text:
Il 115º Congresso degli Stati Uniti d'America, formato dalla Camera dei Rappresentanti e dal Senato, costituisce, dal 3 gennaio 2017, il ramo legislativo del governo federale statunitense.

La sua composizione è stata definita nelle elezioni generali dell'8 novembre 2016, nelle quali il Partito Repubblicano ha mantenuto la maggioranza per entrambe le assemblee, perdendo rispetto alla precedente composizione due seggi del Senato e sei della Camera.

Eventi

5 gennaio 2017: La Camera dei rappresentanti ha condannato la risoluzione 2334 del Consiglio di sicurezza delle Nazioni Unite.
6 gennaio 2017: sessione congiunta per il conteggio dei voti elettorali delle Elezioni presidenziali negli Stati Uniti d'America del 2016.
20 gennaio 2017: giuramento e insediamento di Donald Trump come Presidente degli Stati Uniti e Mike Pence come vicepresidente. Approvazione della modifica regolamentare che estende la procedura dell'opzione nucleare alle votazioni di bilancio concernenti l'assistenza sanitaria, per consentire la modifica dell'Obamacare a maggioranza semplice.
7 febbraio 2017: Il vicepresidente ha espresso il voto per confermare Betsy DeVos come segretario dell'educazione. Questa è stata la prima volta nella storia degli Stati Uniti che una conferma del gabinetto era legata al Senato e richiedeva un voto legato.
28 febbraio 2017: discorso del presidente a una sessione congiunta
6 aprile 2017: la nuova maggioranza repubblicana al Senato ha abbassato la maggioranza anche per le proposte presidenziali alla Corte suprema, consentendo la nomina del giudice Neil Gorsuch.

Senato

Riepilogo della composizione

 Entrambi gli indipendenti sono associati al Partito Democratico.

Leadership

Assemblea
 Presidente (Vicepresidente degli Stati Uniti d'America):
 Mike Pence (R-IN).
 Presidente pro tempore:
 Orrin Hatch (R-UT)

Maggioranza
 Leader della Maggioranza: Mitch McConnell (R-KY)
 Whip: John Cornyn (R-TX)

Minoranza
 Leader della Minoranza: Chuck Schumer (D-NY)
 Assistente leader: Dick Durbin (D-IL)

Membri

Alabama
 Richard Shelby (R)
 Jeff Sessions (R), fino all'8 febbraio 2017
 Luther Strange (R), dal 9 febbraio fino al 3 gennaio 2018
 Doug Jones (D), dal 3 gennaio 2018

Alaska
 Lisa Murkowski (R)
 Dan Sullivan (R)

Arizona
 John McCain (R), fino al 25 agosto 2018
 Jon Kyl (R), dal 5 settembre 2018
 Jeff Flake (R)

Arkansas
 John Boozman (R)
 Tom Cotton (R)

California
 Dianne Feinstein (D)
 Kamala Harris (D)

Carolina del Nord
 Richard Burr (R)
 Thom Tillis (R)

Carolina del Sud
 Lindsey Graham (R)
 Tim Scott (R)

Colorado
 Michael Bennet (D)
 Cory Gardner (R)

Connecticut
 Richard Blumenthal (D)
 Chris Murphy (D)

Dakota del Nord
 John Hoeven (R)
 Heidi Heitkamp (D)

Dakota del Sud
 John Thune (R)
 Mike Rounds (R)

Delaware
 Thomas Carper (D)
 Chris Coons (D)

Florida
 Bill Nelson (D)
 Marco Rubio (R)

Georgia
 Johnny Isakson (R)
 David Perdue (R)

Hawaii
 Brian Schatz (D)
 Mazie Hirono (D)

Idaho
 Mike Crapo (R)
 Jim Risch (R)

Illinois
 Dick Durbin (D)
 Tammy Duckworth (D)

Indiana
 Joe Donnelly (D)
 Todd Young (R)

Iowa
 Chuck Grassley (R)
 Joni Ernst (R)

Kansas
 Pat Roberts (R)
 Jerry Moran (R)

Kentucky
 Mitch McConnell (R)
 Rand Paul (R)

Louisiana
 Bill Cassidy (R)
 John Neely Kennedy (R)

Maine
 Susan Collins (R)
 Angus King (I)

Maryland
 Ben Cardin (D)
 Chris Van Hollen (D)

Massachusetts
 Elizabeth Warren (D)
 Ed Markey (D)

Michigan
 Debbie Stabenow (D)
 Gary Peters (D)

Minnesota
 Amy Klobuchar (D)
 Al Franken (D), fino al 2 gennaio 2018
 Tina Smith (D), dal 3 gennaio 2018

Mississippi
 Thad Cochran (R), fino al 1º aprile 2018
 Cindy Hyde-Smith (R), dal 9 aprile 2018
 Roger Wicker (R)

Missouri
 Claire McCaskill (D)
 Roy Blunt (R)

Montana
 Jon Tester (D)
 Steve Daines (R)

Nebraska
 Deb Fischer (R)
 Ben Sasse (R)

Nevada
 Dean Heller (R)
 Catherine Cortez Masto (D)

New Hampshire
 Jeanne Shaheen (D)
 Maggie Hassan (D)

New Jersey
 Bob Menendez (D)
 Cory Booker (D)

New York
 Chuck Schumer (D)
 Kirsten Gillibrand (D)

Nuovo Messico
 Tom Udall (D)
 Martin Heinrich (D)

Ohio
 Sherrod Brown (D)
 Rob Portman (R)

Oklahoma
 Jim Inhofe (R)
 James Lankford (R)

Oregon
 Ron Wyden (D)
 Jeff Merkley (D)

Pennsylvania
 Bob Casey, Jr. (D)
 Pat Toomey (R)

Rhode Island
 Jack Reed (D)
 Sheldon Whitehouse (D)

Tennessee
 Lamar Alexander (R)
 Bob Corker (R)

Texas
 John Cornyn (R)
 Ted Cruz (R)

Utah
 Orrin Hatch (R)
 Mike Lee (R)

Vermont
 Patrick Leahy (D)
 Bernie Sanders (I)

Virginia
 Mark Warner (D)
 Timothy Michael Kaine (D)

Virginia Occidentale
 Joe Manchin (D)
 Shelley Moore Capito (R)

Washington
 Patty Murray (D)
 Maria Cantwell (D)

Wisconsin
 Ron Johnson (R)
 Tammy Baldwin (D)

Wyoming
 Mike Enzi (R)
 John Barrasso (R)

Camera dei rappresentanti

Riepilogo della composizione

 Ci sono 6 membri non votanti, tre di essi sono associati al Partito Democratico, due al Partito Repubblicano e uno si configura come indipendente.

Leadership

Assemblea
 Speaker: Paul Ryan (R-WI-1)

Maggioranza
 Leader della maggioranza: Kevin McCarthy (R-CA-23)

Minoranza
 Leader della minoranza: Nancy Pelosi (D-CA-8)

Membri

Alabama
(6 Repubblicani, 1 Democratico)
 1. Bradley Byrne (R)
 2. Martha Roby (R)
 3. Mike Rogers (R)
 4. Robert Aderholt (R)
 5. Mo Brooks (R)
 6. Gary Palmer (R)
 7. Terri Sewell (D)

Alaska
(1 Repubblicano)
 "At-large". Don Young (R)

Arizona
(5 Repubblicani, 4 Democratici)
 1. Tom O'Halleran (D)
 2. Martha McSally (R)
 3. Raúl Grijalva (D)
 4. Paul Gosar (R)
 5. Andy Biggs (R)
 6. David Schweikert (R)
 7. Ruben Gallego (D)
 8. Trent Franks (R), fino all'8 dicembre 2017
 Debbie Lesko (R), dal 7 maggio 2018
 9. Kyrsten Sinema (D)

Arkansas
(4 Repubblicani)
 1. Rick Crawford (R)
 2. French Hill (R)
 3. Steve Womack (R)
 4. Bruce Westerman (R)

California
(39 Democratici, 14 Repubblicani)
 1. Doug LaMalfa (R)
 2. Jared Huffman (D)
 3. John Garamendi (D)
 4. Tom McClintock (R)
 5. Mike Thompson (D)
 6. Doris Matsui (D)
 7. Ami Bera (D)
 8. Paul Cook (R)
 9. Jerry McNerney (D)
 10. Jeff Denham (R)
 11. Mark DeSaulnier (D)
 12. Nancy Pelosi (D)
 13. Barbara Lee (D)
 14. Jackie Speier (D)
 15. Eric Swalwell (D)
 16. Jim Costa (D)
 17. Ro Khanna (D)
 18. Anna Eshoo (D)
 19. Zoe Lofgren (D)
 20. Jimmy Panetta (D)
 21. David Valadao (R)
 22. Devin Nunes (R)
 23. Kevin McCarthy (R)
 24. Salud Carbajal (D)
 25. Steve Knight (R)
 26. Julia Brownley (D)
 27. Judy Chu (D)
 28. Adam Schiff (D)
 29. Tony Cardenas (D)
 30. Brad Sherman (D)
 31. Pete Aguilar (D)
 32. Grace Napolitano (D)
 33. Ted Lieu (D)
 34. Xavier Becerra (D), fino al 24 gennaio 2017
 Jimmy Gomez (D), dall'11 luglio 2017
 35. Norma Torres (D)
 36. Raul Ruiz (D)
 37. Karen Bass (D)
 38. Linda Sánchez (D)
 39. Ed Royce (R)
 40. Lucille Roybal-Allard (D)
 41. Mark Takano (D)
 42. Ken Calvert (R)
 43. Maxine Waters (D)
 44. Nanette Barragán (D)
 45. Mimi Walters (R)
 46. Lou Correa (D)
 47. Alan Lowenthal (D)
 48. Dana Rohrabacher (R)
 49. Darrell Issa (R)
 50. Duncan D. Hunter (R)
 51. Juan Vargas (D)
 52. Scott Peters (D)
 53. Susan Davis (D)

Carolina del Nord
(10 Repubblicani, 3 Democratici)
 1. G. K. Butterfield (D)
 2. George Holding (R)
 3. Walter B. Jones (R)
 4. David Price (D)
 5. Virginia Foxx (R)
 6. Mark Walker (R)
 7. David Rouzer (R)
 8. Richard Hudson (R)
 9. Robert Pittenger (R)
 10. Patrick McHenry (R)
 11. Mark Meadows (R)
 12. Alma Adams (D)
 13. Ted Budd (R)

Carolina del Sud
(6 Repubblicani, 1 Democratico)
 1. Mark Sanford (R)
 2. Joe Wilson (R)
 3. Jeff Duncan (R)
 4. Trey Gowdy (R)
 5. Mick Mulvaney (R), fino al 16 febbraio 2017
 Ralph Norman (R), dal 26 giugno 2017
 6. Jim Clyburn (D)
 7. Tom Rice (R)

Colorado
(4 Repubblicani, 3 Democratici)
 1. Diana DeGette (D)
 2. Jared Polis (D)
 3. Scott Tipton (R)
 4. Ken Buck (R)
 5. Doug Lamborn (R)
 6. Mike Coffman (R)
 7. Ed Perlmutter (D)

Connecticut
(5 Democratici)
 1. John Larson (D)
 2. Joe Courtney (D)
 3. Rosa DeLauro (D)
 4. Jim Himes (D)
 5. Elizabeth Esty (D)

Dakota del Nord
(1 Repubblicano)
 "At-large". Kevin Cramer (R)

Dakota del Sud
(1 Repubblicano)
 "At-large". Kristi Noem (R)

Delaware
(1 Democratico)
 "At-large". Lisa Blunt Rochester (D)

Florida
(16 Repubblicani, 11 Democratici)
 1. Matt Gaetz (R)
 2. Neal Dunn (R)
 3. Ted Yoho (R)
 4. John Rutherford (R)
 5. Al Lawson (D)
 6. Ron DeSantis (R), fino al 10 settembre 2018
 Vacante, da tale data fino al Congresso successivo
 7. Stephanie Murphy (D)
 8. Bill Posey (R)
 9. Darren Soto (D)
 10. Val Demings (D)
 11. Daniel Webster (R)
 12. Gus Bilirakis (R)
 13. Charlie Crist (D)
 14. Kathy Castor (D)
 15. Dennis Ross (R)
 16. Vern Buchanan (R)
 17. Tom Rooney (R)
 18. Brian Mast (R)
 19. Francis Rooney (R)
 20. Alcee Hastings (D)
 21. Lois Frankel (D)
 22. Ted Deutch (D)
 23. Debbie Wasserman Schultz (D)
 24. Frederica Wilson (D)
 25. Mario Díaz-Balart (R)
 26. Carlos Curbelo (R)
 27. Ileana Ros-Lehtinen (R)

Georgia
(10 Repubblicani, 4 Democratici)
 1. Buddy Carter (R)
 2. Sanford Bishop (D)
 3. Drew Ferguson (R)
 4. Hank Johnson (D)
 5. John Lewis (D)
 6. Tom Price (R), fino al 10 febbraio 2017
 Karen Handel (R), dal 26 giugno 2017
 7. Rob Woodall (R)
 8. Austin Scott (R)
 9. Doug Collins (R)
 10. Jody Hice (R)
 11. Barry Loudermilk (R)
 12. Rick Allen (R)
 13. David Scott (D)
 14. Tom Graves (R)

Hawaii
(2 Democratici)
 1. Colleen Hanabusa (D)
 2. Tulsi Gabbard (D)

Idaho
(2 Repubblicani)
 1. Raúl Labrador (R)
 2. Mike Simpson (R)

