text:
CHRO-TV (connu en ondes sous le nom de CTV 2 Ottawa) est une station de télévision canadienne située à Pembroke, Ontario, dont ses studios sont situés à Ottawa, appartenant à Bell Media et faisant partie du système CTV 2. Elle est la station-sœur de CJOH-DT du réseau CTV.

CHRO couvre le grand territoire de l'Est de l'Ontario, la région québécoise de l'Outaouais et une partie du nord de l'État de New York aux États-Unis. Son antenne principale est située sur la tour Ryan au Camp Fortune à Gatineau.

Histoire

CBC
La station est entrée en ondes le  sous le nom de CHOV en tant qu'affilié privé au réseau CBC appartenant à Gordon Archibald Ottawa Valley Broadcasting, alors propriétaire de CHOV AM. Une crise financière en août 1976 a laissé la station sans diffuser de contenu durant 6 jours. Ottawa Valley a vendu la station à J. Conrad Lavigne en 1977, qui a alors adopté les lettres d'appel CHRO-TV et ouvert un bureau des ventes à Ottawa. Les stations appartenant à Lavigne se sont ensuite regroupés sous le système MCTV en 1980.

En 1990, Baton Broadcasting a fait l'acquisition des stations MCTV. Puisque CHRO (CBC) est distribué par câble dans le marché d'Ottawa et Baton possédait déjà CJOH-TV (BBS) Ottawa, CHRO entrerait en compétition avec CBOT (CBC) de la Société Radio-Canada. Par contre, le marché de Pembroke est trop petit pour assurer ses revenus publicitaires, le marché d'Ottawa est essentiel à sa survie. Conséquemment, CHRO s'est désaffilié de CBC afin de s'affilier au réseau CTV. Le CRTC a imposé des conditions strictes sur la programmation afin d'éviter que Baton gagne un avantage sur l'auditoire d'Ottawa en diffusant des émissions à des heures différentes sur CHRO et CJOH. Baton est éventuellement devenu le seul propriétaire de CTV.

En 1997,  a fait un échange avec CTV pour les stations ATV de l'Atlantique. Après l'acquisition, CHUM a donné à CHRO le nom , faisant partie du nouveau système . Un ré-émetteur a été installé à Ottawa.

En , CHUM a centralisé la console principale de CHRO au 299 Queen Street West à Toronto, entraînant la perte de 19 emplois. Le système NewNet a été renommé A-Channel le .

En , Bell Globemedia annonce son intention de faire l'acquisition de CHUM pour $1.7 milliard canadien, avec l'intention de se départir des stations A-channel et de garder Citytv. En , Rogers accepte de faire l'acquisition de A-channel. Le CRTC approuve la transaction le  mais à la condition que CTV se départi de Citytv. Rogers Media achète Citytv et CTV garde A-Channel, incluant CHRO. La transaction est complétée le .

À la suite de cette acquisition, CTV est propriétaire de deux stations anglophones privées offrant des nouvelles locales dans le marché d'Ottawa et faisant compétition aux nouvelles locales de CBOT.

Le , A-Channel est devenu simplement /A\, accompagné d'un nouveau logo. Le , à la suite de problèmes financiers dus à la récession, CTV annule les bulletins de nouvelles sauf celle du matin, en majeure partie parce que la station-sœur CJOH est plus performante dans les cotes d'écoute.

Un incendie dans les studios de CJOH le  force le déménagement de la station dans les studios de CHRO au 87 George Street à Ottawa.

Le , le système /A\ devient CTV Two. Ce nouveau nom marque aussi le lancement du système en haute définition à la suite de la transition au numérique le .

Télévision numérique terrestre et haute définition
Après l'arrêt de la télévision analogique et la conversion au numérique qui a eu lieu le , CHRO a cessé d'émettre en mode analogique dans la région d'Ottawa à minuit et a commencé à diffuser en mode numérique sur le canal 43 quelques minutes plus tard. L'antenne de Pembroke continue de diffuser en mode analogique pour l'instant.

Antennes

Voir aussi
CJOH-DT, station-sœur du réseau CTV
CTV 2

Liens externes
Site Officiel

Références

Hro
Hro
Bell Média
Chaîne ou station de télévision fondée en 1961


text:
George A. Solter (May 14, 1873 – November 27, 1950) was a judge and lawyer from Maryland. He served in the Supreme Bench of Baltimore City from 1924 to 1943.

Early life
George A. Solter was born on May 14, 1873, in Baltimore, Maryland, to Mary Catherine (née Taylor) and John Solter. He attended elementary public schools, Baltimore City College and Sadler's Business College. Solter graduated from the University of Maryland Law School in 1896 with a Bachelor of Laws. He was admitted to the bar on June 2, 1896.

Career
Solter practiced law in partnership with William Bansemer in 1896. He was also associated with John F. Williams. He was assistant state's attorney from 1903 to 1905. He resigned in 1905 to resume his law practice. Solter was a member of Baltimore City School Board from 1907 to 1911. Mayor James H. Preston removed three members of the school board and Solter quit in protest. While on the school board, Solter promoted a resolution to establish junior high schools. Solter served on the Baltimore Board of Police Commissioners from 1910 to 1914.

Solter was appointed by Governor Albert Ritchie to the Supreme Bench of Baltimore City (later renamed the Circuit Court for Baltimore City) in April 1924, replacing Judge Carroll T. Bond. He was elected to a full term in 1926 for a fifteen-year term. He was re-appointed by Governor Herbert O'Conor in 1941 to continue until the following election. He was re-elected in 1942. He retired at the mandatory age of 70 in 1943.

Solter also worked as a lecturer at the University of Baltimore. He was a member of the board of trustees of Goucher College for 30 years and a board member of the Builders Exchange.

Personal life
Solter married Florence Walther in 1909 and she died in 1909. Solter married Christie Y. Dulaney in 1916. They had two children, George Dulaney Solter and Mrs. Robert C. Stephenson. His son, George D. Solter, would be appointed to the Baltimore City Supreme Bench, like his father, but would only serve two years.

Solter died on November 27, 1950, at his home at 3937 Canterbury Road in Baltimore. He was buried at Druid Ridge Cemetery in Baltimore.

