orde van de Volkerenvriendschap en de Meester in de sport van de Sovjet-Unie. Hij was Luitenant-kolonel van het Russische Leger.

Valeri Tichonenko heeft een nichtje, Ksenia Tichonenko, die ook basketbal speelt en die uitkomt voor Rusland.

Erelijst
Landskampioen Sovjet-Unie:
Tweede: 1985, 1986, 1987
Derde: 1989
Landskampioen Rusland: 3
Winnaar: 1998, 1999, 2000
Olympische Spelen:
Goud: 1988
Wereldkampioenschap:
Zilver: 1986, 1990, 1998
Europees kampioenschap:
Goud: 1985
Zilver: 1987
Brons: 1989
Goodwill Games:
Zilver: 1986
Brons: 1990
Vriendschapsspelen: 1
Goud: 1984

Externe links

 Tichonenko Valeri Aleksejevitsj
 Tichonenko Valeri Aleksejevitsj
 Statistiek Liga ACB

Speler

Coach

Basketballer uit de Sovjet-Unie
Russisch basketballer
Kazachs basketballer
Olympisch kampioen uit de Sovjet-Unie
Russisch basketbalcoach
Master of Sports
Olympisch deelnemer van het gezamenlijk team


text:
Sławomir Mrożek (* 29. Juni 1930 in Borzęcin bei Krakau; † 15. August 2013 in Nizza, Frankreich) war ein polnischer Schriftsteller und Dramatiker.

Leben
Mrożek studierte Architektur, Kunstgeschichte und Orientalistik. Noch als 23-Jähriger war er ein strammer Stalinist und Unterzeichner eines Offenen Briefes und eines Zeitungsartikels, in welchen er die Todesurteile gegen drei katholische Priester begrüßte. Erste Erfolge hatte er in Polen durch seine Arbeit als Karikaturist. 1957 erschien sein erstes Buch mit satirischen Erzählungen. 1958 gelang ihm mit seinem dramatischen Sketch Die Polizei der große Durchbruch. Damit hatte Mrożek sein Genre gefunden: Er verlegte sich auf das Schreiben von Bühnenstücken, die in ihrer satirischen Schärfe seinen Cartoons in nichts nachstehen.

Mit den Mitteln des absurden Theaters kritisiert er mit griffigen Pointen das Leben in einer Gesellschaft, das geprägt ist von der Kontrolle durch die Polizei, eine Partei, den Staat und seine Bürokratie. Dem Theater, durch das er Weltruhm erlangte, blieb er treu. Er galt bei den polnischen Kultur-Oberen als einer der Vorzeige-Intellektuellen. Als Reaktion auf die Niederschlagung des Prager Frühlings beantragte er 1968 politisches Asyl in Frankreich, wo er sich auch vorläufig niederließ. Vor seiner Rückkehr nach Polen 1996 verbrachte er noch sechs Jahre in Mexiko. Ab 2008 lebte Mrożek in Südfrankreich.

Auszeichnungen
 1962: Kościelski-Preis
 1970: Österreichischer Staatspreis für Europäische Literatur
 1987: Franz-Kafka-Preis der Stadt Klosterneuburg
 2006: Samuel-Bogumil-Linde-Preis

Werke

Theaterstücke
 Die Polizei. 1958.
 Das Martyrium des Piotr O Hey. 1959.
 Der Truthahn. 1960.
 Auf hoher See. 1961.
 Karol. 1961.
 Striptease. 1961.
 Der Kynologe im Zwiespalt. 1962.
 Eine wundersame Nacht. 1963.
 Der Hirsch. 1963.
 Der Tod des Oberleutnants. 1963.
 Das Haus auf der Grenze. 1964.
 Tango. 1964.
 Der Schneider. 1966.
 Der Hund. 1966.
 Der Vierer. 1967.
 Die Propheten. 1967.
 Noch mal von vorn. 1968.
 Ein freudiges Ereignis. 1968.
 Watzlaff. 1970.
 Der Schlachthof. 1973.
 Emigranten. 1974.
 Buckel. 1975.
 Fuchs, der Philosoph. 1977.
 Fuchsjagd. 1977.
 Serenade. 1977.
 Fuchs, der Aspirant. 1978.
 Zu Fuß. 1980.
 Der Botschafter. 1982.
 Alpha. 1984.
 Ein Sommertag. 1984.
 Der Vertrag. 1986.
 Das Porträt. 1987.
 Die Witwen. 1992.
 Liebe auf der Krim. 1993.
 Die Ehrwürdigen. Schöne Aussicht. 2000.
 Karneval oder Adams erste Frau. 2011.

Satirische Erzählungen
 Der klitzekleine Sommer. 1956.
 Der Elefant. 1957.
 Flucht in den Süden. 1961.
 Der Nachtexpress. 1970.

Sammlungen
 Opowiadania z Trzmielowej Góry. 1953.
 Półpancerze praktyczne. 1953.
 Słoń. 1957.
 Wesele w Atomicach. 1959.
 Deszcz. 1962.
 Dwa listy i inne opowiadania. 1970.
 Opowiadania. 1981.
 Donosy. 1983.
 Śpiąca Królewna.
 Woda.
 Ostatni husarz.
 Zeszyt.