Illinois
(11 Democratici, 7 Repubblicani)
 1. Bobby Rush (D)
 2. Robin Kelly (D)
 3. Dan Lipinski (D)
 4. Luis Gutiérrez (D)
 5. Michael Quigley (D)
 6. Peter Roskam (R)
 7. Danny K. Davis (D)
 8. Raja Krishnamoorthi (D)
 9. Jan Schakowsky (D)
 10. Brad Schneider (D)
 11. Bill Foster (D)
 12. Mike Bost (R)
 13. Rodney Davis (R)
 14. Randy Hultgren (R)
 15. John Shimkus (R)
 16. Adam Kinzinger (R)
 17. Cheri Bustos (D)
 18. Darin LaHood (R)

Indiana
(7 Repubblicani, 2 Democratici)
 1. Pete Visclosky (D)
 2. Jackie Walorski (R)
 3. Jim Banks (R)
 4. Todd Rokita (R)
 5. Susan Brooks (R)
 6. Luke Messer (R)
 7. André Carson (D)
 8. Larry Bucshon (R)
 9. Trey Hollingsworth (R)

Iowa
(3 Repubblicani, 1 Democratico)
 1. Rod Blum (R)
 2. David Loebsack (D)
 3. David Young (R)
 4. Steve King (R)

Kansas
(4 Repubblicani)
 1. Roger Marshall (R)
 2. Lynn Jenkins (R)
 3. Kevin Yoder (R)
 4. Mike Pompeo (R), fino al 23 gennaio 2017
 Ron Estes (R), dal 25 aprile 2017

Kentucky
(5 Repubblicani, 1 Democratico)
 1. James Comer (R)
 2. Brett Guthrie (R)
 3. John Yarmuth (D)
 4. Thomas Massie (R)
 5. Hal Rogers (R)
 6. Andy Barr (R)

Louisiana
(5 Repubblicani, 1 Democratico)
 1. Steve Scalise (R)
 2. Cedric Richmond (D)
 3. Clay Higgins (R)
 4. Mike Johnson (R)
 5. Ralph Abraham (R)
 6. Garret Graves (R)

Maine
(1 Democratico, 1 Repubblicano)
 1. Chellie Pingree (D)
 2. Bruce Poliquin (R)

Maryland
(7 Democratici, 1 Repubblicano)
 1. Andy Harris (R)
 2. Dutch Ruppersberger (D)
 3. John Sarbanes (D)
 4. Anthony Brown (D)
 5. Steny Hoyer (D)
 6. John K. Delaney (D)
 7. Elijah Cummings (D)
 8. Jamie Raskin (D)

Massachusetts
(9 Democratici)
 1. Richard Neal (D)
 2. Jim McGovern (D)
 3. Niki Tsongas (D)
 4. Joseph Patrick Kennedy III (D)
 5. Katherine Clark (D)
 6. Seth Moulton (D)
 7. Mike Capuano (D)
 8. Stephen Lynch (D)
 9. William Keating (D)

Michigan
(9 Repubblicani, 5 Democratici)
 1. Jack Bergman (R)
 2. Bill Huizenga (R)
 3. Justin Amash (R)
 4. John Moolenaar (R)
 5. Dan Kildee (D)
 6. Fred Upton (R)
 7. Tim Walberg (R)
 8. Mike Bishop (R)
 9. Sander Levin (D)
 10. Paul Mitchell (R)
 11. Dave Trott (R)
 12. Debbie Dingell (D)
 13. John Conyers (D), fino al 5 dicembre 2017
 Brenda Jones (D), dal 29 novembre 2018
 14. Brenda Lawrence (D)

Minnesota
(5 Democratici, 3 Repubblicani)
 1. Tim Walz (D)
 2. Jason Lewis (R)
 3. Erik Paulsen (R)
 4. Betty McCollum (D)
 5. Keith Ellison (D)
 6. Tom Emmer (R)
 7. Collin Peterson (D)
 8. Rick Nolan (D)

Mississippi
(3 Repubblicani, 1 Democratico)
 1. Trent Kelly (R)
 2. Bennie Thompson (D)
 3. Gregg Harper (R)
 4. Steven Palazzo (R)

Missouri
(6 Repubblicani, 2 Democratici)
 1. William Lacy Clay, Jr. (D)
 2. Ann Wagner (R)
 3. Blaine Luetkemeyer (R)
 4. Vicky Hartzler (R)
 5. Emanuel Cleaver (D)
 6. Sam Graves (R)
 7. Billy Long (R)
 8. Jason T. Smith (R)

Montana
(1 Repubblicano)
 "At-large". Ryan Zinke (R), fino al 1º marzo 2017
 Greg Gianforte (R), dal 21 giugno 2017

Nebraska
(3 Repubblicani)
 1. Jeff Fortenberry (R)
 2. Don Bacon (R)
 3. Adrian Smith (R)

Nevada
(3 Democratici, 1 Repubblicano)
 1. Dina Titus (D)
 2. Mark Amodei (R)
 3. Jacky Rosen (D)
 4. Ruben Kihuen (D)

New Hampshire
(2 Democratici)
 1. Carol Shea-Porter (D)
 2. Ann McLane Kuster (D)

New Jersey
(7 Democratici, 5 Repubblicani)
 1. Donald Norcross (D)
 2. Frank LoBiondo (R)
 3. Tom MacArthur (R)
 4. Chris Smith (R)
 5. Josh Gottheimer (D)
 6. Frank Pallone (D)
 7. Leonard Lance (R)
 8. Albio Sires (D)
 9. Bill Pascrell (D)
 10. Donald Payne, Jr. (D)
 11. Rodney Frelinghuysen (R)
 12. Bonnie Watson Coleman (D)

New York
(18 Democratici, 9 Repubblicani)
 1. Lee Zeldin (R)
 2. Peter T. King (R)
 3. Tom Suozzi (D)
 4. Kathleen Rice (D)
 5. Gregory Meeks (D)
 6. Grace Meng (D)
 7. Nydia Velázquez (D)
 8. Hakeem Jeffries (D)
 9. Yvette Clarke (D)
 10. Jerrold Nadler (D)
 11. Dan Donovan (R)
 12. Carolyn B. Maloney (D)
 13. Adriano Espaillat (D)
 14. Joseph Crowley (D)
 15. José Serrano (D)
 16. Eliot Engel (D)
 17. Nita Lowey (D)
 18. Sean Patrick Maloney (D)
 19. John Faso (R)
 20. Paul Tonko (D)
 21. Elise Stefanik (R)
 22. Claudia Tenney (R)
 23. Tom Reed (R)
 24. John Katko (R)
 25. Louise Slaughter (D), fino al 16 marzo 2018
 Joseph Morelle (D), dal 6 novembre 2018
 26. Brian Higgins (D)
 27. Chris Collins (R)

Nuovo Messico
(2 Democratici, 1 Repubblicano)
 1. Michelle Lujan Grisham (D), fino al 31 dicembre 2018
 Vacante, da tale data fino al Congresso successivo
 2. Steve Pearce (R)
 3. Ben R. Luján (D)

Ohio
(12 Repubblicani, 4 Democratici)
 1. Steve Chabot (R)
 2. Brad Wenstrup (R)
 3. Joyce Beatty (D)
 4. Jim Jordan (R)
 5. Bob Latta (R)
 6. Bill Johnson (R)
 7. Bob Gibbs (R)
 8. Warren Davidson (R)
 9. Marcy Kaptur (D)
 10. Mike Turner (R)
 11. Marcia Fudge (D)
 12. Pat Tiberi (R), fino al 15 gennaio 2018
 Troy Balderson (R), dal 7 agosto 2018
 13. Tim Ryan (D)
 14. David Joyce (R)
 15. Steve Stivers (R)
 16. Jim Renacci (R)

Oklahoma
(5 Repubblicani)
 1. Jim Bridenstine (R), fino al 23 aprile 2018
 Kevin Hern (R), dal 6 novembre 2018
 2. Markwayne Mullin (R)
 3. Frank Lucas (R)
 4. Tom Cole (R)
 5. Steve Russell (R)

Oregon
(4 Democratici, 1 Repubblicano)
 1. Suzanne Bonamici (D)
 2. Greg Walden (R)
 3. Earl Blumenauer (D)
 4. Peter DeFazio (D)
 5. Kurt Schrader (D)

Pennsylvania
(13 Repubblicani, 5 Democratici)
 1. Bob Brady (D)
 2. Dwight Evans (D)
 3. Mike Kelly (R)
 4. Scott Perry (R)
 5. Glenn Thompson (R)
 6. Ryan Costello (R)
 7. Pat Meehan (R), fino al 27 aprile 2018
 Mary Gay Scanlon (D), dal 6 novembre 2018
 8. Brian Fitzpatrick (R)
 9. Bill Shuster (R)
 10. Tom Marino (R)
 11. Lou Barletta (R)
 12. Keith Rothfus (R)
 13. Brendan Boyle (D)
 14. Michael Doyle (D)
 15. Charlie Dent (R), fino al 12 maggio 2018
 Susan Wild (D), dal 6 novembre 2018
 16. Lloyd Smucker (R)
 17. Matt Cartwright (D)
 18. Tim Murphy (R), fino al 21 ottobre 2017
 Conor Lamb (D), dal 12 aprile 2018

Rhode Island
(2 Democratici)
 1. David Cicilline (D)
 2. James Langevin (D)

Tennessee
(7 Repubblicani, 2 Democratici)
 1. Phil Roe (R)
 2. Jimmy Duncan (R)
 3. Chuck Fleischmann (R)
 4. Scott DesJarlais (R)
 5. Jim Cooper (D)
 6. Diane Black (R)
 7. Marsha Blackburn (R)
 8. David Kustoff (R)
 9. Steve Cohen (D)

Texas
(25 Repubblicani, 11 Democratici)
 1. Louie Gohmert (R)
 2. Ted Poe (R)
 3. Sam Johnson (R)
 4. John Ratcliffe (R)
 5. Jeb Hensarling (R)
 6. Joe Barton (R)
 7. John Culberson (R)
 8. Kevin Brady (R)
 9. Al Green (D)
 10. Michael McCaul (R)
 11. Mike Conaway (R)
 12. Kay Granger (R)
 13. Mac Thornberry (R)
 14. Randy Weber (R)
 15. Vicente González (D)
 16. Beto O'Rourke (D)
 17. Bill Flores (R)
 18. Sheila Jackson Lee (D)
 19. Jodey Arrington (R)
 20. Joaquín Castro (D)
 21. Lamar Smith (R)
 22. Pete Olson (R)
 23. Will Hurd (R)
 24. Kenny Marchant (R)
 25. Roger Williams (R)
 26. Michael C. Burgess (R)
 27. Blake Farenthold (R), fino al 6 aprile 2018
 Michael Cloud (R), dal 10 luglio 2018
 28. Henry Cuellar (D)
 29. Gene Green (D)
 30. Eddie Bernice Johnson (D)
 31. John Carter (R)
 32. Pete Sessions (R)
 33. Marc Veasey (D)
 34. Filemon Vela (D)
 35. Lloyd Doggett (D)
 36. Brian Babin (R)

Utah
(4 Repubblicani)
 1. Rob Bishop (R)
 2. Chris Stewart (R)
 3. Jason Chaffetz (R), fino al 30 giugno 2017
 John Curtis (R), dal 13 novembre 2017
 4. Mia Love (R)

Vermont
(1 Democratico)
 "At-large". Peter Welch (D)

Virginia
(7 Repubblicani, 4 Democratici)
 1. Rob Wittman (R)
 2. Scott Taylor (R)
 3. Bobby Scott (D)
 4. Donald McEachin (D)
 5. Tom Garrett (R)
 6. Bob Goodlatte (R)
 7. Dave Brat (R)
 8. Don Beyer (D)
 9. Morgan Griffith (R)
 10. Barbara Comstock (R)
 11. Gerry Connolly (D)

Virginia Occidentale
(3 Repubblicani)
 1. David McKinley (R)
 2. Alex Mooney (R)
 3. Evan Jenkins (R), fino al 30 settembre 2018
 Vacante, da tale data fino al Congresso successivo

Washington
(6 Democratici, 4 Repubblicani)
 1. Suzan DelBene (D)
 2. Rick Larsen (D)
 3. Jaime Herrera Beutler (R)
 4. Dan Newhouse (R)
 5. Cathy McMorris Rodgers (R)
 6. Derek Kilmer (D)
 7. Pramila Jayapal (D)
 8. Dave Reichert (R)
 9. Adam Smith (D)
 10. Dennis Heck (D)

Wisconsin
(5 Repubblicani, 3 Democratici)
 1. Paul Ryan (R)
 2. Mark Pocan (D)
 3. Ron Kind (D)
 4. Gwen Moore (D)
 5. Jim Sensenbrenner (R)
 6. Glenn Grothman (R)
 7. Sean Duffy (R)
 8. Mike Gallagher (R)

Wyoming
(1 Repubblicano)
 "At-large". Liz Cheney (R)

Membri Non votanti
(3 Democratici, 2 Repubblicani, 1 Indipendente)
 Samoa Americane: Amata Coleman Radewagen (R)
 Distretto di Columbia: Eleanor Holmes Norton (D)
 Guam: Madeleine Bordallo (D)
 Isole Marianne Settentrionali: Gregorio Sablan (I)
 Porto Rico: Jenniffer González (R/PNP)
 Isole Vergini: Stacey Plaskett (D)

Note

Voci correlate
Elezioni parlamentari negli Stati Uniti d'America del 2016

115


text:
Laimutis Adomaitis (7 de septiembre de 1986) es un deportista lituano que compitió en lucha grecorromana. Ganó una medalla de bronce en el Campeonato Europeo de Lucha de 2005, en la categoría de 84 kg.

Palmarés internacional

Referencias

Luchadores de Lituania
Nacidos en Vilna

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
DYou è un periodico italiano prodotto dalla Disney e in commercio dal settembre 2010. Si rivolge ad un pubblico femminile di pre adolescenti.