References

External links

Maryland State Archives: George A. Solter
National Portrait Gallery: Hon. George A. Solter

1873 births
1950 deaths
People from Baltimore
University of Maryland Francis King Carey School of Law alumni
University of Baltimore faculty
Commissioners of the Baltimore Police Department
Maryland lawyers

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Ойген Йохум () е известен германски диригент.

Прочут е най-вече с интерпретациите си на произведенията на Антон Брукнер. Той е първият диригент, направил пълен запис нах9-те симфонии на този композитор.

Ойген Йохум е роден в семейство на органист. От 1922 г. изучава дирижиране и композиция в Мюнхенската музикална академия. Диригентският му дебют е през 1927 г., когато Мюнхенският филхармоничен оркестър изпълнява под негово ръководство Седма симфония на Антон Брукнер.

През 1934 г. Йохум става приемник на Карл Бьом на поста в Хамбургската опера, а тясното му сътрудничество с този колектив продължава почти петнадесет години. В периода 1949 – 1960 г. ръководи Симфоничния оркестър на Баварското радио, като го прави един от водещите оркестри в Германия. Ръководи също Оркестър Концертгебау в Амстердам (1961 – 1963 г.) и други известни колективи. Участва в Залцбургския и Байройтския фестивали.

Въпреки че е специализиран в музиката на немския романтизъм, изпълнява и произведения на съвременни композитори.

Братята му също са музиканти: Георг Людвиг Йохум (1909 – 1970) е диригент, а Ото Йохум (1898 – 1969) е композитор.

Външни препратки
 Биография на немски
 Дискография

Германски музиканти
Германски диригенти


text:
Dmitrò Anatòliovitx Txigrinski (en ucraïnès Дмитро Анатолійович Чигринський) (Iziàslav, Província de Khmelnitski, Ucraïna, 7 de novembre de 1986) és un futbolista ucraïnès que juga en la posició de defensa central. Des de febrer de 2016 juga a l'AEK d'Atenes de Grècia.

Carrera

Txigrinski inicià la seva carrera futbolística en els juvenils del FK Karpaty Lviv, des d'on fitxà pel FC Xakhtar Donetsk als 14 anys, completant així el seu desenvolupament al planter de Donetsk.

Txigrinski debutà amb el primer equip del Xakhtar l'any 2004 amb 17 anys. L'any 2005 fou cedit al PFK Metalurg Zaporizhia on realitzà una gran campanya i des d'aleshores ja no tornà a marxar de la disciplina del Donetsk, on esdevingué una peça clau de la seva defensa i n'arriba a ser vice-capità. A les files del FC Xakhtar Donetsk va guanyar 2 Lligues ucraïneses, 1 Copa ucraïnesa i 1 Supercopa ucraïnesa, si bé el títol més important que aconseguí fou la Copa de la UEFA de 2009, després de derrotar el Werder Bremen a la final.

El mes d'agost del 2009, després d'un llarg estira-i-arronsa amb el seu club d'origen fitxà pel FC Barcelona, essent una petició expressa de l'entrenador Pep Guardiola. Defensant la samarreta blau-grana guanyà el Campionat Mundial de Clubs de 2009. En acabar la temporada 2009-2010 Txigrinski va ser fitxat a canvi de 15 milions d'euros pel seu antic club, el FC Xakhtar Donetsk.

Després d'encadenar diverses lesions i de jugar només una desena de partits amb el FC Xakhtar Donetsk, el febrer de 2015 rescindí el seu contracte amb el club de Donetsk i fitxà, amb la carta de llibertat, pel club ucraïnes FC Dnipro. L'any següent, feu efectiu el traspàs a l'AEK d'Atenes grec.

Dmitrò Txigrinski també és un habitual de la selecció de futbol d'Ucraïna, amb la qual disputà Copa del Món de Futbol de 2006.

Palmarès

Xakhtar Donetsk
 1 Copa de la UEFA (2009)
 2 Lligues ucraïneses (2006 i 2008)
 1 Copa d'Ucraïna (2008)
 1 Supercopa d'Ucraïna (2008)

FC Barcelona
 1 Lliga espanyola (2009/10)
 1 Campionat Mundial de Clubs (2009)

Altres
La tardor del 2010, un grup de rock de Barcelona adopta el seu nom per retre-li homenatge i, a través seu, a tots aquells que no aconsegueixen un cert reconeixement.

Referències

Enllaços externs

Futbolistes internacionals amb Ucraïna de la dècada de 2000
Futbolistes internacionals amb Ucraïna de la dècada de 2010
Futbolistes del FC Barcelona de la dècada de 2000
Persones de la província de Khmelnitski


text:
E-mej-šan () je hora v čínské provincii S'-čchuan, jedna ze čtyř posvátných buddhistických hor a za jejího patrona bývá označován bódhisattva Samantabhadra. Dosahuje výšky 3099 metrů. Na jejich svazích se nacházejí kláštery, v současné době slouží jako levné ubytování pro turisty. Poblíž se nachází lešanský Buddha, největší socha Buddhy na světě. V roce 1996 byla hora i se sochou zařazena ke světovému dědictví UNESCO.

Reference

Související články
 Abies fabri

Externí odkazy

Třítisícovky v Číně
Hory a kopce v S'-čchuanu
Čtyři posvátné hory buddhismu
Světové dědictví (Čína)


text:
The Rural Municipality of Reciprocity No. 32 (2016 population: ) is a rural municipality (RM) in the Canadian province of Saskatchewan within Census Division No. 1 and  Division No. 1. It is located in the southeast portion of the province.

Etymology
Reciprocity No. 32 is named after the Reciprocity Treaty, a free trade agreement which was a controversial election issue in 1911. The treaty was defeated, along with Wilfrid Laurier's government, in the same year. The name was suggested by J. Adolph Lemay, the R.M. secretary of the time.

History

The RM of Reciprocity No. 32 incorporated as a rural municipality on December 11, 1911.

Geography
The western edge of the RM runs along the 102nd meridian west.

Communities and localities
The following urban municipalities are surrounded by the RM:

Villages
 Alida

The following unincorporated communities are within the RM:

Localities
 Cantal
 Nottingham

Rivers
Antler River
Auburnton Creek
Lightning Creek (at the extreme north-east corner of the RM)

Transportation
Highway 8 ( at the north-east corner of the RM
Highway 601
Highway 361
Highway 318
Alida/Cowan Farm Private Aerodrome

Demographics

In the 2021 Census of Population conducted by Statistics Canada, the RM of Reciprocity No. 32 had a population of  living in  of its  total private dwellings, a change of  from its 2016 population of . With a land area of , it had a population density of  in 2021.