Autobiographie und Tagebuch
 Balthasar Baltazar - Autobiografia. Mit einem Bildteil und einem Vorwort von Antoni Libera, übersetzt von Marta Kijowska. Diogenes, Zürich 2007, ISBN 978-3-257-06581-7.
 Tagebuch 1962 – 1969. Diogenes, Zürich 2014, ISBN 978-3-257-06893-1.

Übersetzungen
Die frühen Werke wurden von Ludwig Zimmerer übersetzt, ab Ende der 1960er Jahre dann von Christa Vogel.
 Der Elefant Słoń.. Henssel, Berlin 1960.
 Hochzeit in Atomweiler Wesele w Atomicach. Henssel, Berlin 1961.
 Stücke. 3 Bde. Henssel, Berlin 1963, 1965, 1970.
 Auf hoher See. Der Hirsch. Henssel, Berlin 1963.
 Striptease. Kaiser, München 1963.
 Der Truthahn Indyk. Henssel, Berlin 1968.
 Watzlaff. Ein Spiel in 77 Szenen Vatzlav. Henssel, Berlin 1970.
 Was uns trägt. Henssel, Berlin 1970.
 Emigranten Emigranci. Henssel, Berlin 1975.
 Stücke. Volk und Welt, Berlin 1977.
 Gesammelte Werke. Piper, München / Zürich 1981.
 Bd. 1: Tango und andere Stücke.
 Bd. 2: Die Giraffe und andere Erzählungen.
 Bd. 3: Amor und andere Stücke.
 Bd. 4: Der Dicke, der lachte, und andere Erzählungen.
 Das Leben ist schwer Trudne Życie. dtv, München 1985.
 Zabawa. Satire in lustloser Zeit. Suhrkamp, Frankfurt a. M. 1992.

Verfilmungen
 Das Martyrium des Peter O'Hey Fernsehspiel, 1964, Regie: Peter Lilienthal

Literatur
 Alek Pohl: Zurück zur Form. Strukturanalysen zu Slawomir Mrozek. Henssel, Berlin 1972, ISBN 3-87329-064-2.
 Halina Stephan: Transcending the absurd. Drama and prose of Slawomir Mrozek (= Studies in Slavic literature and poetics 28). Rodopi, Amsterdam u. a. 1997, ISBN 90-420-0113-5.

Weblinks

 Kurzbiografie zu Sławomir Mrożek mit Werkverzeichnis

Einzelnachweise

Autor
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Polnisch)
Erzählung
Drama
Science-Fiction-Literatur
PZPR-Mitglied
Träger des Österreichischen Staatspreises für Europäische Literatur
Träger des Ordens Polonia Restituta (Großkreuz)
Träger der Gloria-Artis-Medaille für kulturelle Verdienste
Mitglied der Ehrenlegion (Ritter)
Ehrenbürger von Krakau
Pole
Geboren 1930
Gestorben 2013
Mann


text:
Enfants jouant sur la plage est un film de Georges Méliès, sorti en 1896. Actuellement, le film est considéré comme perdu.

Synopsis

Fiche technique

Voir aussi

Articles connexes
 Filmographie de Georges Méliès
 Liste de films perdus

Liens externes

Film français sorti en 1896
Film documentaire français
Court métrage français
Court métrage documentaire
Film français en noir et blanc
Film muet français
Film réalisé par Georges Méliès
Film se déroulant sur une plage
Film documentaire maritime
Film perdu des années 1890
Film français perdu
Premiers films du cinéma


text:
Than Tun, né le  et décédé le , est un historien birman. Il a fait ses études à l'université de Rangoon, puis à Londres de 1952 à 1956 à la School of Oriental and African Studies de l'université de Londres.

Il a critiqué l'histoire birmane officielle, pleine de l'éloge des dynasties royales et l'a renouvelée grâce à une méthode historique plus stricte et scientifique.

Distinction
 Prix de la culture asiatique de Fukuoka

Historien birman
Traducteur vers l'anglais
Naissance en avril 1923
Naissance en Birmanie britannique
Naissance dans la région d'Ayeyarwady
Décès en novembre 2005
Étudiant de l'université de Rangoun
Décès à 82 ans


text:
Opus apus från 1996 är ett musikalbum med trion Anders Jormin, Mats Gustafsson och Christian Jormin.

Låtlista
Musiken är skriven av Anders Jormin/Mats Gustafsson/Christian Jormin om inget annat anges.
What Reason Could I Give? (Ornette Coleman) – 5:15
Crex crex – 8:05
Apus apus – 4:44
Grus grus – 6:15
Korpo II (Mats Gustafsson) – 14:02
Lagopus lagopus – 3:46
Buteo buteo – 2:19
Alle alle (Anders Jormin) – 4:50
Cygnus cygnus – 3:36
Oriolus oriolus (Christian Jormin) – 3:14

Medverkande
Anders Jormin – bas, cello
Mats Gustafsson – tenor- och sopransax, flöjt
Christian Jormin – trummor, slagverk

Källor

Musikalbum 1996
Album av Anders Jormin


text:
Circleville may refer to a community in the United States:

 Circleville, Indiana
 Circleville, Kansas
 Circleville, Missouri, in Cape Girardeau County
 Circleville, New York
 Circleville, Ohio
 Circleville, Pennsylvania, in Westmoreland County
 Circleville, Texas, in Williamson County
 Circleville, Utah
 Circleville, West Virginia
 Circleville, Virginia, in Loudoun County


text:
Jordan Hamilton may refer to:

Jordan Hamilton (basketball) (born 1990), American basketball player
Jordan Hamilton (soccer) (born 1996), Canadian soccer player

See also
Hamilton Jordan (1944–2018), American politician


text:
Манастир Грабовац са црквом Светог Оца Николаја се налази у месту Грабовац око 10 km од Обреновца, на путу који води ка Бањанима. Саграђен је на месту ранијег манастира, за који се верује да су га подигли краљеви Милутин и Драгутин крајем 13. века. Крај манастира се налази капела на извору Видан воде, која се користи за крштења. Ова минерална вода је према народном веровању лековита.

Зато што представља важно сведочанство културно-историјских прилика у Србији крајем 19. века и континуитета развоја манастирског живота од почетка 14. века у околини Београда, манастир је проглашен као непокретно културно добро за споменик културе.

Предања и историја
Око периода градње манастира у 13. веку, нема размимоилажења ни у предању, ни у литератури и везани су за краља Драгутина и његово добијање Посавине, тада дела Угарске, на управљање од угарског краља Ладислава IV Куманца. По легенди, краљ Драгутин је подигао манастир на месту близу извора лековите воде, где је нашао лек за повређену ногу после пада с коња у граду Јелечу, 1282. године.

Прво рушење манастира је било 1521. године када се нашао на путу за Београд војсци Сулејмана Величанственог. Касније је манастир био обновљен са нарочитом милошћу будимског везира, што манастирски летопис са признањем истиче и налазио се, према турским пописима из 1572. године, на списку пореских обвезника. Улога манастира за очување националног духа и православља је временом била велика, где је крајем 17. века у великој сеоби Срба под вођством патријарха Арсенија Чарнојевића 1690. године, одржан последњи Сабор српске православне цркве пре преласка преко Саве. Та улога манастира је посебна забележена уочи и током Првог српског устанка, где се у њему окупљала устаничка војска и кренула у борбу против Турака. После пропасти устанка, манастир је срушен и спаљен до темеља, када су страдали црква и манастирске ћелије, звона су однели Турци, а ризница опљачкана. Каснијих година манастир је обновљен али и не довршен, све до 1859. године за време владавине кнеза Милоша Обреновића. Те године је завршен конак и у њу пресељена основна школа која је била отворена у порти манастира.

На захтев сељака да би лакше дошли до манастирске земље, манастир је 1865. године постао парохијска црква и тако све до 1890. године када је почела изградња манастирске цркве на темељима порушене из 1813. године. Сачувани натпис указује да је данашњу манастирску цркву сазидао 1894. године "мајстор из Македоније" на темељима претходне грађевине. Статус манастира је враћен 1928. године, али не и имање, бар не у оним границама пре укидања.

Нови манастирски конак је подигнута на темељима старог, у периоду од 1975. до 1980. године, залагањем духовника Дамаскина и игуманије Анастасије Спасојевић и сестре Харитине, који су сахрањени у порти манастира.

Унутрашњост цркве поново је осликана у периоду од 1988—1990. год. Следеће, 1991. год. на цркви је постављен нови крст, а 1993. обновљена је постојећа фасада и постављена чесма крај извора.

Манастирска црква

Архитектура
Манастирска црква је конципирана као једнобродна грађевина централног типа са основом у облику слободног крста. На источном делу храма налази се изнутра полукружна, а споља тространа апсида, док се над централним простором наоса уздиже велико кубе. Обрада фасада спроведена је наизменичним полихромним ређањем малтерисаних трака окер и црвене боје, по угледу на примере српске средњовековне архитектуре. Најдекоративније обрађен је западни портал цркве, издвојен из масе западне фасаде у виду трема ослоњеног на два камена стуба, изнад ког се налази велика, декоративно обрађена камена розета.

Живопис

Иконе на еклектички обликованом иконостасу насликао је 1893. године Живко Југовић. Унутрашњост цркве живописана је фрескама које су настале у периоду између 1988. и 1990. године. Радове изводе иконописци: Лазар Лечић, Саша Савић и Горан Десанчић. Капела је осликана нешто касније. Чудотворна икона Пећке Богородице, икона светих врачева Кузмана и Дамјана, икона Светог Ђорђа и др. У цркви се чува мермерна плоча посвећена ослободиоцима Београда 1806. године, у знак сећања на њихово окупљање код манастира Грабовца пред полазак на Београд. Прва стручна обнова и рестаурација урађена је 1931/32. и 1952/54 године.

Библиотека
И поред многих невоља, кроз векове, манастир је сачувао доста вредних уметничких предмета. Библиотека има 113 рукописа од којих су многи из времена настанка самосталности српске цркве. Ту је Ромулово јеванђеље из 14. века, Диоптра-зборник о чувању душе из 15. века. После подметнутог пожара осамдесетих година у конацима, многе књиге и други предмети пребачени су у Београд.