DYou tratta i temi della bellezza, del trucco, della moda, delle star, dei problemi sociali, delle novità e degli spettacoli. Ha anche sezioni dedicate ai fans con posta, fanart, disegni e concorsi. DYou esce il 28 o 29 di ogni mese.

DYou è una rivista italiana, ma da marzo 2011 è presente anche in Repubblica Ceca, Belgio, Spagna, America, Inghilterra, Polonia e altri Paesi.

Note

Collegamenti esterni

Mensili italiani


text:
Klobukino () is a rural locality (a village) in Sidorovskoye Rural Settlement, Gryazovetsky District, Vologda Oblast, Russia. The population was 2 as of 2002.

Geography
Klobukino is located  east of Gryazovets (the district's administrative centre) by road. Demyankovo is the nearest rural locality.

References

Rural localities in Gryazovetsky District


text:
I Grisoni furono una famiglia patrizia veneziana, annoverata fra le cosiddette Case Nuove.

Storia
Discordi sono le tradizioni riguardo all'origine di questo nobile casato, proveniente da Garda o dalla penisola ellenica, o forse, più probabilmente, da Jesolo. Tutte le fonti paiono concordi, tuttavia, nel farlo molto antico in Venezia. Alcune cronache azzardano l'ipotesi che i Grisoni si denominassero originariamente Gransoni o Gransona, o che fossero in realtà della medesima casa dei Grioni patrizi veneti e che, come tali, provenissero dalla Grecia.

Sembra che i Grisoni fossero presenti in seno all'antico Consilium cittadino già prima della serrata, al verificarsi della quale furono ritenuti nel novero del corpo patrizio (qualche fonte antica, tuttavia, li vorrebbe esclusi nel 1297 e riassunti poco dopo).

Nel 1378, o forse subito prima di tale anno, tuttavia, un membro di questa casa, Lorenzo Grisoni, fu processato dal Consiglio dei Dieci «per avere più volte nascosa, la palla d'oro, frà le dita nell'andar a Capello». Ritenuto colpevole, il Grisoni fu cacciato dalla città lagunare con tutta la sua famiglia, trovando rifugio a Capodistria, e il suo casato fu bandito dal patriziato veneziano.

Successivamente, nel 1431, un discendente del detto Lorenzo, tal Nicolò Grisoni, riuscì a ottenere l'aggregazione all'Ordine nobile della città di Capodistria. Al 1650, i Grisoni erano importanti feudatari dei vescovi giustinopolitani, uno dei quali, Bartolomeo da Sonica, concesse nel 1505 ai tre fratelli Giovanni Battista, Daniele e Nicolò di Francesco i feudi di Valmorasa e Trebesse, mentre nel 1736 la famiglia ereditò dai conti Sabini la contea di San Giovanni in Daila, presso Cittanova. Un altro Grisoni, invece, possedeva nel 1715 un feudo appartenente alla diocesi di Pola, conferito alla sua famiglia dal vescovo Matteo Barbabianca, nel XVI secolo. Altri possedimenti si trovavano presso Sant'Onofrio, San Michele e Punta Grossa.

Questo casato ricevette conferma della propria nobiltà e del rango comitale dall'Imperatore Francesco I. La famiglia si estinse nel 1841, anno di morte del conte Francesco di Santo: l'ultimo rampollo di questa antica casata, Pompeo di Francesco, infatti, era morto in duello a Milano nel 1833. Di conseguenza, la contea di San Giovanni in Daila passò ai Benedettini dell'abbazia di Praglia, in osservanza di un'antica disposizione testamentaria risalente addirittura al primo possessore del feudo, il cavaliere Almerico Sabini, che, nel 1273, l'aveva ottenuta sotto tale condizione dal vescovo di Capodistria. Il Grisoni lasciò anche in beneficenza oltre un milione di fiorini: la di lui moglie, contessa Marianna Grisoni Pola, fece costruire con parte di tale somma l'orfanotrofio Pio Istituto Grisoni.

Membri illustri
Antonio Grisoni (1724 - 1779), militare, nominato Generale Maggiore dell'esercito imperiale da Maria Teresa d'Austria nel 1775.

Luoghi e architetture
Palazzo Grisoni, a Daila.

Si ricorda, inoltre, una Calle Francesco Grisoni, a Capodistria.

Note

Famiglie del patriziato veneziano


text:
Луций Мумий Ахаик () е римски политик през средата на 2 век пр.н.е., който е известен с разрушаването на Коринт през 146 пр.н.е..

Той е от плебейския род Мумии (gens Mummia) и син на Луций Мумий, който е народен трибун през 187 пр.н.е.

Луций се бие като претор през 153 пр.н.е. в Hispania ulterior с победа над лузитаните и празнува триумф. През 146 пр.н.е. става консул и получава главнокомандването на войските в Ахая. След победа над коринтците на Diaios завладява града и го разрушава.

По нареждане на сената жителите са продадени в робство, а богатствата на изкуството са закарани в Рим.

Той остава и 145 пр.н.е. като проконсул в Гърция, където с комисия на 10-те създава провинция Ахая и предприема обиколка през Гърция. Тази година той празнува голям триумф над ахейците и коринтците. Той получава неофициално името Ахаик (Achaicus).

През 142 пр.н.е. подарява ограбените произведения на изкуството. Същата година става цензор заедно със Сципион Емилиан, с когото има конфликти. След една година вероятно умира. Той оставя един син и една дъщеря. Неговата правнучка Мумия Ахаика е майка на император Галба.

Източници

Литература
 Friedrich Münzer, L. Mummius (no. 7a), in: RE XVI 1 (1933) coll. 1195 – 1206.

Римски военачалници
Римски републикански консули
Римски управители (Испания)
Цензори
Мумии (римски род)


text:
The Bank of England £5 note, also known as a fiver, is a sterling banknote . It is the smallest denomination of banknote currently issued by the Bank of England. In September 2016, a new polymer note was introduced, featuring the image of Queen Elizabeth II on the obverse and a portrait of Winston Churchill on the reverse. The old paper note, first issued in 2002 and bearing the image of prison reformer Elizabeth Fry on the reverse, was phased out and ceased to be legal tender after 5 May 2017.

History

Introduction
Five pound notes (£5) were introduced by the Bank of England in 1793, following the ten pound note, which had been introduced in 1759 as a consequence of gold shortages caused by the Seven Years' War. The 5 pound note was introduced again, due to gold shortages caused by the French Revolutionary Wars and the Napoleonic Wars and was the lowest denomination of note issued until 1797. The earliest notes were handwritten and were issued to individuals as needed. These notes were written on one side only and bore the name of the payee, the date and the signature of the issuing cashier.

Restriction period
In 1797, due to the extra money need to fund the war and the uncertainty caused as Britain declared war on France, a series of bank runs drained the Bank of England of its gold supply. The Bank was forced to stop exchanging gold for notes and to issue notes of £1 and £2 denominations. This was known as the 'restriction period', as the exchange of notes for their value in gold was restricted.

The Restriction Period ended in 1821 as the Government had to anchor the value of the currency to gold in order to control sharply rising inflation and national debt. After a brief period to offset any sudden deflation, the UK returned to the gold standard on 1 May 1821. These notes could again be exchanged in full, or in part, for an equivalent amount of gold when presented at the bank. If redeemed in part, the banknote would be marked to indicate the amount that had been redeemed. From 1853 printed notes replaced handwritten notes, with the declaration "I promise to pay the bearer on demand the sum of five pounds" replacing the name of the payee. This declaration remains on Bank of England banknotes to this day. A printed signature of one of three cashiers appeared on the printed notes, though this was replaced by the signature of the Chief Cashier from 1870 onward.

Move away from gold standard

The right to redeem banknotes for gold ceased in 1931, when Britain stopped using the gold standard. Metal thread was introduced on the £5 note in 1945 as a security feature. The printed black and white notes were replaced from 1957 onward by new, two-sided notes. The first two-sided £5 notes (series B) were blue and featured a bust of Britannia on the front and a lion on the back. Series C notes, first introduced in 1963, were the first notes to feature an image of the monarch on the front, with Britannia being relegated to the back. From 1971 onward, with the introduction of series D, a British historical figure was portrayed on the reverse: the soldier and statesman the Duke of Wellington in this case. Series E notes, first issued in 1990, are multicoloured, although they are predominantly turquoise-blue. These notes feature a portrait of railway pioneer George Stephenson, as well as for the first time 'windowed' metal thread; this thread appears as a dashed line, yet forms a single line when held up to the light.

2002 Varnish Issue
In 2002, a problem was identified in which the serial numbers could be rubbed off of some notes.  The problem was highlighted after six members of the public complained to The Bank of England; banks as well as Post Offices stopped distributing the notes at the request of the Bank of England to stop issuing the new £5 notes. The Bank said the move was a "precautionary measure while we carry out further tests and investigative work into what might have caused the fault and how widespread the problem is". The bank consequently did rigorous testing and found the problem to be that the serial numbers were printed over the varnish rather than under it allowing the ink to be removed if enough force was applied. The Bank started to varnish the notes in an attempt to make them last longer than previous notes which only had an estimated lifespan of nine months.

A spokesman for the Bank of England said: "The notes are still legal tender and the public shouldn't have a problem spending them in the shops. As long as shopkeepers check the anti-counterfeit measures, then the lack of serial numbers is not a problem.

"If members of the public are concerned, then they should take the notes back to the bank where they will be exchanged."

The F series £5 note was never issued.

Moving to polymer
In April 2013, the Governor of the Bank of England Sir Mervyn King announced on behalf of the bank that Elizabeth Fry would be replaced by Winston Churchill on the next £5 note which would enter circulation in 2016. It was also announced that the images featured on the reverse would include the famous 1941 portrait of Churchill (The Roaring Lion) by Yousuf Karsh, a view of the Houses of Parliament, a quote by Churchill ("I have nothing to offer but blood, toil, tears and sweat") and a background image of Churchill's Nobel Prize in Literature, while the obverse would feature an image of Queen Elizabeth II.

In December 2013 the Bank of England announced that the next £5 note would be printed on a polymer, rather than cotton paper. The bank cited that they would be cleaner, more secure and more durable. It was also said that the new polymer notes would be more environmentally friendly, lasting 2.5 times as long as cotton paper notes, according to the Bank's own environmental testing.

The note was introduced on 13 September 2016, with an initial print run of 440 million notes (worth £2.2 billion), over the period of co-circulation. It was announced that there would be a co-circulatory period with the old series E notes, and then on 5 May 2017, the series E would cease to be legal tender. However, as with all Bank of England notes, they can be exchanged at face value at any time in the future.

Ingredients controversy
In November 2016 there was controversy when the Bank of England confirmed that the new notes contain traces of tallow in the new notes. According to an online petition on this issue, this is unacceptable to vegans, vegetarians, Muslims, Hindus, Sikhs, Jains, Jews and other groups in the UK, and one Cambridge cafe boycotted the new note. The note's manufacturer, Innovia Security, was looking into changing the recipe for the polymer used, so as to contain no animal products, which are added to polymer pellets at an early stage of production. However, on 10 August 2017 the Bank of England announced that all future notes, including future £5 note prints would continue the use of traces of tallow.

Design

List of historical designs

Sources from the Bank of England:

Current designs
The series G (polymer) note is the only £5 note that is currently legal tender. The old paper series E was withdrawn, following a co-circulation period with both notes being legal tender which ended on 5 May 2017.

Circulation
The Bank of England is responsible for printing and issuing notes to ensure a smooth monetary supply across the United Kingdom. It reports the number of notes in circulation at any given time. The £5 note circulation peaked in 1979 before the £50 was re-introduced.

Table sources from the Bank of England Statistics

See also

Bank of England note issues

Notes

References

External links

Banknotes of England
Five-base-unit banknotes
1793 introductions


text:
Radio Brenner, später auch Radio Brenner 1 und zum Schluss Südtirol 1, war ein privater Radiosender aus Südtirol in Italien, der mittels aufwändiger Sendetechnik über den Alpenhauptkamm hinweg gezielt den südbayerischen Raum versorgte. Auf diese Weise konnte das damals noch geltende Verbot von privaten Hörfunksendern in Deutschland unterlaufen werden. In Italien hingegen war privater Rundfunk zu dem Zeitpunkt bereits erlaubt. Aufgrund seiner unkonventionellen Programmgestaltung erfreute sich Radio Brenner einer vergleichsweise großen Beliebtheit. Der heute existierende Sender Südtirol 1 steht in keiner Beziehung zu Radio Brenner.

Geschichte
Im Jahre 1980 bildete sich ein Konsortium mit einem Startkapital von 8 Millionen DM, nach anderen Quellen von etwa 5 Millionen DM, um von Südtirol aus den bayerischen Raum mit einem Privatradio zu versorgen. Als Name für den Radiosender wurde zunächst Radio Brenner International festgelegt. Wegen der Verwechslungsgefahr mit dem ebenfalls aus Südtirol sendenden Radio Bavaria International ließ man später das International im Namen weg, sodass der geläufige Name Radio Brenner übrig blieb. Die ersten Testsendungen erfolgten Anfang 1981, im Mai des gleichen Jahres begann der Dauerbetrieb.

Nach den ersten Erfolgen wurde ein zweites Programm geplant, sodass an das bisherige Programm eine 1 angehängt wurde. Es blieb jedoch bei Radio  Brenner 1, ein zweites Programm wurde nicht ausgestrahlt. Auch das geplante Fernsehprogramm kam nicht über einfache Tests hinaus. 1986 wurde der Name in Südtirol 1 geändert, 1990 dann noch letztmals für einige Monate in Radio Brenner Südtirol. Durch die zwischenzeitlich in Deutschland erfolgte Freigabe von privatem Rundfunk entfiel zunehmend die Notwendigkeit von Italien aus den Sendebetrieb durchzuführen, sodass der Sender im Juli 1991 an den Lokalsender Radio Zirog verkauft wurde.