In the 2016 Census of Population, the RM of Reciprocity No. 32 recorded a population of  living in  of its  total private dwellings, a  change from its 2011 population of . With a land area of , it had a population density of  in 2016.

Economy
The RM's economy is based on agriculture and oil.

Government
The RM of Reciprocity No. 32 is governed by an elected municipal council and an appointed administrator that meets on the second Thursday of every month. The reeve of the RM is Alan Arthur while its administrator is Marilyn J. Larsen. The RM's office is located in Alida.

See also
 List of rural municipalities in Saskatchewan
 List of communities in Saskatchewan

References

External links

Reciprocity

Division No. 1, Saskatchewan


text:
Alfred Robert Wilkinson VC (5 December 1896 – 18 October 1940), was an English recipient of the Victoria Cross, the highest and most prestigious award for gallantry in the face of the enemy that can be awarded to British and Commonwealth forces.

Wilkinson enlisted in the Royal Scots Greys at the outbreak of war in 1914 and transferred the following year to the 2nd. Battalion, Seaforth Highlanders. He finally transferred to the 1/5th Manchester Regiment and went to France in July 1916.

He was 21 years old, and a private in the 1/5th Battalion, The Manchester Regiment, British Army during the Battle of the Selle in the First World War when the following deed took place for which he was awarded the VC.

On 20 October 1918 at Marou, France, during the attack, four runners had been killed in attempting to deliver a message to the supporting company and Private Wilkinson volunteered for the duty. He succeeded in delivering the message although the journey involved exposure to extremely heavy machine-gun and shell fire for 600 yards. He showed magnificent courage and complete indifference to danger and throughout the remainder of the day continued to do splendid work.

He later achieved the rank of lieutenant. Wilkinson was killed in a mining accident at Bickershaw Colliery, Leigh where he died from carbon monoxide poisoning.

His grave stone at Leigh Cemetery has the VC engraved on it. In 2018 it had a trail of poppies leading to it which had been made by local school children.

A statue of Wilkinson has been erected (October 2018) on the green at Pennington Wharf, which is a housing estate at the old Bickershaw Colliery. The road around the green has also been named Wilkinson Park Drive. The road sign is gold in colour and has the VC printed on it.

A mural featuring Wilkinson has been painted on a house on Twist Lane, Leigh, situated between Dorothy Grove and Arthur Street.

See also
Monuments to Courage (David Harvey, 1999)
The Register of the Victoria Cross (This England, 1997)
VCs of the First World War: The Final Days 1918 (Gerald Gliddon, 2000)

References

External links
Location of grave and VC medal (Manchester)

1896 births
1940 deaths
People from Leigh, Greater Manchester
British World War I recipients of the Victoria Cross
Manchester Regiment officers
British Army personnel of World War I
Manchester Regiment soldiers
Accidental deaths in England
Industrial accident deaths
Deaths from carbon monoxide poisoning
Royal Scots Greys soldiers
Seaforth Highlanders soldiers
British Army recipients of the Victoria Cross
British coal miners
Military personnel from Lancashire


text:
Folkrepubliken Benin () var en socialistisk stat (allmänt känd som "kommuniststat" i väst) vid Guineabukten i Västafrika. Folkrepubliken Benin skapades den 30 november 1975, efter militärkuppen i landet 1972. Staten existerade fram till 1 mars 1990, då den nya konstitutionen var klar, och då marxism-leninismen avskaffats 1989.

Referenser

Externa länkar
 Folkrepublikens konstitution

Dahomey
Dahomey
Benin
 Benin
Benin


text:
Pinkneys Green is represented by three councillors (Wilson Hendry and Charles Hollingsworth of the Conservative Party and Kathy Newbound of the Liberal Democrats) in the Royal Borough of Windsor and Maidenhead.

As of 1 December 2011, there were 5,656 voters appearing on the electoral roll for the ward.

Royal Borough representation
The three seats for the councillor representing the ward in the Royal Borough are determined by the Multi-member plurality system (the three candidates who receive the plurality of the votes cast).  Royal Borough elections are held every four years.

Past elections results

References

Wards of the Royal Borough of Windsor and Maidenhead


text:
En Argelia, majzén (en árabe,  مخزن; en francés, Makhzen) hace referencia a la doctrina o modo de gestión estatal del período de la Regencia de Argel (1516-1830), que determinaba la relación entre el Estado central argelino y las tribus locales. El Majzén se configuró ya desde la época fatimí y zirí, desarrollándose sobre todo bajo los ziyánidas.

El origen del «sistema majzén» radica en el debilitamiento de los estados háfsida, meriní y zianí hacia el final de la Edad Media ligado a la presión española en Andalucía y en la costa del Magreb, al avance otomano y a las luchas internas. Estas dinastías pedirán ayuda a las tribus beduinas de Hilal (بنو هلال) para intentar conservar un mínimo de autoridad, a cambio de delegarles el control de partes de su territorio. Este es el sistema iqta: las tribus se encargaban de cobrar los impuestos, y una parte iba al soberano, a quien también debían lealtad militar. Este sistema, que se desarrolló en la época de estas tres dinastías, ya existía bajo los fatimíes y fue especialmente utilizado por la dinastía zianí, considerada la más débil de la época.

Referencias

Historia de Argelia
Términos políticos árabes


text:
Matthew Nastuk (* 13. října 1964 New Jersey) je americký režisér animovaného seriálu Simpsonovi. S režírováním začal v 10. řadě, od té doby režíroval více než 40 epizod tohoto seriálu.

Režijní filmografie Simpsonových
 10. řada
 Šťastná doba hippies
 Dejte Líze pokoj

 11. řada
 Hračka snů

 12. řada
 Speciální čarodějnický díl
 Náhlá srdeční příhoda

 13. řada
 Rozkol v rodině
 Záletník Apu

 14. řada
 Bart na volné noze

 15. řada
 Rychle a srstnatě
 Milhouse tu už nebydlí
 Chyť je, když to dokážeš

 16. řada
 Kamarádky na život a na smrt
 Vypráskaný práskač

 17. řada
 Pomsta červených rajčátek
 Homere Simpsone, tohle je tvoje žena

 18. řada
 Umění na špejli
 Homerazzi
 Jak si Kent pustil pusu na špacír

 19. řada
 Homerova odtahovka
 Skrytá identita

 20. řada
 Hysterka Líza
 Táta to ví nejhůř

 21. řada
 Tenkrát ve Springfieldu
 Dopis od Vočka

 22. řada
 Tenhle život není pro tebe, Lízo Simpsonová
 Vzteklej fotr ve filmu

 23. řada
 Dravec a fešák
 Konečně zmizte!