Манастир данас
До 1970. године манастир је био мушки, а од тада је преименован у женски све до 2018. године, када опет постаје мушки манастир. Настоитељ манастира је Јеромонах Андреј.

У манастирском конаку, 1994. године прославњено је 710 година од подизања манастира.

Види још
 Мати Ирина

Галерија

Види још
 Списак манастира Српске православне цркве

Референце

Спољашње везе

 Републички завод за заштиту споменика културе - Београд
 Листа споменика
 Manastir Grabovac
 Епархија ваљевска

Задужбине Немањића
Верски објекти у Обреновцу
Споменици културе Београда
Манастири Епархије ваљевске
Православни манастири
Средњовековни манастири у Србији
Београдски манастири
Непокретна културна добра


text:
Pórtugos ist eine Gemeinde in der spanischen Provinz Granada im südlichen Andalusien. Das Dorf liegt auf rund 1.300 m Höhe in den Alpujarras, einer der Sierra Nevada im Süden vorgelagerten Gebirgsregion. Pórtugos hatte am   Einwohner, die in weiß gestrichenen Häusern im maurischen Stil leben. Diese sind mit flachen Dächern und typischen runden Kamine ausgestattet, die allgemein zum Trocknen von Maiskolben und Paprikabündeln genutzt werden. Das Gemeindegebiet von 21 km² Größe gehört teilweise zum Sierra Nevada Nationalpark (Parque National de Sierra Nevada) und gilt seit 2007 als historische Stätte (Sitio Histórico de Alpujarras). In Pórtugos beginnt auch die Ruta Medieval (Route des Mittelalters), die über Ferreirola bis nach Juveles führt. Am ersten Oktoberwochenende findet die Fiesta de la Virgen del Rosario statt.

Geschichte
Der Ort ist in der Römerzeit entstanden, wie der Name vermuten lässt, der vom lateinischen Wort portus abstammen könnte. Unter der maurischen Herrschaft entwickelte sich Pórtugos wie die gesamte Region zu wirtschaftlicher Blüte. Die Bewohner terrassierten das Land und erbauten ein ausgeklügeltes Bewässerungssystem. Die Herrschaft der Mauren in Granada wurde 1492 durch die Reconquista beendet. In deren Folge kam es in der zweiten Hälfte des 16. Jahrhunderts unter Philipps II. zur Unterdrückung der islamischen Bevölkerung, u. a. durch Zwangskonvertierungen und Verbot der arabischen Muttersprache. Dies führte zum sogenannten Moriskenaufstand (1568–1572) unter der Führung von Abén Humeya. Der Aufstand wurde von Juan de Austria, dem Bruder des spanischen Königs blutig niedergeschlagen und im Oktober 1570 unterlagen die letzten 300 Rebellen. Aus dem gesamten östlichen Andalusien wurden rund 80.000 überlebende Muslime ausgewiesen und das Land im Gegenzug von christlichen Bauern aus dem Norden Spaniens neu besiedelt. Auch nach Pórtugos kamen 72 neue Siedler, denen Unterstützung und ein Küster versprochen wurde. Danach gibt bis zum 18. Jahrhundert keine weiteren Informationen mehr aus Pórtugos. Der Marquis von Ensenada ließ das Gebiet vermessen und die erste Karte erstellen. Zu dieser Zeit lockte eine heilkräftige Quelle, die Fuente Agria, vermehrt ausländische Besucher in den Ort. Dem stark eisenhaltigen, bitter schmeckenden Wasser wird bis heute heilende Wirkung zugesprochen. Heute kommen Touristen vor allen Dingen wegen der landschaftlichen Schönheit der Alpujarras und den zahlreichen Wandermöglichkeiten mit oder ohne Führung nach Pórtugos.

Einzelnachweise

Weblinks

Ort in Andalusien


text:
Scuole superiori
Parson frequentò la Central Dauphin High School nel suo anno di matricola e nel secondo anno prima di trasferirsi alla Harrisburg High School, dove iniziò a giocare a football americano sia in difesa che come running back. Nel suo ultimo anno corse per 1.239 yard e fece registrare 27 touchdown. In difesa invece ebbe 9 sack e un intercetto.

Classificato come un prospetto a cinque stelle, Parson ebbe offerte da Nebraska, Georgia, Oklahoma, Ohio State, Alabama e Penn State. Il 19 dicembre fu segnalato che Ohio State aveva commesso una violazione di una regola della NCAA poiché sul set di un programma di ESPN si era scattato una foto con l'analista Kirk Herbstreit. Dato che Herbstreit era un ex quarterback della Ohio State University, si trattava di una violazione delle regole NCAA in quanto alle reclute non era permesso avere contatti con i membri dei media associati a ex studenti-atleti. Di conseguenza Ohio State acconsentì a non reclutare più Parsons.

Parsons si iscrisse alla Penn State University il 20 dicembre 2017 e si diplomò alla Harrisburg High School con sette mesi di anticipo per iscriversi prima.