Standort und Technik
Das Studio für den Programmbetrieb befand sich in Sterzing, einer Kleinstadt in Südtirol unweit des namensgebenden Brennerpasses. Die Ausstrahlung nach Norden erfolgte zunächst von einer Sendeanlage nahe dem Gipfel der Flatschspitze aus etwa 2500 m Höhe, etwa drei Kilometer südlich des Brennerpasses auf italienischer Seite. Die Übertragung des Modulationssignales vom Funkhaus in Sterzing zur Flatschspitze erfolgte über einen Umsetzer am Rosskopf über eine Richtfunkverbindung im 13-GHz-Band.

Die ersten Testsendungen nutzten die Frequenz 102,15 MHz. Die Ausgangsleistung des UKW-Senders betrug 10 Kilowatt, die Strahlungsleistung betrug etwa 400 Kilowatt ERP. Nachdem der Bayerische Rundfunk die benachbarte Frequenz 102,3 MHz mit seinem Klassikprogramm Bayern 4 belegt hatte, wurde ein Frequenzwechsel erforderlich. Als neue Frequenz wurde nun für längere Zeit 104,05 MHz genutzt. In München war durch Abschattungen der Empfang etwas eingeschränkt, allerdings konnten große Teile von Südbayern erreicht werden. Einzelne Empfangsberichte kamen sogar aus Stuttgart, Nürnberg und der damaligen DDR. Im Mai 1987 erfolgte der Umzug auf den deutlich höheren und günstiger gelegenen Schwarzenstein. Dank der Höhenlage von 3300 m verbessert sich nun der Empfang in Süddeutschland erheblich. 1989 wurde die Sendeanlage auf dem Schwarzenstein durch Brandstiftung zerstört. Es folgte zwar ein Wiederaufbau der Anlage, ein durchgängiger Sendebetrieb gelang aber nicht mehr. Nach mehreren Frequenzwechseln wurde zuletzt bis zum Ende des Senders im Jahre 1991 wieder von der Flatschspitze aus gesendet.

Programm
Der erste Sendeleiter und Moderator war Bernd Kühl, weitere Moderatoren waren unter anderem Waldemar Müller und Axel Ricken. Ungewöhnlich für die damalige Zeit waren die spontanen Späße und die zum Teil ungespielt chaotischen, improvisierten Moderationen. Der Stil der Radio-Brenner-Moderationen wurde später von einigen anderen Radiosendern imitiert und hatte starken Einfluss auf die deutsche Radio-Comedy-Szene.

Die Musikauswahl war ein buntes Gemisch aus aktuellen Titeln und Oldies, ergänzt um eine italienischsprachige Sendung und dem recht beliebten Wunschkonzert Dauerbrenner. Hier konnten Zuhörer anrufen und sich Titel wünschen, die dann auch meist sofort gespielt wurden. Die Anzahl der Anrufer war so hoch, dass zeitweise das Telefonnetz in Sterzing blockiert war.

Literatur

Weblinks
 Private Webseite mit Presseartikeln, Bildern und Hörbeispielen speziell zu Radio Brenner

Einzelnachweise

Brenner
Sterzing
Brenner
Medien (Südtirol)
Sendestart 1981
Sendeschluss 1991


text:
Українське мистецтво — сукупність усіх творів мистецтва, створених за всю історію розвитку України.

Історичний розвиток

Розвиток мистецтва в Україні веде відлік із прадавніх часів.

Види українського мистецтва:
 Живопис
 Графіка
 Скульптура
 Каліграфія
 Театр
 Музика
 Кіно
 Художня література
 Декоративне мистецтво
 Хореографія, танець
 Кіномистецтво
 Фотомистецтво
 Телебачення
 Естрадно-циркове мистецтво

Українське народне мистецтво

Народне мистецтво України — це пласт української культури, пов'язаний з відтворенням світосприйняття українського народу, його психології, етичних настанов і естетичних прагнень, що охоплює всі види народної творчості, традиційно притаманні Україні: музику, танці, пісні, фольклор, декоративно-ужиткове мистецтво, що розвиваються, як єдиний комплекс, і органічно входять у життя народу протягом усієї його історії.

Мистецтво у добах

Українське мистецтво доби готики

Один з найцікавіших періодів історії архітектури України — кінець XIV — перша І половина XV століття. В українські міста прибуває багато поселенців, переважно німців, які принесли в мистецтво, а зокрема в архітектуру, нові стильові форми.
Живописці створювали фрески й вівтарні композиції, але найяскравіше готична живопис втілилась у вітражах, які заповнювали величезні отвори стрілчастих вікон та круглихокон-роз, а верхньому поверсі капел.

Українське мистецтво доби відродження

Період останньої чверті XVI — перша половина XVII ст. називаюється добою Ренесансу або Відродження.
В цілому для архітектури, образотворчого мистецтва доби Ренесансу в Україні є характерним поширення архітектурних, мистецьких форм італійського, Північного Ренесансу, сприйняття нових надбань європейського мистецтва та їх синтез з традиціями мистецтва Київської Русі та українського народного мистецтва. Нові художні засоби, прийоми були не самоціллю, а засобом для втілення в архітектурних, спорудах, мистецьких образах гуманістичних ідеалів. Художня культура Ренесансу України стала основою для неповторного українського бароко. В добу Ренесансу українська культура в полемічних творах, витворах мистецтва втілила національні духовні цінності, національну ідею і духовно підготувала, створила ту суспільну атмосферу, в якій розгорнулась національно-визвольна війна під проводом Богдана Хмельницького, яка завершилась відновленням Української держави.

Українське мистецтво доби бароко

Період другої половини 17 — 18 століття називають епохою староукраїнської культури, тобто тієї, що передувала новій, створеній за останні два століття. Мистецтво тієї доби розвивається в стилі бароко, котрий проникає в усі культурні сфери і набуває свого розквіту у 18 столітті як відоме всьому світові «українське бароко».

Сучасне українське мистецтво

Сучасне українське мистецтво у своїй ширині й глибині репрезентоване багатьма мистецькими гуртами. Ці гурти, хоч ідуть різними мистецькими шляхами, прямують до одної мети: прагнуть знайти пластичний вислів українського мистецтва, поглибити його формальні цінності і внести їх у скарбницю світового мистецтва.

Сучасне українське мистецтво нерозривно пов'язане із західноєвропейським шляхами свого розвитку і метою. Українське мистецтво через політичне положення українського народу дещо запізнилося у своєму розвитку в часах поневолення царатом, одначе тепер, швидкими кроками, воно надробило все те, що потрібне було для його подальшої еволюції.

Уже імпресіонізм в Україні дав поштовх для творчості таких блискучих майстрів українського мистецтва, як Бурачек, Васильківський, Іжакевич, Дяченко, Замирайло, Жук,Красицький, В. Кричевський, Ф. Кричевський, Левченко, Кульчицький, Мурашко, Маневич, Новаківський, Пимоненко, Сосенко, Самокиш, Холодний, Труш, Шульга, Яремич і багатьох інших. Їх діяльність у малярській практиці і у пропаганді українського мистецтва виставками, статтями, педагогічною роботою поклала основи під сучасну працю наших митців.

У часах діяльності цих митців повстала потреба мистецьких організацій, щоб упланувати і впорядкувати їх працю і надати їй організаційні форми. Такою першою мистецькою організацією було «Товариство Діячів українського мистецтва» у Києві, та аналогічне у Харкові, пізніше й у Львові.

Нове покоління українських митців зовсім змінило мистецьку ситуацію на українських землях. Рамці діяльності їх так розрослися, що виявилася потреба ідеологічних мистецьких організацій у мистецькому розумінні, та поширення їх діяльності у великих розмірах. Темп мистецького життя виявилося у великому його розгоні. Власне, повстає ціла низка таких організацій, що начислюють десятки діяльних членів і своєю різнородною мистецькою діяльністю втягують до зацікавлення мистецтвом широкі верстви української суспільности та несуть досягнення нашого мистецтва далеко поза межі українських земель.

Організацією з суто українськими мистецькими проблемами широкої міри була «Асоціяція Революційних Митців України», яка окрім практики мистецтва європейських напрямків у головнім своїм ядрі обєднувала групу нововізантиністів, що базували свою творчість на добі візантійського мистецтва в Україні.

Досягнення цієї групи дуже значні, а її стилеві шукання лишили глибокий слід в українськім мистецтві та звернули увагу на свою працю зах.-європейського мистецького світу. До цієї групи належали такі митці: Бойчук, Седляр, Падалка, Наліпинська-Бойчук, Азовський, Сахновська, Мізин, Гвоздик, Бизюків і інші, ціла низка передових різьбарів, графіків і мистецтвознавців та критиків.

Українські сезаністи і митці, що працюють у формі західньо — європейської дійсности від експресіонізму до новокласицизму, зорганізовані в «Об'єднання Сучасних Мистців України» до яких, як головні представники належали Таран, Пальмів, Ткаченко, Садиленко, Крамаренко, Жданко й інші.

Близькою до обох цих організацій у мистецькому розумінні є «Асоціяція Незалежних Українських Митців» на західно-українських землях з такими митцями: Андрієнко, Бутович, Грищенко, Глущенко, Гординський, Дольницька, Ємець, Ковжун, Осіньчук, Лятуринська, Музика, Сельський і інші.

Численна Група митців, що основує свою творчість на українськім народнім мистецтві в широкім розумінні цього слова, до яких примикають ще й імпресіоністи об'єднані були в «Асоціації Червоних Митців України» з такими іменами як Ф. Кричевський, Михайлів, Новосельський, Шовкуненко, Жук, Трохименко, Козик, Коровчинський, Іванів, Сиротенко й інші.

Ці головні і провідні мистецькі організації з широкою програмою своєї діяльності, що включають в себе активний мистецький елемент усіх ділянок мистецтва та мистецької публіцистики доповнює ціла низка менших організацій, що в тій або іншій формі поширювали рямки мистецтва.

З них «Об'єднання Молодих Митців України», «Жовтень», «Українське Мистецьке Об'єднання», «Спокій», чи Празька або Паризька ґрупа наших митців хоч нових ідей не вносять в українське мистецтво, одначе розширюють його практику.

Галерея

Див. також
 Історія українського мистецтва (видання)
 Українська архітектура
 Українська скульптура
 Українська музика
 Українське бароко
 Українське образотворче мистецтво
 Українська культура
 Архітектура України
 Українські народні пісні