 24. řada
 Děda na útěku
 V kůži Kirka van Houtena
 Vočkovy nové šaty

 25. řada
 Piráti ze Springfieldu
 Co čekat, když Bart čeká
 Život v kostce

 26. řada
 Protiklady se přifrakují
 Vynálezce, jenž spadl z nebe

 27. řada
 O čem muži sní
 Věčně smutná dáma
 Homer improvizuje

 28. řada
 Monty Burnsův létající cirkus
 Vepř a Burns
 Noční klub u Vočka

 29. řada
 Starosti starostky
 Flandersův žebřík

 30. řada
 Nesrdečné pozdravy z Ruska
 Tančím, seč mi pupek dovolí
 Útěk z Kanady

 31. řada
 Gorily a lodě
 Škola budoucnosti

 32. řada
 Cesta do Cincinnati

 33. řada
 Navigace bez legrace
 Marge vs. Monty

Odkazy

Reference

Externí odkazy

Američtí režiséři
Režiséři Simpsonových
Narození v roce 1964
Narození 13. října
Narození v New Jersey
Žijící lidé
Muži


text:
Dr. N.D. Desai Faculty of Medical Science and Research, Nadiad is a medical college located in Nadiad, Gujarat. The college imparts the degree of Bachelor of Medicine and Surgery (MBBS). Nursing and para-medical courses are also offered. The college is affiliated to Dharmsinh Desai University and is recognized by Medical Council of India. The selection to the college is done on the basis of merit through National Eligibility and Entrance Test. Yearly undergraduate student intake is 150.

Courses
Dr. N.D. Desai Faculty of Medical Science and Research, Nadiad undertakes education and training of students MBBS courses. This college is offering 150 MBBS seats from 2019 of which 85% Seats are of state quota and 15% is for Nation Counselling.

References

External links
 https://medical.ddu.ac.in/

2016 establishments in Gujarat
Educational institutions established in 2016
Medical colleges in Gujarat


text:
"(I Just) Died in Your Arms" é o single de estreia da banda Cutting Crew, do seu primeiro álbum, Broadcast. Foi lançado em 15 de Agosto de 1986 no Reino Unido e em 4 de Janeiro de 1987 nos Estados Unidos.

Foi a música de maior sucesso lançada por Cutting Crew até hoje, alcançando o primeiro lugar das paradas musicais dos Estados Unidos, Canada e Noruega, além de entrar no Top 10 de outros países como Reino Unido, Áustria, Suécia, entre outros.

No Brasil, foi incluída na trilha sonora internacional da telenovela Corpo Santo (telenovela), exibida em 1987 pela extinta Rede Manchete.

A música está presente nos jogos Grand Theft Auto: Vice City e Karaoke Revolution Presents: American Idol Encore.

Faixas
 7" Single

 12" Single

 CD

Posições nas paradas musicais

A versão de CO.RO.

"I Just Died in Your Arms" é o quinto single lançado pelo grupo CO.RO., do seu álbum de estreia, The Album. Foi lançado em 1994.

O single entrou apenas na parada musical da Suécia, onde permaneceu na posição 38 por uma semana e logo após saiu da parada. Foi o último singles deles a entrar em uma parada musical.

Faixas
 12" Single

 CD Maxi-single

Posições nas paradas musicais

Versão de Latino
Caranguejo ((I Just) Died in Your Arms) é a versão brasileira da música feita pelo cantor Latino, lançada como single do seu álbum ao vivo Junto e Misturado 2: Festa Universitária, pela Som Livre em 2011. Conta com a participação especial da dupla Alan & Alisson. Essa versão foi regravada por César Menotti & Fabiano, para o álbum Os Menotti no Som, lançado em 2016.

Singles de 1986
Singles de 1994
Singles de CO.RO.
Singles de Cutting Crew
Singles de estreia


text:
Andalucía por Sí (, AxSí) is an Andalusian nationalist political party founded in 2016, succeeding the late Andalusian Party. Its results in regional and general elections have been mostly residual, but at the local it holds more than 100 councilors and several mayorships.

After the dissolution of the Andalusian Party, Andalusianism lacked a strong party of reference. In February 2016 the platform "Andalucía x Sí" was created, and as a prelude to the party a manifesto called "28 de febrero" was signed by personalities such as Javier Aroca or José Chamizo. In November 2016, in a constituent congress with more than 400 attendees, many of them former activists of the AP. He defined himself as a federalist and left-wing activist, wanting to distance himself from the extinct AP and its errors. During the crisis of the coronavirus disease pandemic in 2020, he proposed, in the town halls where he had municipal representation, to fly the flags of the European Union at half-mast due to the lack of solidarity to help Spain.

Program
In its political programme, it defends various issues, from the breaking down of the digital divide in the rural world, to the sustainable development of the economy, or a boost for R&D&I policy in Andalusia. It calls for a new agrarian reform in which the interests of productivity take precedence over those of large landowners. It redefines a new historical debt of the State with Andalusia that exceeds 9 billion euros. Likewise, AxSí proposes a renegotiation with the Ministry of Defence for the lease of land used for military purposes. It also proposes a constitutional reform that recognises Andalusia as a historic nation and the Roma people in the Spanish Constitution as a community.

References

2016 establishments in Spain
Andalusian nationalist parties
Political parties established in 2016
Political parties in Andalusia
Left-wing nationalist parties


text:
Єва Леонідівна Польна (. 19 травня 1975, Ленінград) — російська співачка, композиторка та авторка пісень. Екссолістка російської групи «Гості з майбутнього». Виконавиця з найбільшою ротацією на радіостанціях Росії та країн СНД 2013 року. Володарка дев'яти премій «Золотий грамофон». Пише жартівливі вірші під псевдонімом «Жозефіна Аскольдівна Воздержак».

Біографія
Народилася 19 травня 1975 року в Ленінграді (нині Санкт-Петербург).