Carriera universitaria
Dopo essersi trasferito a Penn State, Parsons è stato informato dall'allenatore James Franklin che avrebbe iniziato la sua carriera in Penn State come middle linebacker piuttosto che come defensive end, ruolo in cui giocò al liceo. Franklin affermò anche che Parsons sarebbe stato in lizza per il posto da titolare anche se era una matricola. Nel suo primo anno, Parsons disputò una sola gara come partente per i Nittany Lions ma guidò comunque la squadra con 82 placcaggi, il primo freshman della storia dell'istituto a riuscirvi.

Prima dell'inizio della stagione, Parsons è stato inserito nella lista dei possibili vincitori del Butkus Award. Nel suo secondo anno, Parsons totalizzò 109 tackle, 5 sack, 3 passaggi deviati e 3 fumble forzati, venendo premiato come linebacker dell'anno con il Butkus-Fitzgerald Award e All-American. Ebbe una prestazione di alto livello nel Cotton Bowl Classic 2019, venendo premiato come miglior difensore della partita dopo avere messo a segno 14 placcaggi e 2 fumble forzati.

Nel 2020 Parsons optò per non giocatore a causa della pandemia di COVID-19.

Vittorie e premi
Butkus–Fitzgerald Linebacker of the Year (2019)
Consensus All-American (2019)
First team All-Big Ten (2019)
Cotton Bowl Defensive MVP (2019)
USA Today High School All-US (2017)
American Family Insurance Defensive Player of the Year (2017)
First-team Freshman All-American (2018)

Carriera professionistica
Parson fu scelto come 12º assoluto nel Draft NFL 2021 dai Dallas Cowboys. Debuttò come professionista nel primo turno contro i Tampa Bay Buccaneers campioni in carica, mettendo a segno 7 tackle. Nell'ottavo turno fu premiato come miglior difensore della NFC della settimana e come rookie della settimana dopo avere fatto registrare 11 placcaggi, di cui 4 con perdita di yard da parte degli avversari. Alla fine di novembre fu premiato come rookie difensivo del mese in cui mise a referto 25 tackle e 6,5 sack. A fine stagione fu convocato per il suo primo Pro Bowl e inserito nel First-team All-Pro dopo avere messo a segno 84 tackle, 13 sack ae 3 fumble forzati. Il 10 febbraio 2022 fu premiato come rookie difensivo dell'anno.

Parson aprì la sua seconda stagione con due sack su Tom Brady ma i Cowboys furono sconfitti dai Tampa Bay Buccaneers. Nel quinto turno turno fu premiato come difensore della NFC della settimana dopo due sack e un fumble forzato nella vittoria sui Los Angeles Rams campioni in carica. A fine stagione fu convocato per il suo secondo Pro Bowl e inserito nel First-team All-Pro. Nel primo turno di playoff mise a segno un sack su Tom Brady nella vittoria in casa dei Tampa Bay Buccaneers.

Palmarès

2021, 2022
First-team All-Pro: 2
2021, 2022
Rookie difensivo dell'anno - 2021
Difensore della NFC della settimana: 2
8ª del 2021, 5ª del 2022
Rookie difensivo del mese: 2
novembre e dicembre 2021
Rookie della settimana: 3
8ª, 10ª e 14ª del 2021
All-Rookie Team - 2021
NFL Butkus Award: 1
2021

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni
Statistiche al college su ESPN.com


text:
Hedwig Bollhagen, född 10 november 1907 i Hannover, död 8 juni 2001 i Marwitz i Oberkrämers kommun nordväst om Berlin, var en tysk keramiker som tillhörde de främsta inom modernismen och som grundade HB-Werkstätten für Keramik i Marwitz, där hon även var konstnärlig ledare. Bollhagen ledde från 1934 och fram till sin död HB som utvecklade det moderna tyska vardagsporslinet.

Bollhagen föddes och växte upp i Hannover. Efter studierna gjorde hon praktik i en keramikverkstad i Grossalmerode och gjorde även en period på den statliga konstakademin i Kassel innan hon 1925-1927 var elev på den keramiska fackskolan i Höhr-Grenzhausen. 1926 var hon volontör hos Gertud Kraut i Hameln. 1927-1931 var hon anställd som formgivare och ledare för måleriavdelningen på stengods- och fajansfabriken Velten-Vordamm i Velten. Den ekonomiska världskrisen ledde till att fabriken stängde och de kommande åren följde olika anställningar runt om i Tyskland.

1934 övertog hon tillsammans med Heinrich Schild det nerlagda Haël-Werkstätten für Künstlerische Keramik i Marwitz nordväst om Berlin som blev HB-Werkstätten für Keramik. Här började hon utforma och tillverka bruksporslin. Hennes i form och dekor tidlösa vardagsporslin som lyckas förena allmogetradition med Bauhausestetiken har gett Bollhagen och HB ett namn internationellt.

Efter andra världskriget valde Schild att lämna Marwitz för ett liv i Västtyskland. Bollhagen kom nu ensam att driva tillverkningen vidare i vad som 1949 blev Östtyskland. Det var stora problem med råvarubrist och brist på produktionsutrustning. Företaget kunde leva vidare och tilläts vara fortsatt privat fram till 1972 då det förstatligades. Bollhagen stannade kvar i företaget som konstnärlig ledare. Hon återfick företaget i samband med Tysklands återförening och den återprivatisering som genomfördes av Treuhand.