Література
 Начерк історії українського мистецтва / Микола Голубець. — Львів: Накладом фонду «Учітеся, брати мої», 1922- . — (Учітеся, брати мої!). Ч. 1 : — 1922 (: З друк. Ставропиг. ін-ту під управою Ю. Сидорака).
 Українське мистецтво: (вступ до історії) / Микола Голубець. — Львів; К. : Накладом вид-ва «Шляхи», 1918 . —(Новітня бібліотека; ч. 29).
 Мистецтво старої Руси-України / Ф. І. Шміт. — Х. : Союз, 1919 (: Друк. «Печ. дело»). —(Культурно-історична бібліотека / під ред. Д. І. Багалія).
 Основні риси українського мистецтва / В. Модзалевський ; мал. Павли Діденко. — Чернігів: Друк. Г. М. Веселої, 1918 .
 Антонович Д. Українське мистецтво: Конспективний історичний нарис. — Прага–Берлін, 1923.
 Антонович Д. Скорочений курс історії українського мистецтва. — Прага, 1923.
 Історія українського мистецтва : у 6-х т. / гол. ред. М. Бажан. — К.: УРЕ, 1966—1973.
 Історія українського мистецтва : у 5 т. Т. 1. Мистецтво первісної доби та стародавнього світу / ред.: Р. Михайлова, Р. Забашта; НАН України, Ін-т мистецтвознав., фольклористики та етнології ім. М. Т. Рильського. — К., 2008. — 709 c. — ISBN 978-966-02-4914-1 (Т.1)
 Історія українського мистецтва: у 5 т. Т. 2. Мистецтво середніх віків / ред.: Л. Ганзенко, Р. Забашта, Т. Трегубова; НАН України, Ін-т мистецтвознав., фольклористики та етнології ім. М. Т. Рильського. — К., 2010. — 1293 c. — ISBN 078-966-02-5821-1 (Т. 2)
 Історія українського мистецтва: у 5 т. Т. 3. Мистецтво другої половини XVI — XVIII століття / ред.: Г. Скрипник, Д. Степовик; НАН України, Ін-т мистецтвознав., фольклористики та етнології ім. М. Т. Рильського. — К., 2011. — 1087 c. — ISBN 978-966-02-6134-1 (Т. 3)
 Історія українського мистецтва: у 5 т. / НАН України, ІМФЕ ім. М. Т. Рильського ; голов. ред. Г. Скрипник ; ред. тому В. Рубан. — К., 2006. — Т. 4 : Мистецтво XIX століття. — 760 с. — ISBN 966-02-4103-6 (Т. 4)
 Історія українського мистецтва: у 5 т. / НАН України, ІМФЕ ім. М. Т. Рильського ; голов. ред. Г. Скрипник ; наук. ред. Т. Кара-Васильєва. — К., 2007. — Т. 5 : Мистецтво XX століття. — 1048 с. — ISBN 966-02-4107-0 (Т. 5)
 Історія декоративного мистецтва України: у 5 т. Т. 1. Від найдавніших часів до пізнього середньовіччя / ред.: Г. Скрипник; Ін-т мистецтвознав., фольклористики та етнології ім. М. Т. Рильського НАН України. — К., 2010. — 476 c. — Бібліогр.: с. 443—468 . — укр. — ISBN 978-966-02-5822-8
 Історія декоративного мистецтва України: у 5 т. Т. 2. Мистецтво XVII—XVIII століття / ред.: Г. Скрипник; Ін-т мистецтвознав., фольклористики та етнології ім. М. Т. Рильського НАН України. — К., 2007. — 336 c. — Бібліогр.: с. 311—327. — укр. — ISBN 978-966-02-4558-7
 Історія декоративного мистецтва України: у 5 т. Т. 3. Мистецтво XIX століття / ред.: Г. Скрипник; Ін-т мистецтвознав., фольклористики та етнології ім. М. Т. Рильського НАН України. — К., 2009. — 346 c. — ISBN 978-966-02-5418-3
 Історія декоративного мистецтва України: у 5 т. / ІМФЕ ім. М. Т. Рильського НАН України ; голов. ред. Г. Скрипник ; наук. ред. Т. Кара-Васильєва. — К., 2011. — Т. 4 : Народне мистецтво та художні промисли ХХ ст. — 512 с. : іл. — ISBN 978-966-02-6057-3
 Історія української музичної культури: підручник / Л. П. Корній, Б. О. Сюта. — К. : НМАУ ім. П. І. Чайковського, 2011. — 719 c. — укр.
 Історія української музики: у 6 т. Т. 2. XIX століття / ред.: В. В. Кузик, А. І. Азарова; НАН України, Ін-т мистецтвознав., фольклористики та етнології ім. М. Т. Рильського. — К., 2009. — 798 c. — ISBN 978-966-02-5276-9 (Т. 2)
 Історія української музики: В 6 т. Т. 5. 1941—1958 рр. / М. В. Бєляєва, Т. П. Булат, М. М. Гордійчук, М. П. Загайкевич, А. П. Калениченко; ред.: Г. А. Скрипник; НАН України, Ін-т мистецтвознав., фольклористики та етнології ім. М. Т. Рильського. — К., 2004. — 504 c. — укр. — ISBN 966-02-3166-0 (Т. 5)
 Історія української музики: творча діяльність видатних музикантів України кінця XIX — другої половини ХХ століть: навч. посіб. / упоряд.: В. В. Бєлікова; Криворіз. держ. пед. ун-т. — Кривий Ріг: Вид. дім, 2008. — 232 c. — укр.
 Історія української музики: навч. посіб. для студ. ф-тів мистецтв вищ. навч. закл. / В. В. Бєлікова; Криворіз. пед. ін-т, ДВНЗ «Криворіз. нац. ун-т». — Кривий Ріг: Видавн. дім, 2011. — 467 c.
 Історія української музики. Від найдавніших часів до першої чверті XIX століття: навч. посіб. для студентів вищ. муз. навч. закл. / С. Й. Лісецький; Київ. ун-т ім. Б. Грінченка. — Київ, 2015. — 147, [1] c. — укр.
 Історія української музики другої половини XIX ст. : навч. посіб. / О. П. Крусь; Рівнен. держ. гуманіт. ун-т, Ін-т мистецтв. — Рівне: НУВГП, 2014. — 225 c. — Бібліогр.: с. 210—212 — укр.
 Історія української музики XX століття: навч. посіб. / О. Є. Верещагіна, Л. П. Холодкова. — 2-ге вид., доповн. — Т. : Астон, 2010. — 279 c. — укр.
 Кара-Васильєва Т., Чегусова З. Декоративне мистецтво України XX століття. У пошуках «великого стилю». — Київ: Либідь, 2005. — 280 с., іл. — ISBN 966-06-0404-5
 Крвавич Д. П., Овсійчук В. А., Черепанова С. О. Українське мистецтво. — Ч. І–ІІІ. — Львів, 2003—2005.
 Львів мистецький (1965—1985 рр.): наука, культура, влада : монографія / Маркіян Нестайко ; НАН України, Львів. нац. наук. б-ка України ім. В. Стефаника, Ін-т українознавства ім. І. Крип'якевича. — Львів : Растр-7, 2017. — 243 с. ; 21 см. — Бібліогр.: с. 198—243 (743 назви). — ISBN 978-966-02-8230-8
 Музичне мистецтво XXI століття — історія, теорія, практика: зб. наук. пр. Ін-ту муз. мистецтва Дрогоб. держ. пед. ун-ту ім. Івана Франка / упоряд.: А. І. Душний; Дрогоб. держ. пед. ун-т ім. І. Франка, Ін-т муз. мистецтва, Ун-т ім. Яна Кохановського, Ін-т муз. освіти, Ун-т Вітовта Великого, Казах. нац. консерваторія ім. Курмангази. — Дрогобич: Посвіт, 2016. — 287 c.
 Найдавніше мистецтво України = L'art des origines en Ukraine: [монографія] / Л. Яковлева ; [наук. ред Ф. Джінджан ; Ін-т археології НАН України]. — К. : Стародавній Світ, 2013. — 288 с. : іл. — Бібліогр.: с. 250—256. — ISBN 978-966-2608-08-3
 Нариси музичного мистецтва Галицько-Волинського князівства / Б. Д. Кіндратюк; НАН України. Ін-т українознав. ім. І. Крип'якевича. — Л.; Івано-Франківськ, 2001. — 144 c. — (Історія укр. музики: Дослідж.; Вип. 9).
 Хай М. Музично-інструментальна культура українців (фольклорна традиція) : 2-ге вид., виправл. і допов. — К. ; Дрогобич: Коло, 2011. — 559 с. — ISBN 978-966-2405-79-8
 Історія українського мистецтва: конспект курсу лекцій / В. Г. Лукань; МОНМС України, Прикарпат. нац. ун-т ім. В. Стефаника, Ін-т мистец. — Т. : Навч. кн. — Богдан, 2012. — 192 c.
 Українське мистецтво XX століття в художній критиці. Теорія. Історія. Практика: монографія / М. О. Криволапов. — 2-ге вид., переробл. і доповн. — К. : КИТ, 2010. — 475 c. — Бібліогр.: 730 назв.
 Українське мистецтво : в 2 т. з додатками / Вадим і Данило Щербаківські ; [передм. І.О. Ходак ; упоряд. О.О. Савчука] ; Інститут археології Національної академії наук України [та ін.]. - Харків : Видавець Савчук О.О., 2015. - 472 с. : іл., портр.
 Нариси з історії українського мистецтвознавства. Історія українського мистецтва в працях вчених київської школи кінця XIX — початку XX століття: Навч. посіб. / Є. Антонович, І. Удріс; Київ. ін-т реклами, Криворіз. держ. пед. ун-т. — К.; Кривий Ріг: ПП «Вид. дім», 2004. — 273 c.
 Сучасне мистецтво: наук. зб. / Акад. мистец. України, Ін-т пробл. сучас. мистец. — К. : Акта, 2004-. Вип. 8 : — К. : Фенікс. — 2012.
 Сучасне мистецтво: наук. зб. / редкол.: В. Д. Сидоренко (голова) та ін. ; Нац. акад. мистецтв України, Ін-т пробл. сучас. мистец. — К. : Акта, 2004-. Вип. 9 : — К. : Фенікс. — 2013.
 Візуальне мистецтво від авангардних зрушень до новітніх спрямувань: Розвиток візуального мистецтва України ХХ–ХХІ століть / Сидоренко В. Д. ІПСМ АМУ. — К.: ВХ[студіо], 2008. — 188 с.: іл.
 Соціалістичний реалізм і тоталітаризм / Роготченко О. О. ІПСМ АМУ. — К.: Фенікс, 2007. — 608 с.: іл. (PDF-файл)
 Про мистецтво та художню критику України ХХ століття: Вибрані статті різних років. Кн. І: Формування та розвиток національної мистецької школи і мистецтвознавчої науки в Україні ХХ століття / Криволапов М. О. ІПСМ АМУ. — К.: Видавничий дім А+С, 2006. — 268 с.: іл.
 Проблема людини в українському мистецтві: Навч. посіб. для студ. вищ. навч. закл. / С. О. Черепанова; Ін-т педагогіки і психології професійної освіти АПН України, Львів. наук.-практ. центр. — Л. : Світ, 2001. — 293 c. — Бібліогр.: 90 назв.
 Третє Око: Мистецькі студії (Монографічна збірка статей) / Ольга Петрова. ІПСМ НАМ України. — К.: Фенікс, 2015. — 480 с.: іл., кольор. вкл.: XL с. — ISBN 978-966-136-283-2
 Всередині часу: Філософська та мистецтвознавча есеїстка / Упоряд.: Василь Щербак; Редкол.: Ольга Козловська, Іван Кулінський, Андрій Пучков та ін.; ІПСМ НАМ України. — К.: Фенікс, 2013. — 200 с.: іл. — ISBN 978-966-136-081-4
 Літопис образотворчих видань. Державний бібліографічний покажчик України / Гол. ред. М. І. Сенченко ; Відп. за вип. Г. О. Гуцол ; Укл. Н. А. Палащина. — К.: Книжкова палата України, 2015. — 301 с. — ISSN 0136—0906
 Кейван І. Українські мистці поза Батьківщиною = Ukrainian artists outside Ukraine. — Едмонт; Монреаль, 1996. — 227 с.
 Soroker Yakov. Ukrainian musical elements in classical music / Edmonton, Toronto: Canadian Institute of Ukrainian Studies Press, 1995. — 155 p.
 Natalia Moussienko. Kyiv Art Space / Woodrow Wilson International Center for Scholars. — Washington, D.C., 2013. — 26 p. — ISBN 978-1-938027-26-0

Посилання
 Бібліотека українського мистецтва
 Електронні версії видань з різних видів і жанрів мистецтва на сайті Національної парламентської бібліотеки України
 Сергій Білокінь. Незреалізоване видання Шеститомної історії українського мистецтва (1930—1931)
 Сергій Білокінь. В обороні української спадщини: історик мистецтва Федір Ернст
 Ходак І. Концепція історії українського мистецтва Данила Щербаківського

Примітки


text:
Bazylika Matki Bożej Anielskiej (wł. Santa Maria degli Angeli e dei Martiri) – rzymskokatolicki kościół tytularny w Rzymie, przy Piazza della Repubblica.

Świątynia ta jest kościołem parafialnym oraz kościołem tytularnym, mającym również rangę bazyliki mniejszej.

Lokalizacja
Kościół znajduje się w XVIII. Rione Rzymu – Castro Pretorio przy Piazza della Repubblica.

Historia
Bazylika jest zbudowana na ruinach tepidarium starożytnych Term Dioklecjana wg projektu Michała Anioła. Poświęcona jest męczennikom chrześcijańskim. W apsydzie umieszczony został grobowiec papieża Piusa IV, fundatora tego kościoła. Obecne drzwi do bazyliki zaprojektował polski rzeźbiarz Igor Mitoraj.

 1563 – rozpoczęcie budowy kościoła na podstawie projektu Michała Anioła. Wejście zostało wbudowane w apsydę caldarium, przedsionek natomiast zajmował miejsce dawnego tepidarium Term Dioklecjana.
 XVIII wiek – przebudowa kościoła wg projektu Vanvitellego – zmiana położenia ołtarza głównego, przekształcenie nawy w transept.
 1884 – bazylika stała się kościołem parafialnym.
 24 listopada 1896 – w bazylice odbył się ślub Wiktora Emanuela, księcia Neapolu, i Heleny, księżniczki czarnogórskiej.
 25 września 2003 – w bazylice odbył się ślub Emanuela Filiberta, księcia Wenecji i Piemontu, i Clotilde Courau.

Najważniejsze dzieła sztuki
 fresk Męczeństwo św. Sebastiana Domenichina
 figura św. Brunona Jean Antoine'a Houdona

Kardynałowie prezbiterzy
Bazylika Matki Bożej Anielskiej i Męczenników jest jednym z kościołów tytularnych nadawanych kardynałom-prezbiterom (Titulus Sanctae Mariae Angelorum in Thermis).

Obecnie kardynałem-prezbiterem tytularnym jest Anders Arborelius, biskup Sztokholmu.

Zobacz też
 tytularne kościoły kardynalskie

Przypisy

Bibliografia

Linki zewnętrzne
 Chris Nyborg, "Santa Maria degli Angeli"

Matki Bożej Anielskiej, Bazylika
Matki Bożej Anielskiej i Męczenników
Bazylika Matki Bożej Anielskiej i Męczenników
Rzym


text:
Crescia ist ein italienisches Fladenbrot, das für die Regionen Marken und Umbrien typisch ist und sich im Laufe der Zeit in verschiedenen Variationen verbreitet hat.

Die Crescia und die Piadina Romagnola haben wahrscheinlich einen gemeinsamen Ursprung, der auf das Brot zurückzuführen ist, das zu der Zeit verwendet wurde, als die byzantinische Armee in der Romagna im Norden der Region Marken und in Umbrien an der Via Flaminia stationiert war.

In ihrer scheinbaren Einfachheit ist die Crescia ein Brot, das im Laufe der Jahrhunderte viele Generationen von Menschen ernährt hat. Bis heute erfreut es sich großer Beliebtheit bei allen Altersklassen und wird pur oder mit unterschiedlichen Füllungen, wie Schinken, Mortadella, Salami, Weichkäse, Parmesan, Thunfisch, Lachs, Sardellen und gedünsteten Gemüsen oder Rucola verzehrt. Bei den Füllungen sind der Phantasie keine Grenzen gesetzt, sie orientieren sich häufig auch an saisonal verfügbaren Produkten, wie z. B.: Trüffel. Angeboten wird die Crescia in speziellen Bäckereien, Feinkostgeschäften, Supermärkten, Bars, Restaurants und bereichern heute auch die Street-Food-Szene.