Батько Леонід Олександрович Польний — поляк, військовий лікар. Мати Любов Миколаївна Польна працювала інженером технологом на одному з ленінградських заводів.

У дитинстві захоплювалася науковою фантастикою, займалася співом і танцями.

У 1991 році вступила до Ленінградського державного інституту культури імені Н. К. Крупської, який закінчила в 1996 році, отримавши спеціальність «бібліотекар-бібліограф», також маючи другу спеціалізацію «інформаційний менеджмент і маркетинг». Після цього вступила до Санкт-Петербурзького коледжу мистецтв.

Кар'єра

Група «А-2»
У 1994 році увійшла до складу пітерської реп-групи «А-2» як танцівниця і бек-вокалістка. Через рік співачка покинула колектив. Деякий час виступала в різних пітерських клубах, де співала класичні рок-балади 1970-х років.

Група «Гості з Майбутнього»
У 1996 році познайомилася з Юрієм Усачовим, який тоді шукав вокалістку для власного музичного проєкту. Цією вокалісткою і стала Польна, а проєкт отримав назву «Гості з майбутнього». Вона була авторкою пісень гурту, постановником всього шоу «Гостей з майбутнього» і творцем ескізів всіх сценічних костюмів колективу.

Взимку 1997 року група «Російський Розмір» запросила Єву Польну на студію для запису свого нового альбому, вона виконала всі партії жіночого вокалу в альбомі «Танцюємо?».

Перший виступ групи відбувся 8 березня 1998 року в нічному клубі «Титанік» (нині — це «Ray-Just Arena»). Проте, творчого успіху не було.

Перший альбом, «Через сотни лет», був записаний спільно з Євгеном Арсентьєвим і всього лише за одну ніч. Але пісні з альбому не були особливо популярні серед російських слухачів.

Пізніше група стала грати в жанрі попмузики. Перша пісня, написана в цьому жанрі, — «Беги от меня», стала популярною на російських радіостанціях.

У 1999 році уклавши контракт з Євгеном Орловим колектив записує другий альбом — «Беги от меня», а у 2000 році — третій альбом — «Зима в сердце».

Хітом колективу стає пісня «Игры». Кліп на цю композицію, знятий під час гастрольної поїздки в Лондон, отримав найбільшу популярність. Через деякий час після виходу відеокліпу «Игры» група розірвала контракт з Євгеном Орловим.

8 березня 2003 року «Гостям з майбутнього» виповнилося 5 років. Публічне святкування ювілею відбулося 4 квітня того ж року в Санкт-Петербурзі в Палаці спорту «Ювілейний». Це був перший сольний концерт групи в Санкт-Петербурзі, а перший сольний концерт у Москві відбувся 9 березня 2006 року в Московському художньому академічному театрі імені Максима Горького. Також саме в цьому театрі відбулася презентація останнього альбому групи — «За звездой».

У березні 2009 року Єва Польна заявила про те, що Юрій Усачов покинув групу, але «Гості з майбутнього» не припинила своє існування. Була написана пісня «Я твоя киска», на яку було знято кліп.

Сольна кар'єра
У 2009 році Єва Польна оголосила про розпад групи і початку своєї сольної кар'єри. В цей час вона випускає пісню «Хлопці не плачуть» і до неї знімає кліп.

У травні 2010 року виходять пісні «Не расставаясь» та «Миражи».

У 2011 році були записані пісні «Корабли» і «Я тебя тоже нет».

У 2012 році Єва Польна випускає сингл «Весь мир на ладони моей», який посів перші місця на російських хіт-парадах.

У квітні 2013 року виходить пісня «Молчание», а восени того ж року Єва Польна проводить концертний тур «Всё обо мне» в Москві, Санкт-Петербурзі, Нижньому Новгороді і Краснодарі. У грудні 2013 року Єва Польна стає найбільш ротованою виконавицею на території Росії та країн Співдружності Незалежних Держав, а пісня «Весь мир на ладони моей» потрапила до трійки найбільш ротованих композицій на радіо (за даними порталу TopHit). У тому ж році Єва брала участь у програмі «Один в один!» на Першому каналі.

У березні 2014 року відбулася прем'єра пісні «Это не ты», а 19 травня того ж року — прем'єра першого сольного альбому співачки — «Поёт любовь». Критик «Time Out Москва» Максим Тувім написав про роботу: «Світлий, ліричний соло-дебют екс-учасниці "Гостей з майбутнього", в якому чуються відгомони творчості самих яскравих естрадних артистів Радянського Союзу (від Ганни Герман до Олексія Рибникова), — запросто найкращий російськомовний альбом 2014-го». 4 червня 2014 року в ефірі телепередачі «Наодинці з усіма» на Першому каналі Єва Польна дала своє перше велике інтерв'ю на телебаченні. Також співачка взяла участь у програмі «Живий звук» на каналі «Росія-1». У цьому ж році Польна стала членом журі в реаліті-шоу «Хочу до Меладзе».

У листопаді 2015 року був записаний сингл «Мало», на який у лютому 2016 року був знятий кліп.

14 лютого 2016 року відбувся великий сольний концерт Єви Польна «Ще раз про любов».

У жовтні 2016 року була випущена нова пісня «Фантастика», а в березні 2017 року на сольному концерті в Санкт-Петербурзі відбулася прем'єра пісні «Megapolis». Улітку 2017 року Єва у своєму профілі в Instagram повідомила, що працює над новим альбомом. У жовтні 2017 року у Москві вона представила нове шоу «Глибоке синє море». 26 грудня 2017 року відбулася прем'єра другого сольного альбому Єви — «Феникс»

Особисте життя
У 2001 році Єва Польна вчинила камінг-аут як бісексуалка.

У співачки дві дочки:

 Евелін (. 6 червня 2005) від співака Дениса Клявера.
 Амалія (. 8 травня 2007) від бізнесмена Сергія Пильгуна.

Брат В'ячеслав Єсенін.

За деякими даними, Єва Польна уклала в Нідерландах шлюб зі своїм директором Олександрою Манією. Обидві жінки спростовують ці чутки.