Verk av Bollhagen finns bland annat permanent utställda i keramikmuseet i Velten norr om Berlin.

Tyska keramiker
Födda 1907
Personer från Hannover
Avlidna 2001
Kvinnor


text:
L'iPad de sixième génération est une tablette tactile conçue, développée et commercialisée par Apple et tournant sous iOS 11. Elle a été présentée par une Keynote le .

Elle remplace l'iPad de  génération.

Notes et références

Produit lancé en 2018
IPad
Matériel Apple


text:
The 2020 Emilia Romagna and Rimini Riviera motorcycle Grand Prix (officially known as the Gran Premio TISSOT dell'Emilia Romagna e della Riviera di Rimini) was the eighth round of the 2020 Grand Prix motorcycle racing season, the seventh round of the 2020 MotoGP World Championship and the fourth round of the 2020 MotoE World Cup. It was held at the Misano World Circuit Marco Simoncelli in Misano Adriatico on 20 September 2020.

Background

Impact of the COVID-19 pandemic
The opening rounds of the 2020 championship were heavily affected by the COVID-19 pandemic. Several Grands Prix were cancelled or postponed after the aborted opening round in Qatar, prompting the Fédération Internationale de Motocyclisme to draft a new calendar. However, the San Marino and Rimini Riviera Grand Prix was not impacted by this change and kept its original date.

Organisers of the race signed a contract with Dorna Sports, the sport's commercial rights holder, to host a second round at the circuit on 20 September (a week after the first race) to be known as the "Emilia Romagna and Rimini Riviera Grand Prix". The race was named for Emilia Romagna, the region of Italy that the Misano World Circuit Marco Simoncelli is located in. The race was also the third time in the sport's history that the same venue and circuit layout hosted back-to-back World Championship races.

MotoGP Championship standings before the race
After the seventh round at the 2020 San Marino and Rimini Riviera Grand Prix, Andrea Dovizioso on 76 points,  lead the championship by 6 points over Fabio Quartararo with Jack Miller a further 12 points behind.

In the Teams' Championship, Petronas Yamaha SRT with 127 points, lead the championship from Monster Energy Yamaha with 116. Ducati Team sat 15 points behind the factory Yamaha in third, and one point ahead of fourth-placed Team Suzuki Ecstar with 100 points, while Pramac Racing sat 5th on 97 points.

MotoGP Entrants

 Stefan Bradl replaced Marc Márquez from the Czech Republic round onwards while he recovered from injuries sustained in his opening round crash.

Free practice

Combined Free Practice 1-2-3
The top ten riders (written in bold) qualified in Q2.

Free Practice 4
The first three positions of the session are as follows.

Qualifying

MotoGP

Race

MotoGP

 Stefan Bradl withdrew from the event due to arm pump.

Moto2
The race, scheduled to be run for 25 laps, was red-flagged after 6 full laps due to wet track conditions. The race was later restarted over 10 laps with the starting grid determined by the classification of the first part.

Moto3

 Tatsuki Suzuki suffered a broken left wrist in a crash during qualifying and withdrew from the event.

MotoE

Race 1

All bikes manufactured by Energica.

Race 2

All bikes manufactured by Energica.

Championship standings after the race
Below are the standings for the top five riders, constructors, and teams after the round.

MotoGP

Riders' Championship standings

Constructors' Championship standings

Teams' Championship standings

Moto2

Riders' Championship standings

Constructors' Championship standings

Teams' Championship standings

Moto3

Riders' Championship standings

Constructors' Championship standings

Teams' Championship standings

MotoE

Notes

References

External links

Emilia Romagna
Emilia Romagna and Rimini Riviera motorcycle Grand Prix
Emilia Romagna and Rimini Riviera motorcycle Grand Prix
Emilia Romagna motorcycle Grand Prix


text:
Isaac Perrins was an English bareknuckle prizefighter and 18th-century engineer. A man reputed to possess prodigious strength but a mild manner, he fought and lost one of the most notorious boxing matches of the era, a physically mismatched contest against the English Champion Tom Johnson. Such was the mismatch that Perrins was described as Hercules fighting a boy.

During the period when he was prizefighting Perrins worked for Boulton and Watt, manufacturers of steam engines, based at their Soho Foundry, Birmingham, but also travelled around the country and at times acted as an informant on people who were thought to have breached his employer's patents. In the later years of his life he also ran a public house in Manchester and undertook engineering work on his own account. He was appointed to lead the Manchester fire brigade in 1799, and died a little over 12 months later in the performance of his duties.

Early life
There is little information regarding Issac Perrins' early life, but he was probably born around 1751. His father, also called Isaac, worked for Boulton and Watt erecting stationary steam engines in the West Midlands until his death in 1780. In that year Isaac junior was offered work in Cornwall by the business but turned it down. He subsequently accepted a Birmingham-based job with the firm in 1782.