Jede Stadt oder Provinz hat ihr eigenes Rezept für die "beste" Crescia. Die Grundzutaten für die Zubereitung der Crescia sind Weizenmehl, Wasser oder Milch, Schweineschmalz, Eier, Pfeffer und Salz. Das Schweineschmalz wird heute in manchen Orten durch Butter oder Olivenöl ersetzt. Früher wurden die Teigfladen auf Ton- oder Gusseisenplatten über dem Holzkohlenfeuer gebacken. Die Crescia kann warm und kalt verzehrt werden. Bereits vorgebackene Crescia werden in einer Pfanne mit Antihaftbeschichtung von beiden Seiten gut erhitzt und anschließend mit den Wunschzutaten gefüllt.

Lokale Varianten

Urbino
Die Crescia von Urbino, auch Crescia sfogliata genannt, wird aus Mehl, Eier, Milch, Schweineschmalz, Salz und Pfeffer hergestellt. Der Geburtsort der Crescia sfogliata wird den Küchen des Herzogpalastes von Urbino zugeschrieben, die bereits seit 1450 sehr aktiv sind. Es ist bekannt, dass Graf Federico von Montefeltro während seines Aufenthalts im Palast sehr einfache Mahlzeiten zu sich  nahm, wie er es von der Feldküchen während seiner Kriegszüge gewohnt war. Als es jedoch darum ging, Gäste in seinem prunkvollen Palast zu empfangen und zu bewirten, befahl er, üppige Bankette herzurichten auf denen nur das Beste gereicht wurde. Die Palastköche hatten daher die Aufgabe, das einfache Fladenbrot (Focaccia) so aufzuwerten, dass es von Geschmack und Aussehen als wertvolles Brot den vornehmen Gästen präsentiert werden kann. Zu Mehl und Schweineschmalz fügten sie Eier hinzu, die den Teig goldgelb färbten. Das Wasser ersetzten sie durch Milch. Um den Gästen klar zu machen, dass ihr Graf einer der reichsten Herren der Zeit war, fügten sie der goldgelben Teigmasse eine Handvoll gestoßenen Pfeffer hinzu. Pfeffer war zu dieser Zeit, wie viele andere exotische Gewürze, ein sehr teures und kostbares Gut, welches nur in kleinen Mengen über den Seeweg aus Indien geliefert wurde und deshalb nur für einen kleinen Kreis Wohlhabender zur Verfügung stand. Was die Crescia sfogliata di Urbino neben dem Vorhandensein von Milch, Eiern und Pfeffer auszeichnet, ist die besondere Art der Verarbeitung und Zubereitung des Teiges zu einem knusprigen, blätterteigartigen Brotfladen.

Pesaro und Fano
Die Crescia pesarese, wird oft als "Piadina" bezeichnet und ist in Pesaro, in Fano und in den umliegenden Gebieten weit verbreitet. Sie wird ohne Hefe zubereitet und enthält eine große Menge an Schweineschmalz. Es gibt zwei Varianten: die Crescia vonta und die Crescia sfojeta. Die Crescia vonta ist ziemlich dick und wird nach dem Backen auf beiden Seiten mit Schweinefett eingestrichen und anschließend auf beiden Seiten gegrillt. Häufig wird sie gefüllt mit gedünstetem Kohl angeboten.  Die Crescia sfojeta ist ebenfalls dick aber rechteckig. Der Teig wird sehr dünn ausgerollt und anschließend zusammengefaltet. Dieser Vorgang wird mehrmals wiederholt, dadurch erhält man viele Schichten, die beim Backen erhalten bleiben. Diese sehr nahrhafte Crescia war ursprünglich als Mahlzeit für die auf den Feldern hart arbeitenden Bauern bestimmt.

Ancona
Weiter südlich in der Provinz Ancona verliert die Crescia allmählich ihre Besonderheiten und wird zu einem viel einfacheren Produkt. Hier wird die Crescia mit dem gleichen Teig wie Brot zubereitet und auf dem Grill oder im Ofen gebacken. Häufig wird sie mit frischem Gartengemüse, wie gedünstetem Mangold oder Spinat zubereitet, kann aber auch mit Wurstwaren wie Salami oder Schinken kombiniert werden. Manchmal wird das Weizenmehl durch das gelbe Maismehl ersetzt, um den Anschein von Eiern zu erwecken.

Macerata
Auch in der Provinz Macerata und im gesamten Gebiet von Alto Chiascio wird die Crescia mit Brotteig zubereitet, hat jedoch eine ähnliche Konsistenz wie die toskanische Schiacciata. Rund mit gewelltem Rand und kleinen Vertiefungen auf der Oberfläche, die das Olivenöl auf der Crescia besser halten. Belegt wird es mit Zwiebeln und Rosmarin und manchmal auch mit Speck- oder Schinkenwürfel.

Ascoli Piceno
In Ascoli Piceno wird die klassische Crescia verdrängt durch das Chichi ripieno. Es ist einer Focaccia sehr ähnlich und wird mit einer Füllung aus Sardellen, Kapern, Paprika, Oliven, Thunfisch und Artischocken gebacken. Der Teig wird aus Mehl, Wasser, Salz, Hefe, nativem Olivenöl extra und Malz zubereitet. Das Schweineschmalz verschwindet hier ganz.

Gubbio
Das bekannteste und beliebteste Rezept in Umbrien ist die Crescia di Gubbio. Wasser, Mehl und Salz werden von Hand zu einem geschmeidigen Teig geknetet und auf Gusseisenplatten oder heute auf Pfannen mit Antihaftbeschichtung von beiden Seiten gebacken. Sie wird normalerweise mit Schinken, verschiedenem Aufschnitt, Käse oder mit gegrillten Würstchen und Spinat in einer Pfanne serviert.

La Crescia di Pasqua
Im Zentrum und im Norden der Region Marken wird der Name Crescia ebenfalls verwendet für einen salzigen Kuchen der zu Ostern gebacken wird, die Crescia di Pasqua. Der Teig wird mit geriebenem Pecorino-Käse vermengt, der den Kuchen gelb färbt und ihn zu einer salzigen Speise macht.

Weblinks
 Rezepte, Tre Muffin e un Architetto (italienisch)
 La crescia NON è una piadina: ecco perché, Agro dolce (italienisch)

Einzelnachweise

Fladenbrot


text:
Grangerellidae is an extinct family of gastropods in the superfamily Orthalicoidea (according to the taxonomy of the Gastropoda by Bouchet & Rocroi, 2005). This family has no subfamilies.

Genera
Genera within the family Grangerellidae include:
 † Grangerella Cockerell, 1915 - the type genus of the family Grangerellidae
 † Protoboysia Cockerell, 1914

References

External links
 Grangerellidae at the Paleobiology Database


text:
221 (deux cent vingt-et-un) est l'entier naturel qui suit 220 et qui précède 222.

En mathématiques
Deux cent vingt-et-un est :
 la somme de cinq nombres premiers consécutifs (37 + 41 + 43 + 47 + 53).
 la somme de neuf nombres premiers consécutifs (11 + 13 + 17 + 19 + 23 + 29 + 31 + 37 + 41).
 le produit de 13 par 17.
 un nombre carré centré.
 la fonction de Mertens retourne 5, un record élevé qui tient jusqu'au nombre 554.

Dans d'autres domaines
Deux cent vingt-et-un est aussi :
 le code de statut SMTP pour fermeture du service du canal de transmission.
 dans les mystères de Sherlock Holmes d'Arthur Conan Doyle, le numéro de la maison 221B sur la rue Baker, où ont vécu Sherlock Holmes et Docteur Watson pour plusieurs années avec Madame Hudson pour propriétaire.
 Années historiques : -221, 221

Entier naturel


text:
Музей Балканских войн () — расположен в малом городе Ефира в периферийной единице Салоники в периферии Центральная Македония, Греция, в 25 километрах от центра Салоник.

История создания
Музей был основан 26 октября 1999 года. Занимает двухэтажное здание построенное в конце 19-го века при въезде в городок. Это историческое здание известно под именем Вилла Топсина и здесь, после переговоров между греческой армией (под командованием кронного принца Константина) и командованием османских сил в Центральной Македонии, столица османской Македонии, город Фессалоники был сдан греческой армии в октябре 1912 года.
Вся мебель в музее является подлинной. Комната, в которой ночевал наследный принц Константин, содержит мебель, которую он в самом деле использовал Экспонаты включают в себя фотографии и литографии войн 1912-13 годов. Особого внимания заслуживают 4 картины Кеннана Мессаре, сына турецкого командующего Hasan Tahsin Pasha, который сдал город греческой армии. Сын турецкого командующего стал греческим художником и сопровождал впоследствии Константина в Кампании в Эпире и в военных действиях против Болгарии. На картинах изображены сцены греческих побед над болгарами под Килкисом
Музей располагает наборами военных наград греческой, турецкой и болгарской армий; коллекцией медалей, наиболее важной из которых является крайне редкая болгарская медаль изображающая глав четырёх Балканских государств, символизирующая кратковременный альянс против Османской империи. Среди экспонатов много ежедневных предметов бывших в пользовании офицерами и солдатами; открытки отправленные отсюда греческим премьер-министром Венизелосом и греческие и болгарские мундиры, самым значительным из которых является мундир который носил подполковник Иоаннис Папакириазис (, 1857—1913), отличившийся и погибший в победной  греческой армии против болгар.

Музей также располагает большими коллекциями греческого, болгарского и турецкого оружия, включая греческие и болгарские винтовки Mannlicher, турецкие Mauser, греческие пистолеты Mannlicher и турецкие пистолеты Mauser и Smith & Wesson, греческие пулемёты Шварцлозе и весь спектр холодного оружия бывший на вооружении греческой и болгарской армий.

Галерея

Примечания

Ссылки
 www.museumsofmacedonia.gr
 www.studylanguages.org
 www.army.gr (in Greek)

Военно-исторические музеи Греции
Балканские войны
Музеи Македонии (Греция)


text:
Готфрід Ахенвалль (; 20 жовтня 1719, Ельблонг — 1 травня 1772, Ґеттінґен) — німецький філософ, історик, економіст, педагог та юрист епохи Просвітництва. Він вважається основоположником статистики.

Біографія
Ахенвалль народився 20 жовтня 1719 року в Ельблонг в родині купця. З 1738—1740 рр., у місті Єна, вивчав історію, філософію, математику, фізику, потім, у Галле (Саксонія-Ангальт) почав заглиблюватися в юриспруденцію та державознавство, хоча, занять історією не закинув. В 1742 р. Ахенвалль, на короткий проміжок часу, повернувся в Єну, після чого продовжив своє навчання в Лейпцизькому університеті. В 1746 р. він став доцентом в Марбурзі. В 1748 р. став екстраординарним професором в Ґеттінґені і з 1753 р. був ординарним професором юриспруденції та філософії. Там же заснував Ґеттінґенську школу статистики, найвідомішим членом якої став Шльоцер А. Л. На королівську дотацію від Георга III, з метою обміну досвідом, в 1751 і 1759 рр. здійснював подорожі до Швейцарії, Франції і Англії.

Ахенвалль помер в результаті запалення легенів в 1772 році.

Праця та особисте життя
У своїй науковій роботі Ахенвалль слідував за засновником державознавства Германом Конрінгом і вперше систематично виклав цю дисципліну, притому вже німецькою, а не латинською мовою. І по Конрінгу і по Ахенваллю метою статистики був: опис клімату, географічного положення, політичної структури економіки даної держави, оцінка його населення і повідомлення відомостей з його історії; співвідношення між кількісними даними не вивчалися.

Ахенвалль був одружений тричі. Перший раз з поетесою Софі Елеонора, яка померла після двох років шлюбу в 1754 році від пологової гарячки. Після її смерті він одружився з Луїзою Мозер, дочкою експерта з конституційного права Йоганна Якоба Мозера. Третій шлюб Ахенвалль уклав із Софією, дочкою мисливця (єгеря), таємною придворною палати з Готи. В цілому, у нього було п'ятеро дітей від трьох шлюбів.

Бібліографія
 «Abriß der neuen Staatswissenschaft der vornehmen Europäischen Reiche und Republiken» (1749)
 «Naturrecht» (1750)
 «Jus Naturae» (2 vol., 1755-56)
 «Grundsätze der Europäischen Geschichte, zur politischen Kenntnis der heutigen vornehmsten Staaten» (1754)
 «Entwurf der Europäischen Staatshändel des 17. und 18. Jahrhunderts» (1756)
 «Staatsklugheit nach ihren ersten Grundsätzen» (1761)
 «Juris gentium Europaei practici primae lineae» (1775)

Примітки

Література
 Герасимов Б. И., Гурова Л. Г., Дробышева В. В., Золотухина В. М. Макроэкономическая региональная статистика, издательство ТГТУ, Тамбов, 2004.
 Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона: В 86 томах (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907
 Шейнин О. Б. Статьи по истории теории вероятности и статистики. Переводы с английского, Берлин, 2007

Німецькі філософи
Німецькі масони
Померли в Геттінгені


text:
Circus Oz is a contemporary circus company based in Australia, collectively owned by its Membership, founded in 1977. Its shows incorporate theatre, satire, rock 'n' roll and a uniquely Australian humour.

History

Early years
Circus Oz was incorporated in December 1977 in Melbourne and funded by the Australian Performing Group, with its first performance season in March 1978. Circus Oz was the amalgamation of two already well-known groups: the New Ensemble Circus, a continuation of the New Circus, established in Adelaide in 1973; and the Soapbox Circus, a roadshow set up by the Australian Performing Group in 1976.

The founding members were: Sue Broadway, Tony Burkys, Tim Coldwell, John 'Jack' Daniel, Laurel Frank, Kevin Gedye, Jon Hawkes, Ponch Hawkes, Robin Laurie, John Pinder, Michael Price, Alan Robertson, Jim Robertson, Pixie Roberstson, Helen Sky, Jim Conway, Mic Conway, Rick Ludbrook, Peter Mulheisen, Gordon McLean, Steve Cooney and Colin Stevens.