Дискографія

У складі групи «Гості з майбутнього»

 Студійні альбоми

 Через сотни лет… (1997)
 Время песок… (1998)
 Беги от меня (1999)
 Зима в сердце (2000)
 Это сильнее меня, часть 1 (2000)
 Ева (2002)
 Это сильнее меня, часть 2 (2003)
 Больше, чем песни (2005)
 За звездой (2007)

 Збірники

 Best (2001)
 Любовное настроение/Любовные истории (2003)

 Альбоми реміксів

 Правила движения (2004)
 Реальна только музыка (2007)

 Сингли
 Я твоя киска (2008)

Сольна творчість

 Студійні альбоми
 Поёт любовь (2014)
 Феникс (2017)

 Сингли
 Парни не плачут (2009)
 Не расставаясь (2010)
 Миражи (2010)
 Корабли (2011)
 Je T'aime (Я тебя тоже нет)  (2011)
 Весь мир на ладони моей (2012)
 Молчание (2013)
 Делай любовь со мной (2014)
 Мало (2015)
 Фантастика (2016)
 Megapolis (2017)
 Глубокое синее море (2017)
 Официальные лица (2017)
 Это сильнее меня (feat. Burito) (2018)
 Небыль (2019)
 Без тебя (2019)
 Снег (2020)
 Bésame Mucho (2020)

Відеографія

У групі «Гості з майбутнього»

 Беги от меня (1999)
 Нелюбовь (1999)
 Зима в сердце (1999)
 Игры (2000)
 Ты где-то (2000)
 Это сильнее меня (2000)
 Так отважно (2001)
 Он чужой (2002)
 Метко (2002)
 Почему ты? (2003)
 Грустные сказки (2004)
 Лучшее в тебе (2005)
 Я рисую (2006)
 Мама гуд-бай! (2006)
 Реальна только музыка (2007)
 Я не для тебя (2008)
 Я твоя киска (2008)

Сольна кар'єра

Чарти

Нагороди

У групі «Гості з майбутнього»

 1999 — «Золотий грамофон» (Росія) за пісню «Я с тобой»
 2000 — «Золотий грамофон» (Росія) за пісню «Ты где-то»
 2001 — «Золотий грамофон» (Росія) за пісню «Ундина»
 2002 — «Золотий грамофон» (Росія) за пісню «Он чужой»
 2003 — «Золотий грамофон» (Росія) за пісню «Почему ты, почему навсегда»
 2009 — «Золотий грамофон» (Росія) за пісню «За звездой»

У сольній кар'єрі

 2011 — Золотий грамофон (Україна) за пісню «Корабли»
 2012 — Премія Fashion People Awards 2012 в номінації «Fashion Female voice»
 2012 — Золотий грамофон (Санкт-Петербург) за пісню «Я тебе тоже нет»
 2012 — Диплом Червоної зірки за пісню «Я тебя тоже нет»
 2013 — Статуетка Червоної зірки за пісню «Весь мир на ладони мое», призи січня і лютого
 2013 — Премія Top Hit Music Awards за безпрецедентне зростання ротації своїх треків в радіоефірі в 2012 році
 2013 — Премія Top Hit Music Awards як автору і виконавцю самої замовленої на радіо пісні — «Я тебя тоже нет»
 2013 — Премія Top Hit Hall Of Fame за видатний внесок у розвиток російської популярної музики
 2013 — Диплом та статуетку національного чарту «Червона Зірка» за пісню «Весь мир на ладони моей»
 2016 — «Золотий грамофон» (Росія) за пісню «Мало»
 2017 — Премія в честь 20-річчя МУЗ-ТВ

Факти

 У групи Вінтаж є пісня «Ева». Солістка Анна Плетньова співає слова: «Ах, Єва, я любила тебе! Твої пластинки слухала я!…». Пісня присвячена Єві Польній. Також в «Еве» звучить проміжок з пісні "«Беги от меня»; до неї ж є посилання в рядках: «Зроби що-небудь, від мене тікай!».
 Мурат Насиров також присвятив Єві свою однойменну композицію і зняв на неї кліп, в якому зіграла головну роль Єва Польна.
Входить до бази даних "Миротворець"

Примітки

Посилання

 Сайт фан-клубу

ЛГБТ у музиці
Композитори XXI століття
Композитори XX століття
Російські композитори
Музиканти за алфавітом
Персоналії за алфавітом
Російські поетеси
Поети за алфавітом
Співаки та співачки XXI століття
Співаки XX століття
Співаки та співачки Росії
Уродженці Санкт-Петербурга
Народились 1975
Народились 19 травня


text:
Mérei Ferenc (Budapest, 1909. november 24. – Budapest, 1986. február 23.) pszichológus, klinikai gyermek-szakpszichológus, pszichoterapeuta, mese- és tankönyv szerkesztő

Életpályája

Mérei (Mellinger) Gáspár Géza (1876–?) fényképész és Klein Valéria (1884–?) fiaként született. Apai nagyszülei Mérei (Mellinger) Rezső (1842–1934) kereskedő és Stern Zsófia, anyai nagyszülei Klein Ábrahám és Mautner Emília (1863–1904) voltak. A pesti Csikágóban, polgári környezetben telt gyermekkora, főként szülei Garay Bazár-beli fényképészstúdiójában. Az iskolát nem szerette, nevelőitől elszenvedett lelki kitaszítottsága, fizikai brutalitásuk sok szenvedést okozott neki. Rengeteget olvasott, akár 4-500 oldalas könyveket is, egyvégtében. Édesanyja váltott lovagokkal zajló házasélete is mély nyomokat hagyott benne.

Sikeres érettségi vizsgája után, bár édesanyja inkább Berlinbe szánta, 1928-tól a párizsi Sorbonne-on tanult tovább. Politikai gazdaságtannal, statisztikával, irodalommal, és tizenegy nyelvvel foglalkozott. Végül a gyermekpszichológia és a pályaválasztási tanácsadás kötötte le igazán. Az egyetemen Henri Wallon fogadta tanítványává, aki a gyermekvilág tanulmányozásában irányította. 1930-ban belépett a francia kommunista pártba.

1932-ben tartotta első tudományos előadását. A Jean Piaget-t bíráló előadás szembeállította mesterével, de kialakította kulcseszméjét, aminek lényege az ember társas meghatározottsága.

Két diplomát szerzett; egyet a pályaválasztási tanácsadó főiskolán, és egyet a Sorbonne bölcsészkarán filozófiából, szociológiából, pszichológiából és pedagógiából. Párizs adta életre szóló barátait, tanítómestereit, eszményképeit, világnézetét.