Prizefighting
Bareknuckle fighting was "particularly popular" in Birmingham during Perrins' lifetime. From a legal standpoint such fights ran the risk of being classified as disorderly assemblies but in practice the authorities were concerned mainly about the number of criminals congregating there. The patronage of the aristocracy – including royal princes and dukes – and other wealthy people ensured that any legal scrutiny was generally benign, in particular because fights could take place on private estates. There was increased support for the sport from around 1786 because of the interest shown in it by the Prince of Wales (later King George IV) and his brothers, the future King William IV and Duke of Kent.

Prizefighting in early 18th-century England took many forms rather than just pugilism, which was referred to by noted swordsman and then boxing champion James Figg as "the noble science of defence". By the middle of the century the term was generally used to denote boxing fights only. The appeal of prizefighting at that time has been compared to that of duelling, with historian Adrian Harvey saying that

Showell's Dictionary of Birmingham reported that although pugilism was long practised in the area the first local records it could find were of a prizefight on 7 October 1782 at Coleshill between Isaac Perrins, "the knock-kneed hammerman from Soho", and a professional called Jemmy Sargent. The fighters received 100 guineas each. Perrins won in around six minutes, after knocking Sargent down thirteen times. Perrins' friends apparently won £1,500 with their betting. This record is an exception to the rule: the records of fights are not detailed for this period and particularly so in the case of those which did not involve men from London. Unless a death or some other remarkable incident occurred, the information is scarce.

London was the premier centre for boxing because the aristocratic supporters of the sport dispersed to their country estates during the summer months but tended to congregate in the city for the winter period. Birmingham was often portrayed as second only to London for the sport and in 1789 there were a series of challenges issued by fighters from the Birmingham area to opponents based around London. The challenges were intended to demonstrate the level of organisation and confidence among the Birmingham boxers and their supporters. Three of these challenges were accepted, including that from Perrins to Tom Johnson. Perrins had already issued a general challenge, offering to fight any man in England for a prize of 500 guineas, having beaten all challengers in the counties around Birmingham.

The Perrins – Johnson fight took place at Banbury on 22 October 1789 and was billed as a battle between Birmingham and London as well as for the English Championship. The venue had been intended to be Newmarket during a race meeting but permission could not be obtained. The two men were around the same age but physically very different. Perrins stood 6' 2" (1.88 m) tall and weighed , while Johnson was 5' 10" (1.78 m) and weighed . It was claimed that Perrins had lifted  of iron with ease, and he was "universally allowed to possess much skill and excellent bottom". That is, it was acknowledged that he was skilful and courageous. The physical mismatch was later described as a fight between Hercules, in the form of Perrins, and a boy.

The first five minutes of competition saw neither man strike a blow and then when Perrins tried to make contact Johnson dodged and felled Perrins in return. Although Perrins recovered to hold the upper hand in the first few rounds, Johnson then began to dance around the ring, forcing Perrins to follow to make a fight of it. This "shifting" confused Perrins because the custom at the time was for the fighters to stand still and hit each other, but the rules for this particular fight did not prevent it. Nor did they specify what should happen if a contestant fell to the ground, which is what Johnson did to avoid being hit – this action was thought by the spectators to be unsporting but was permitted by the two umpires. Before long both fighters showed signs of their opponent's attacks, with first Perrins and then Johnson suffering cut eyes and then further damage to their faces. By the fight's end Perrins' head "had scarcely the traces left of a human being", according to Pierce Egan in his history of boxing. The contest lasted 62 rounds, which took a total of 75 minutes to complete, until Perrins became totally exhausted. Tony Gee has said that  A celebrated champion, Jack Broughton, and his supporters had gone some way to codifying some rules in 1743, based on work by an earlier champion called James Figg, but by Johnson's time they were still very loose in interpretation and implementation.

Perrins' supporters had gambled heavily on him because of his reputation and his advantage in size. In the event it was a major supporter of Johnson, a Thomas Bullock, who gained; he won £20,000 (equivalent to £220,000 in 2010) from his bets in favour of Johnson and gifted the victor £1,000.

The event was recorded in The Gentleman's Magazine of that month

The contestants received 250 guineas each, with Johnson also receiving two-thirds of the entrance takings (after costs) and Perrins receiving the other third. The net takings were £800, with the number of spectators variously stated as being 3,000 or 5,000. Johnson called on Perrins and left him a guinea to buy himself a drink before leaving Banbury. The fight had proved to be "one of the hardest, cleanest and most brilliant encounters that ever took place".

Copper medals were struck to commemorate each of the contestants. The obverse side of these contained a picture of the respective fighter; the reverse had the Latin inscription Bella! Horrida bella! (a quotation from Virgil which can be translated as wars, horrible wars) and the words Strength and magnanimity in the case of Perrins, and Science and intrepidity for that of Johnson. Chaloner has speculated that these may have been produced by his employers and says that they bear similarities with the work of a French die maker called Ponthon who was supplying the firm with industrial items from at least 1791. The National Portrait Gallery holds two pictures of the Banbury fight, one being an etching published by George Smeeton in 1812, and the other by Joseph Grozer in 1789.