Significant developments in Circus Oz's early years included: a 32-week season in 1979 at the Last Laugh Theatre Restaurant in Melbourne; the company's first international tour in 1980 (including London's Roundhouse, Belgium and New Guinea); the "Nanjing Project" (Chinese acrobatic master classes); and the group's relations with The Flying Fruit Fly Circus. As part of its international touring, Circus Oz has been to 29 countries and 210 cities all over the world, including New York City, London and Jerusalem.

Linda Mickleborough became general manager of Circus Oz in 1993. During her time at the helm she was responsible for the development of Circus Oz Classes, High Flying Teams and Indigenous programs, and laid the preparations for a move to new premises at Collingwood. She resigned effective from 31 December 2012. In August 2012, Mike Finch was artistic director, and founding member Tim Coldwell was still on the board. Wendy McCarthy was chair.

2013: new premises
In late 2013 Circus Oz relocated to a new custom-built home base in Collingwood, an inner suburb of Melbourne. The Victorian Government owns the facility, but was designed specifically to Circus Oz's requirements. This location includes a permanent Spiegeltent, large rehearsal spaces, outdoor areas, and workshop and props-making facilities. The buildings are approximately half of an abandoned college campus, the remainder of which was converted by Arts Victoria into a multi-arts and community precinct known as Collingwood Yards, which opened in March 2021.

December 2021: closure announcement
In December 2021, it was announced by the Board and CEO at the time that a decision had been taken to close the company, after its main funding body the Australia Council had given the choice of reforming its structure or losing its funding. The proposal involved recreating its board and membership with a reduced proportion of artists and former employees. The results of an anonymous online poll showed that 62 out of 81 votes chose to reject the new model.  During 2021, the company had been the subject of an independent review, commissioned jointly by Creative Victoria and the Australia Council, which had concluded that "systemic issues [were] holding back the company", and recommended that membership criteria be broadened that the board should be made up entirely of members based on their skills and qualifications. Company members were shocked by the sudden announcement. , their website announced a change of use for the Circus Oz venue.

The company

Values
The founders wanted to create a "contemporary circus" (words used in their show programme "history" as early as 1980), with elements of rock'n'roll, popular theatre and satire.  The company had an ongoing social justice agenda and was open about supporting humanitarian causes. Over the years this has included women's rights, land rights for indigenous Australians and strong feelings about the plight of asylum seekers. The company had an ongoing social justice agenda and have generally been open about supporting humanist causes. Over the years this has included women's rights, land rights for First Nations Australians and strong opposition to the indefinite detention of asylum seekers.

Shows
One of the first "new" or "contemporary" circuses without animals (it predates Cirque du Soleil by several years), Circus Oz made shows with only 12 multi-skilled performers who all performed the entire show, doing "a bit of everything", from acrobatics and clowning to music and aerial work. The shows were usually comic and character-driven. The cast comprised a diverse mix of body shapes and ages, with an equal number of men and women. Their style was generally cheeky, anarchic and subversive, a balance of strong women and graceful men.

Circus Oz performed in at least 27 countries across five continents, including four seasons on 42nd Street in New York City, a number of seasons at Queen Elizabeth and Royal Festival Halls in London, a refugee camp in the West Bank, Indigenous communities in the Australian desert and a glass opera house in the Brazilian rainforest. Shows were translated and performed in many languages, including Hindi, Catalan and Danish. The troupe broke box office records at the Edinburgh Fringe Festival and represented Australia at many international festivals.

With the exception of its first show, Waiter, There's a Circus in My Soup, Circus Oz did not name their seasons or tours until 2006, with the Laughing at Gravity tour. Each subsequent tour was then named until 2017.

 Laughing at Gravity (2006)
 Barely Contained (2009-2010)
 See It To Believe It (2010)
 Steampowered (2011-2012)
 From the Ground Up (2012)
 Cranked Up (2013)
 But Wait...There's More (2014-2016)
 Twentysixteen (2016)
 Model Citizens (2017)
 Precarious (2018-2019)
 Rock Bang (2018-2019)

Ensemble
Until 2017, the company employed a full-time ensemble of 12 performers (an equal number of men and women), plus a technical crew, production and artistic departments. Apart from touring nationally and internationally with their various shows, other parts of Circus Oz include:

BLAKFlip, a programme connecting Australian Aboriginal performers and artists with the circus, including masterclasses, casting, performances, traineeships and guest artists;
Circus Classes, public circus classes for the general public, adults, schools, and community groups to learn circus skills;
The Melba Spiegeltent, a venue with a programme of cabaret, innovative performance, and local community events;
SideSault, a Sector Support  Programme, providing access to space for a selected series of small/medium-sized local performance groups (primarily using a circus vocabulary);
High Flying Teams, a corporate team-building and training programme using circus as a skill-base for corporate training.

See also
List of circuses and circus owners

Footnotes

References

Citations

Sources

Further reading

External links

The Circus Oz Living Archive (now archived and limited access)
Australian circuses
1977 establishments in Australia
Entertainment companies established in 1977
Performing groups established in 1977


text:
De show van het jaar was een Vlaams televisieprogramma op de televisiezender één, gepresenteerd door Bart Peeters. Ook Ellen Petri en Tanja Dexters kwamen elke aflevering terug. De show werd in 5 wekelijkse afleveringen uitgezonden in december 2006.

Vlak na nieuwjaar werd er een compilatie-aflevering uitgezonden met de beste fragmenten, in de plaats van Willy's en Marjetten.

Makers
Productiehuis: Telesaurus
Eindredactie: Clem Robyns
Redactie: Robin Ibens, Jan Reymen, Joris Joosten, Bas Coupé, Tim Debevere, Bertel Mertens, Stijn Van der Stockt, Maarten Van Deursen
Productie: Karla Stautemas
Productie-assistentie: Kate Van Loo, Henri Van Put
Regie: Curly Maertens
Regie-assistentie: Katrien Van Aken

Gasten
 Aflevering 1 (1 december 2006) : In deze aflevering waren o.a. Natalia, Kardinaal Danneels, Laura Lynn, Wouter Deprez en Patrick Janssens te gast
 Aflevering 2 (8 december 2006) : met Yves Leterme, Herr Seele, Kate Ryan, Els De Schepper, Kim Gevaert en Hadise
 Aflevering 3 (15 december 2006) : met Guy Verhofstadt, Helmut Lotti, Sergio, Freya Van den Bossche, Belle Pérez
 Aflevering 4 (22 december 2006) : met Karel De Gucht, Axelle Red, Stefan Everts, Yevgueni, Stan Van Samang, Roel Vanderstukken, Thor!, Steph Goossens
 Aflevering 5 (29 december 2006) : met Tom Boonen, Koen & Kris Wauters, Pieter Embrechts, Dimitri Leue, Ellen Petri, Tanja Dexters, de Fixkes

Externe links
 De show van het jaar op de één-site
  - nu De TV-makers op Live-Entertainment.BE

Show
Show
Show
Show


text:
Le refuge du Goûter, aussi appelé refuge de l'Aiguille du Goûter, est un refuge de montagne dans le département français de la Haute-Savoie. Il se situe dans le massif du Mont-Blanc, à  d'altitude, sur l'aiguille du Goûter, ce qui en fait l'un des plus hauts refuges gardés d'Europe de l'Ouest. Il est accessible en cinq heures de marche environ depuis la gare du Nid d'Aigle à Saint-Gervais-les-Bains et permet aux alpinistes d'accéder au sommet du mont Blanc par la voie normale en cinq heures supplémentaires.

La présence d'un abri sur l'aiguille du Goûter remonte à 1854 mais le premier refuge à proprement parler est construit quatre à cinq ans plus tard. Il est reconstruit en 1936 puis agrandi en 1960. Parallèlement, un autre bâtiment est édifié à côté en 1906, puis reconstruit en 1990 en tant qu'annexe. Finalement, un nouveau refuge de  est conçu à partir de 2010 et entre en service trois ans plus tard. Il bénéficie de nombreuses innovations en matières architecturale et environnementale. Il est de forme ovoïde, se distingue par son revêtement en acier inoxydable et dispose de quatre niveaux. Une réservation est obligatoire pour y séjourner la nuit.

Localisation

Le refuge du Goûter est situé dans le Sud-Est de la France, dans la région Auvergne-Rhône-Alpes et le département de la Haute-Savoie. Il se trouve sur le territoire de la commune de Saint-Gervais-les-Bains et domine le glacier de Bionnassay, sur le versant oriental du val Montjoie, dans le massif du Mont-Blanc. Il s'élève à  d'altitude sur l'arête neigeuse de l'aiguille du Goûter () qui sépare le val Montjoie du bassin principal de la vallée de l'Arve, où se trouvent les communes des Houches et de Chamonix-Mont-Blanc. Annecy est à  à l'ouest et Lyon à près de . La frontière avec l'Italie passe à  au sud environ, à proximité du dôme du Goûter (), tandis que le sommet du mont Blanc () est à moins de  au sud-est.

Les fondations du refuge reposent sur un socle de gneiss, présent entre trois et quatre mètres de profondeur. Autour du refuge, les vents peuvent souffler à  et la température dépasse rarement .

Histoire
Dès 1784, de retour d'une ascension au-delà du col du Dôme, entre le dôme du Goûter et la Grande Bosse, les chasseurs Jean-Marie Coutet et François Guidet indiquent « qu'on pourrait faire une guérite sur l'aiguille du Goûter qui est en ardoises plates ». Mais il faut attendre 1854 pour que le docteur Charles Loiseau fasse construire à son intention un abri en pierre sur l'aiguille, surnommé la « cabane à l'Oiseau », dans lequel il passe la nuit du . Il remonte le lendemain jusqu'au col du Dôme puis rejoint en traversée la voie de Chamonix par l'« ancien passage », avant d'atteindre les rochers Rouges, soixante mètres sous le sommet du mont Blanc qu'il ne peut cependant gravir, arrêté par le mauvais temps.

En 1858-1859 est édifié le premier refuge de l'aiguille du Goûter. Le transport des matériaux pour la construction de cette cabane située à  d'altitude nécessite environ quatre-vingt ascensions de porteurs. Bien qu'équipé d'un poêle à bois, ce refuge exigu, d'une capacité de quatre ou cinq personnes, s'avère peu confortable, les planches des murs insuffisamment jointes laissant entrer le froid et la neige. Une épaisse couche de glace recouvre généralement le plancher et des stalactites pendent au plafond. La cabane est restaurée en 1882 et perdure jusqu'en 1936.

La première ascension du mont Blanc par l'aiguille du Goûter et l'arête des Bosses, itinéraire devenu par la suite la voie normale, est réussie le  par Leslie Stephen et Francis Fox Tuckett avec les guides Melchior Anderegg, Johann Joseph Bennen et Peter Perren.

La fréquentation croissante de la cabane conduit à la construction, à proximité immédiate et sur les plans de l'architecte Jaillet, d'un nouveau refuge. Amoudruz de Chamonix en achève la réalisation en . Ce nouvel édifice reste de taille très réduite, avec  sur  au sol et une hauteur de , et ne peut accueillir que sept personnes mais, mieux construit, il est nettement plus confortable.

En 1936, à l'emplacement de la cabane de 1858, Georges Orset fait construire un refuge privé d'une capacité de trente places. En 1942, le Club alpin français (CAF) en fait l'acquisition et le réaménage. Cependant, la fréquentation du refuge augmentant, il s'avère rapidement trop petit.

Dans le cadre d'un plan quinquennal lancé en 1957 pour la reconstruction des refuges français du massif du Mont-Blanc, il est décidé l'agrandissement du refuge de 1936 pour porter sa capacité à soixante-seize places. Ces travaux sont financés par les communes, le département de la Haute-Savoie, l'État et le CAF. Le refuge est conçu par l'architecte Lederlin et préfabriqué en usine ; le chantier dure trois saisons, entre début juillet et mi-septembre, et fait massivement appel à l'hélicoptère pour l'acheminement des matériaux de construction. Terminé en 1960, le refuge est inauguré en  par Maurice Herzog, haut-commissaire à la Jeunesse et aux Sports.

En 1989, le refuge de 1906 est démonté. À sa place, en 1990, une annexe de quarante places est bâtie pour augmenter la capacité d'accueil. Toutefois, en raison de la surfréquentation du refuge et de l'attractivité du mont Blanc, les normes de sécurité et d'hygiène sont de nouveau dépassées.

Ainsi, dès 2004, la Fédération des Clubs alpins français (ex-CAF) lance une réflexion sur un nouveau type de structure. Deux ans plus tard, les architectes Christophe de Laage, Paul Parizet et Michelle Avanzini ébauchent une première série de plans ; la mise en œuvre reste toutefois à l'arrêt pour des raisons budgétaires et techniques. De nouveaux concepteurs menés par les Suisses Thomas Büchi, pour la charpente, et Hervé Dessimoz, pour l'architecture et l'ingénierie, arrivent en renfort sur le projet pour trouver des solutions répondant aux contraintes du site. La construction du nouveau refuge du Goûter commence le , de nouveau avec l'appui d'un hélicoptère. Mi-octobre de la même année, les fondations et la plateforme sont terminées. De , les murs et les planchers sont montés niveau par niveau ; la charpente, la couverture en acier inoxydable et les panneaux solaires sont posés ; les équipements sanitaires et électriques sont installés. L' est consacré à l'aménagement intérieur, en particulier à l'agencement des menuiseries. Pendant la durée des travaux, les équipes dorment au refuge de 1960, situé à  au nord-ouest. L'ouverture a lieu le , avec une capacité de  volontairement réduite, au lieu des 140 initialement prévues, afin de maîtriser la fréquentation de la voie normale du mont Blanc et pour des raisons financières. Il est inauguré le  par la ministre de l'Écologie, du Développement durable et de l'Énergie, Ségolène Royal. L'annexe est finalement conservée, avec une capacité ramenée à vingt places ; elle est reconvertie en refuge d'hiver et en abri de secours en cas d'incendie. Le démontage du refuge de 1960 est prévu. Il est cependant remis en cause par l'État, à l'occasion du lancement des travaux de démolition de la soufflerie militaire du Mont-Lachat, le .