1934-ben friss diplomásként tért haza, de állást nem kapott, így az Állami Gyermeklélektani Intézetben (alapítója Schnell János, aki kezességet vállalt érte az akkori, jobboldali kurzus alatt) dolgozott fizetés nélküli pszichológusként 1938-ig. Elsőként kutatta az egyénre ható társas élményt, a szabály- és a normaképzés társadalmi szerepét. 1937-ben írta meg "A gombozó gyermek" és "Az országépítő gyermek" című tanulmányait.

1938-tól 1940-ig a Gyógypedagógiai Tanárképző Főiskola Szondi Lipót sorsanalítikus kórtani és gyógytani laboratóriumában dolgozott. Fizetést itt sem kapott, ezért nyelvtanításból élt. Ekkor kötött házasságot, gyógypedagógus feleségével (Mérei Vera, sz.: Molnár Veronika) együtt tanulták meg a vizsgálatok szervezését és gyakorlatát.

A zsidótörvény miatt eltanácsolták a laboratóriumból, így 1940-től az Országos Izraelita Patronázs Egyesület  György Júlia által vezetett ambulanciájára került. Itt írta első könyvét, 1942-ben, A pályaválasztás lélektana címmel. Ekkor munkaszolgálatra vitték.

1944-ben megszökött, átjutott a fronton és csatlakozott a szovjet hadsereghez, ahol századosi rangban katonai szolgálatot is teljesített.

1945-től 1948-ig a Fővárosi Lélektani Intézet vezetője, a Pedagógiai Főiskola és az Eötvös Kollégium tanára, a NÉKOSZ központi szemináriumának vezetője.

1945–1948 között az Fővárosi Lélektani Intézet vezetője. 1949-ben kinevezték az Országos Neveléstudományi Intézet (1948–1950) élére. E korszakot számos tanulmány és három könyv jelzi: "A gyermekek világnézete" (1945), "Az együttes élmény" (1947) és a "Gyermektanulmány" (1948).

Tudománytörténetileg nevezetes az együttes élmény kísérletsorozata, amelyet az Egyesült Államokban már 1949-ben átvettek, és bekerült a bizonyított pszichológiai kísérletek gyűjteményébe is.

1949-ben pedagógiai munkásságáért megkapta a Kossuth-díj ezüst fokozatát.
1950-ben az intézetet felszámolták. Méreit állásából elbocsátották, családját ismét fordításból kellett eltartania. 1956-ban rehabilitálták, kiemelt tudósként került a Magyar Tudományos Akadémia Pszichológiai Intézetébe, majd 1958-ban a Biokémiai Intézetbe.

Államellenes szervezkedés vádjával 1958 októberében letartóztatták és 10 évre ítélték. Szabadságvesztését a Gyorskocsi utcai börtönben, a Gyűjtőfogház ún. kisfogházában, illetve kórházában, majd a sátoraljaújhelyi és a váci fegyintézetben töltötte.

1960-ban a Sátoraljaújhelyi Országos Börtönben kezdte írni (mivel mással nem rendelkezett, WC-papírra) a "Lélektani Naplót". Fogva tartása alatt egészségi állapota megromlott, agyérgörcsöt is kapott.

1963 márciusában amnesztia keretében szabadult.

1964 februárjában az Országos Ideg- és Elmegyógyászati Intézetben állt munkába, ahol az általa alapított Klinikai Pszichológiai Laboratórium vezetője lett.

A műhelyteremtés szándékával gyűjtötte maga köré munkatársait, tanítványait, például Szakács Ferencet, Nemes Líviát, Binét Ágnest és Erdélyi Ildikót. Binét Ágnes társszerzője volt a nagy sikerű Gyermeklélektan (1970) és az Ablak-Zsiráf című könyveknek. Szakács Ferenccel számos közös munkájuk született, többek között a Pszichodiagnosztikai vademecum (1980), a Klinikai pszichológia gyakorlata (1974) és a Klinikai pszichodiagnosztikai módszerek (1974). Mérei laboratóriuma a magyar pszichológusképzés központjává vált.

A csoportok belső viszonyait, az egyének csoportban elfoglalt helyét, az egyén szerepeit kutatták szociometriai vizsgálatai. Gyermektanulmány című könyvében a gyermeki világképet és logikát írja le, saját kísérleti eredményeivel illusztrálva. Az erkölcs- és szabálytudat alakulását, a társas magatartást, az osztályok társas életének szociometrikus elemzését, a gyermeki világnézetet, az értékek alakulásáról szóló gondolatait tartalmazza.

1965 és 1970 között született az általa alapított Vademecum sorozat. 50 füzetét – amelyeket elsősorban tanítványai számára írt – mindmáig alapműként használják a hazai pszichológusok.

Az 1970-es években további jelentős műveket írt.: "A közösségek rejtett hálózata" (1971), "Klinikai pszichodiagnosztikai módszerek" (1974), "A klinikai pszichológia" (1974).

Önéletrajzi írásában fogalmazta meg alapállását: "Rögeszmém volt, és maradt, hogy ha változtatni akarunk az embereken, akkor elsősorban magában a pedagógiában kell változtatni. (…), ezért kutattam a pedagógiai hatással elérhető változás lehetőségét." Nagyon fontosnak tartotta a pedagógusok képzését, továbbképzését, és sokat is tett ennek érdekében.

1976-tól vezette a Magyar Pszichológiai Társaságot és a pszichodramatikus képzést.

Életművét a Magyar Tudományos Akadémia 1982-ben a pszichológiai tudományok doktora fokozattal ismerte el és Ranschburg Pál-emlékéremmel tüntette ki.

1984-ben interjú-filmet készítettek vele, súlyos operációja utáni lábadozása alatt, amelynek az akkori itthoni közéletet bíráló részeit csak 2009-ben, a születése 100. évfordulójára az m2-n bemutatott műsorba szerkeszthették bele.

Oktatáspolitikai nézeteit az 1948-ban megírt, de csak 1985-ben megjelent Demokrácia az iskolában című tanulmányában fejtette ki. A gyermekközpontú, cselekvésre, önálló véleményalkotásra nevelő iskola volt az eszményképe. Időtálló felismerései az élő pedagógiát szolgálják.