It is possible that his last fight was an 85-minute contest at Shrewsbury in July 1790. This was widely reported in the London press and that of provincial cities but was subsequently denied by newspapers more local to the event. There were unsuccessful attempts after that date to match him against Ben Bryan (sometimes known as Ben Brian, Ben Brain or Ben Bryant), who had by that time defeated Johnson. Indeed, these attempts, conducted by Daniel Mendoza, did not help the cause of his employment with Boulton and Watt as the firm thought that they were a distraction and expressed concern regarding his commitment to his work.

Despite the brutal nature of prizefighting, it was the opinion of boxing historian Henry Downes Miles, in his book Pugilistica, that Perrins was of a "lamb-like disposition" and an intelligent, modest, discerning, and well-liked man. He was also jolly, full of anecdotes, and ever ready to sing a tune, all of which stood him in good stead when he became a publican. Nonetheless, he was "an erratic histrionic genius, whose reckless riot ruined and extinguished his higher gifts".

Work
Employed as a foreman by Boulton and Watt in Birmingham, Perrins was sent around the country by the firm. In 1787 he visited Scotland, from where he reported on an invention by the Symingtons which might possibly have infringed a patent held by his employers, although Watt was disparaging of the device and its creator. He installed the first Boulton and Watt stationary steam engine in Manchester, at Drinkwater's Mill in 1789. He was there again by June 1791, when he spotted a copy of a Boulton and Watt product in Deansgate, one of many examples which infringed the firm's patents. An engine had been built by Joshua Wrigley and used a "smokeless fire-place" similar to one patented by Boulton and Watt, although in this instance the matter was not pursued any further by them.

His position in the firm was sufficiently elevated that he received business correspondence at the factory; for example, a letter to Perrins survives from October 1791, when a John Stratford sought his advice. Perrins was educated and literate by the standards of his time, although economic historian Eric Robinson has said that all engine-erectors needed to be literate to understand fitting instructions sent to their work site by their employers.

Perrins eventually moved to Manchester permanently in 1793, to run a public house. This was not an unusual thing for retired prizefighters then: they often received the proceeds of a financial collection by their supporters to enable them to buy a licence to operate such premises and "today's fighter was merely tomorrow's publican in waiting". In a 1901 review of sporting prints titled The old and new pugilism, which lamented the passing of the style and the discipline of prize-fighting, "the goal of the successful pugilist was a sporting public house ... they were generally in side or back streets, where the house did not command a transient trade. Most of these sporting "pubs" had a large room at the back or upstairs, which was open one night a week (preferably Saturday), for public sparring, which was always conducted by a pugilist of some note."

As well as running his public house, Perrins continued to do work for Boulton and Watt, and was an accredited engine-erector for them. In 1794 he was dismissed from employment by them due to his drunkenness. He had also been arguing with another of the firm's engineers, James Lawson, had upset customers with his manner and was accused of failing to maintain the engines in the Manchester area to a satisfactory standard. He tried to rebuff the last charge in particular, on the grounds that the firm did not pay him a retainer for the maintenance work

Even after this setback he still did some work for the firm. He tracked down and informed the firm of patent infringing copies of their engines in Leeds between 1795–1796 and probably also did the same thing subsequently in Lancashire.

Scholes's Manchester and Salford Directory for 1797 shows Perrins as a "victualler and engineer", living at the Fire Engine public house, 24 Leigh Street. (The street is listed as being off George Street, which was in turn off Great Ancoats Street. It is now called George Leigh Street.) His entry in the directory is an early use of the term "engineer" found in Mancunian documents, the job description at that time being a relatively new one. It has been stated that at the time of his death he was running another public house, the Neptune, but historian W. H. Chaloner believes the source of the statement to be unreliable.

In 1800 he was still doing engineering work for his former employers, who were beset with manufacturing problems and a shortage of engine-erectors. He was also running his own business engaged in general millwrighting and was still called upon by various Manchester engine owners who preferred to use his services for their machine erection and maintenance needs than those of Boulton and Watt. He had moved to New Street, Hanover Street and in December 1799 was appointed to the position of conductor of firemen and inspector of engines by the Manchester police commissioners, positions which effectively put him in charge of the fire brigade. One source – the one considered unreliable by Chaloner – has stated that he had held the position for 20 years prior to his death.

Death
Perrins' death at the age of 50 was announced on 10 December 1800 in the Annual Register, which noted him as being an "engine-worker". The Register said that  However, this announcement of his demise was premature as in fact he died on 6 January 1801 after contracting a fever because of his exertions during the rescue, which had occurred during a huge fire that burned all through the night of 10 December. The fire may be that described in The Annals of Manchester: "warehouses in Hodson Square were burnt down December 10, caused damages to the extent of £50,000, exclusive of the buildings". On 29 December 1800 he had been awarded £20 per annum by the commissioners for "meritorious services".

A memorial to Perrins and his wife, Mary (who had predeceased him by a few months), was placed at St John's Church, Byrom Street, Manchester.

References
Notes

Citations

Further reading
The following are a selection from the catalogue of the Boulton and Watt Collection held at Birmingham Central Library in so far as they relate to Isaac Perrins.

1801 deaths
1751 births
Bare-knuckle boxers
English male boxers
English mechanical engineers
British steam engine engineers
Boxers from Birmingham, West Midlands
Engineers from the West Midlands (county)
British firefighters
Publicans