Caractéristiques et informations

Le refuge du Goûter est parfois présenté comme le plus haut refuge d'Europe de l'Ouest. Il est toutefois moins élevé que la cabane Reine Marguerite, refuge gardé du Club alpin italien, à  d'altitude sur la pointe Gnifetti au mont Rose, et plus haut bâtiment d'Europe. En France, il est également plus bas que le refuge Vallot, un abri de secours situé à  d'altitude, entre le dôme du Goûter et la Grande Bosse, qui n'a pas pour vocation d'accueillir du public. D'autres refuges non gardés des Alpes sont plus élevés que celui du Goûter : le bivouac Felice Giordano à  d'altitude sur le Balmenhorn au mont Rose, en Italie, le refuge de Solvay à  d'altitude sur le versant suisse du Cervin, le bivouac Città di Gallarate à  d'altitude sur le Jägerhorn au mont Rose, le Mischabeljochbiwak à  d'altitude dans le massif des Mischabels, ou encore le bivouac Eccles à  d'altitude sur le versant valdôtain du massif du Mont-Blanc. En outre, sur l'Elbrouz, point culminant de l'Europe situé sur le versant russe du Caucase, se trouve le refuge Diesel, à  d'altitude.

Le nouveau refuge du Goûter est construit sur quatre niveaux, pour une surface de plancher de  et une capacité d'accueil de . Le  comprend l'entrée, les vestiaires, la réserve et la machinerie ; le  est réservé aux espaces de vie en commun, notamment la salle à manger et les cuisines ; le  abrite les appartements des gardiens, une partie des dortoirs et l'infirmerie ; le niveau 3 accueille le restant des dortoirs. Le bâtiment se veut à la pointe de la technologie en matière architecturale et énergétiquement autonome, respectant la démarche haute qualité environnementale. Sa construction a coûté  d'euros, financés à 51 % par la Fédération française des clubs alpins et de montagne (FFCAM) et à 49 % par des collectivités publiques et mécènes. Lors du congrès 2016 de la FFCAM, des participants critiquent ce coût qui est justifié par sa conception comme prototype pour d'autres refuges. Il est de forme ovoïde, optimale face aux vents et à la poussée exercée par la neige, avec une hauteur de treize mètres. Sa base est en sapin de Douglas. Sa structure interne est en sapin blanc issu de la filière bois locale, trié par ultrason et scellé à la résine ; elle est légère, avantage renforcé par l'utilisation de caissons creux pour les dalles, et insensible aux phénomènes de dilatation thermique en longueur. Quant au mobilier, il est en épicéa et assure une grande qualité de confort. Le bâtiment possède un revêtement extérieur en acier inoxydable. Il dispose de  scellées en triple vitrage à lames de gaz en argon et krypton pour l'isolation thermique. Afin de libérer une place suffisante à l'arrière du bâtiment pour y placer un fondoir à neige avec huit réservoirs de , un tiers des fondations est suspendu au-dessus de  de vide et ancré sur pilotis par  métalliques et des plots en béton dans la roche. Celle-ci, localement plus résistante à l'érosion, a été débarrassée de sa couche superficielle altérée par gélifraction et aplanie sur vingt mètres par dix mètres. La chaleur dégagée par les alpinistes occupant le refuge chaque soir est susceptible de faire monter la température intérieure à  pour une température extérieure à . L'air est renouvelé par une ventilation double flux qui permet de chauffer l'air neuf par l'air vicié au moyen d'un échangeur de chaleur. Le surplus de chaleur est en partie utilisé pour faire fondre la neige grâce à un système de circulation d'eau. Il est complété par  de capteurs solaires thermiques situés dans la pente sous le refuge, dont l'énergie peut être stockée sous forme d'eau chaude glycolée dans un ballon tampon de  pour la production d'eau chaude sanitaire. L'assainissement des eaux usées, dont la production est pensée pour être limitée, se fait par filtration et stérilisation avant qu'elles soient rejetées dans l'environnement. L'électricité est produite par  de capteurs solaires photovoltaïques placés sur le toit et en façade et chargeant des batteries. Une centrale de cogénération est prévue pour fonctionner en appoint en cas de mauvais temps avec de l'huile de colza ou du fioul. Ce dernier et le gaz naturel pour la cuisson sont censés être les seules concessions faites en matière d'énergies fossiles dans le refuge. Toutefois, peu après son ouverture, des critiques ont été émises concernant des acheminements d'eau par hélicoptère qui ont été nécessaires à cause de problèmes de réglage du fondoir, la saturation des toilettes, l'utilisation massive de fioul pour éviter les coupures d'électricité ou les pannes du système de régulation de la chaleur. Ces dysfonctionnements ont été aggravés par le comportement de certains alpinistes.

Le refuge principal est gardé de début juin à fin septembre. Pour pouvoir y séjourner, une réservation avec versement d'acompte est obligatoire par internet. Contrairement à l'ancien refuge, les personnes n'ayant pas réservé ne sont pas admises dans la salle commune. Victime de son succès, le refuge souffre d'une surfréquentation et donc d'un manque de places. Chaque année, environ  y séjournent pendant le pic de fréquentation de trois mois au cours de la période estivale. En 2014, la fréquentation a été de , ce qui en fait le refuge le plus fréquenté parmi ceux gérés par la Fédération française des clubs alpins et de montagne. Pendant la période où le refuge n'est pas gardé, le refuge d'hiver, d'une capacité de vingt places, reste libre d'accès.

Accès

Pour se rendre au refuge du Goûter, il est possible de partir de la gare du Nid d'Aigle, terminus du tramway du Mont-Blanc (TMB) à  d'altitude, en été. Il faut ensuite emprunter le sentier menant aux abords du refuge de Tête Rousse (). Au-dessus de ce dernier, il faut traverser la partie amont du glacier de Tête Rousse puis le Grand Couloir et entamer la remontée de celui-ci vers l'est par son éperon en rive gauche, dans les rochers équipés de câbles. Ce passage, parfois qualifié de « couloir de la mort » en raison de sa dangerosité, est soumis à de fréquentes chutes de pierres, principalement durant les journées d'été et de nombreuses glissades parfois mortelles y sont à déplorer, avec  recensés entre 1990 et 2011, avec une moitié environ d'accidents dans la traversée de cent mètres du couloir. Durant l', le refuge a été fermé par arrêté préfectoral pour dissuader les alpinistes d'emprunter cet itinéraire. Une fois parvenu sur l'arête neigeuse en amont du couloir, au niveau de l'ancien refuge, il reste à suivre celle-ci vers le sud en direction de l'aiguille du Goûter sous laquelle se situe le refuge. Le temps estimé entre le Nid d'Aigle et le refuge est d'environ cinq heures de marche pour un dénivelé d'environ .

Ascensions
Le refuge du Goûter est principalement utilisé pour réaliser l'ascension du mont Blanc par sa voie normale. La montée au sommet depuis le refuge nécessite cinq heures de marche, autant pour redescendre à la gare du Nid d'Aigle. Dans l'hypothèse d'un enchaînement vers le mont Blanc, il peut être utilisé comme étape après la traversée entre l'aiguille de Bionnassay et le dôme du Goûter avec une nuit au refuge Durier.

Distinctions
 2013 : prix , catégorie : architecture publique.
 2014 : prix Union nationale des industries françaises de l'ameublement pour le bâtiment perché à plus de .
 2015 : , lauréat « Coup de cœur des internautes ».

Dans la culture
Le refuge est mentionné dans les deux premiers ouvrages de la trilogie de Roger Frison-Roche. Dans Premier de cordée, Joseph Ravanat et sa cordée y séjournent une nuit et partent avant l'aube pour atteindre le mont Blanc le . Dans La Grande Crevasse, le guide de haute montagne Zian et Brigitte, une bourgeoise parisienne dont il tombe amoureux, passent une nuit au refuge Durier puis une nuit au refuge du Goûter au cours de leur périple dans le massif.

Annexes

Articles connexes
 Liste des refuges des Alpes
 Sport en Pays de Savoie
 Cabane du Mont Rose

Bibliographie
 Éliane Patriarca et Pascal Tournaire, Le refuge du Goûter, , Mont-Blanc, Atelier Esope, 2012.

Liens externes

 Refuge du Goûter - Accueil, site de la Fédération française des clubs alpins et de montagne
 Bernard Germain,  Le nouveau refuge du Goûter, 2012, MC4/Montagne TV
 Refuge de l'Aiguille du Goûter, camptocamp.org
 Refuge (de l'aiguille) du Goûter 3835 m (refuge gardé), refuges.info
  2010-2012 - Le développement durable au sommet, Club alpin français

Notes et références

Refuge de montagne des Alpes françaises
Refuge de montagne du massif du Mont-Blanc
Refuge de montagne en Haute-Savoie
Refuge de montagne de la Fédération française des clubs alpins et de montagne
Saint-Gervais-les-Bains


text:
Ljubenovo kan syfta på följande platser:

Bulgarien

 Ljubenovo (distrikt i Bulgarien, Pleven), Obsjtina Nikopol,
 Ljubenovo (distrikt i Bulgarien, Stara Zagora), Obsjtina Radnevo,

Robotskapade Bulgarienförgreningar


text:
CSS Squib, also referred to as Infanta, was a small torpedo boat in the service of the Confederate States Navy in 1864. She operated in the James River. Her armament consisted of one spar torpedo.

On the night of 9 April, 1864, Lieutenant Hunter Davidson, CSN, the Confederate torpedo expert, sailed Squib through the Federal fleet off Newport News, Virginia, and exploded 53 pounds of powder against the side of flagship  before returning up the James River to safety. The torpedo was exploded too near the surface to achieve maximum effect, and Minnesota escaped without serious damage. For his gallant and meritorious conduct in the performance of this exploit, Davidson was promoted to the rank of commander in the Confederate States Navy. The final disposition of Squib has not been established.

References

Torpedo boats of the Confederate States Navy
Squib-class torpedo boats


text:
Unter Iodierung versteht man in der organischen Chemie die Einführung von Iod mit Hilfe von Iodierungsmitteln in Form einer Addition bzw. Substitution. Sie ist ein Spezialfall der Halogenierung.

Iodierungsmittel
Als Iodierungsmittel kommen unter anderem folgende Stoffe bzw. Stoffgruppen zum Einsatz:

elementares Iod oder die equimolare wässrige Lösung von Iod und Kaliumiodid in Wasser (Bildung von I3−-Ionen)
Iodwasserstoffsäure
Iodmonochlorid
N-Iodacetamid
N-Iodsuccinimid
1,3-Diiod-5,5-dimethylhydantoin
Bis-sym-collidino-iodoniumperchlorat
Natriumiodid oder Kaliumiodid
Phosphortriiodid
Säureiodide

Substitution
Eine übliche Methode zur Herstellung, auch im großtechnischen Maßstab, ist die Umsetzung von Alkoholen mit Iodwasserstoffsäure. Dabei wird die Hydroxy-Gruppe von der Säure protoniert und das Kohlenstoffatom kann dann entweder so leicht vom Iodid-Ion angegriffen werden (SN2-Mechanismus) oder aber es erfolgt eine Abspaltung von Wasser unter Bildung eines Carbokations welches dann vom Iodid-Ion angegriffen werden kann (SN1-Mechanismus). Aromatische Hydroxy-Gruppen (Phenole) können auf diese Weise nicht iodiert werden.

Addition
Elementares Iod addiert wie auch Brom elektrophil an Alkene. Die Ausbeuten sind jedoch in der Regel gering aufgrund der höheren Reaktivität der vicinalen Diiodide. Ein Spezialfall hingegen ist die Iodlactonisierung von Allylestern, die in guten Ausbeuten bei der Umsetzung mit elementarem Iod das Iodlacton bilden. Hier wird das hochreaktive geminale Diiodid nicht gebildet, weil das Iodonium-Ion direkt vom Estercarbonyl-Sauerstoffatom nucleophil und intramolekular geöffnet wird.

Finkelstein-Reaktion
Durch die Finkelstein-Reaktion lassen sich die Halogen-Atome von Alkylchloriden oder -bromiden in acetonischer Lösung mit Hilfe von Natriumiodid in die entsprechenden Alkyliodide überführen ("Halogenaustauschreaktion"). Das Gleichgewicht dieser Reaktion wird durch die Bildung von in Aceton unlöslichen Bromiden oder Chloriden auf die Seite des Alkyliodides verschoben.

Iodierung von Aromaten
Viele Aromatische Kohlenwasserstoffe lassen sich nicht ohne Weiteres direkt elektrophil iodieren, da Iod kein gutes Elektrophil ist. Aromatische Heterocyclen lassen sich hingegen häufig sehr leicht und sehr regiospezifisch iodieren.

Die direkte Iodierung aus dem unsubstituierten Aromaten gelingt jedoch in Gegenwart von Oleum, Salpetersäure oder Quecksilber(II)-oxid, die elementares Iod zum stärkeren Elektrophil I2+ oxidieren:

Die anschließende Iodierung geht wie folgt vor sich:

Die Synthese von iodierten Aromaten kann auch durch eine sandmeyer-ähnliche Reaktion erfolgen, z. B. kann Iodbenzol durch Diazotierung von Anilin und anschließende Zugabe einer Iodid-Lösung hergestellt werden.

Siehe auch
 Iodsalz

Einzelnachweise

Quellen
 H. Beyer, W. Walter: Lehrbuch der Organischen Chemie. 20. Aufl., Hirzel, Stuttgart, 1984. S. 446.

Chemische Reaktion
Iod