Művei (válogatás)

 A gombozó gyermek (Kalocsa, 1937)
 A pályaválasztás lélektana (Budapest, 1942)
 A gyermek világnézete (Budapest, 1945)
 Az együttes élmény (Budapest, 1947)
 A Rorschach-táblák felszólító jellege (Budapest, 1947)
 Gyermektanulmány (Új Nevelés Könyvtára, 1948)
 Rorschach próba I-V. köt. (OIE, Vademecum-sorozat, 1966)
 A pár és a csoport (Pszichológiai Tanulmányok, Budapest, 1967)
 Gyermeklélektan (társszerző: V. Binét Ágnes, Budapest, 1970)
 Ablak-Zsiráf. Képes gyermeklexikon (Binét Ágnessel, Budapest, 1971)
 Klinikai pszichodiagnosztikai módszerek (társszerző Szakács Ferenc, Budapest, 1974)
 A klinikai pszichológia gyakorlata (társszerző Szakács Ferenc, Budapest, 1974)
 Szociálpszichológiai vizsgálatok az iskolában (Budapest, 1974)
 Adalékok egy társas szempontú gyermeklélektanhoz (Budapest, 1985-86)
 Lélektani napló (1-4. 2. bőv. kiad., Budapest, 1985-86)
 "…Vett a füvektől édes illatot" (Művészetpszichológia, Budapest, 1986)
 Pszichodiagnosztikai vademecum. Bölcsészettudományi karok. Egységes jegyzet; szerk. Mérei Ferenc, Szakács Ferenc; Tankönyvkiadó, Bp., 1988
 Freud fényében és árnyékában; szerk., előszó Gerő Zsuzsa; Interart, Bp., 1989
 A pszichológiai labirintus. Fondorlatok és kerülőutak a lelki életben; szerk., előszó, tan. Bagdy Emőke; Magyar Pszichiátriai Társaság, Bp., 1989
 Társ és csoport. Tanulmányok a genetikus szociálpszichológia köréből; sajtó alá rend. Gerő Zsuzsa, Fischer Eszter; Akadémiai, Bp., 1989

Díjak (válogatás)

 Kossuth-díj (1949)
 Ranschburg Pál-emlékérem (1982)

Emlékezete

 A Magyar Pszichológiai Társaság megalapította a Mérei Ferenc publikációs díjat, amelyet minden évben egy fiatal tudósjelöltnek adnak át.
 1995 és 2008. szeptember elseje között az ő nevét viselte a korábbi XI. kerületi Mezőkövesd utcai Általános Iskola (amely végül a Petőfi Sándor Általános Iskola, Gimnázium és Szakközépiskolával egybeolvadt).
 Budapest Főváros Közgyűlése határozata szerint az ország legnagyobb pedagógiai intézete a 2008/2009. tanévtől Mérei Ferenc Fővárosi Pedagógiai és Pályaválasztási Tanácsadó Intézet néven működik tovább. A névadó ünnepséget 2008. október 9-én tartották a Vas utcai épületben, ahol Demszky Gábor főpolgármester Mérei Ferenc családtagjai jelenlétében megnyitotta a Mérei-életút kiállítást, és felavatta az intézet falát díszítő, különleges Mérei-emléktáblát.
 2011 tavaszán Budapesten megalakult a Mérei Ferenc Szakkollégium, ami Mérei "Az együttes élmény" (1947) című írásában a közösségi létnek az ember életében betöltött szerepéről megjelenő gondolatai miatt választotta Méreit névadójának. A szakkollégium legfőbb jegyei közé tartozik az interdiszciplináris közeg, valamint a közösségiség, a demokrácia szerepének fontossága, mottója Mérei nyomán "Öröm és teljesítmény".

Jegyzetek

Források

Pedagógiai lexikon. Keraban Könyvkiadó (1997)
Bagdy E. – Forgács P. – Pál M.: Mérei emlékkönyv. Budapest (1989)
Erős F.: Mérei Ferenc fényében és árnyékában. Budapest (1989)
Mérei Élet-Mű,  Tanulmányok (2006)
Pléh Csaba: A lélektan története /IV. rész. 17. A fejlődéselv diadalútja 2. A Piaget-hagyomány és a magyar pedológia: Mérei Ferenc 2010. Osiris
Horváth György: Személyiség és öntevékenység. /4. Csoportdinamika, Kurt Lewin. /7. Gyermeklélektan, V.Binét Ágnessel.
Sárvári Gáborné közlése
Fővárosi Oktatási Portál
Barbalics István: Mérei Ferenc életrajza
Mérei Ferenc: A gyermek világnézete

További információk
MÉL

1909-ben született személyek
1986-ban elhunyt személyek
Magyar pszichológusok
Magyar neveléstudósok
Magyar egyetemi, főiskolai oktatók
Az 1956-os forradalom szereplői
Kossuth-díjasok
Zsidó származású magyarok
Munkaszolgálatosok
A holokauszt túlélői
Budapesten született személyek
A Váci Fegyház és Börtönben raboskodott személyek
A magyar kommunista hatalom által politikai okból bebörtönzött személyek
A Charta '77 aláírói


text:
Hyacinthella micrantha är en sparrisväxtart som först beskrevs av Pierre Edmond Boissier, och fick sitt nu gällande namn av Chouard. Hyacinthella micrantha ingår i släktet Hyacinthella och familjen sparrisväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Sparrisväxter
micrantha


text:
AADL may refer to:

 Ann Arbor District Library
 Architecture Analysis & Design Language


text:
Jessica Brooke Capshaw (9 de agosto de 1976) é uma atriz norte-americana, conhecida pelo seu papel de advogada Jamie Stringer na série The Practice e como cirurgiã pediátrica Dr. Arizona Robbins no drama médico Grey's Anatomy.

Vida e Carreira
Capshaw nasceu em Columbia, Missouri, e vive atualmente em Santa Mónica, Califórnia. É filha da atriz e produtora Kate Capshaw e do diretor de marketing Robert Capshaw. É enteada do realizador Steven Spielberg. Formou-se em Harvard-Westlake School em 1994 e Brown University em 1998, com o curso de Inglês. Só depois teve aulas de atuação no Royal Academy of Dramatic Art (RADA) em Londres. Participou do filme slasher Valentine (2001), em que protagonizou Dorothy Wheeler.

Capshaw casou com Christopher Gavigan a 22 de maio de 2004 em Nova Iorque. Em 8 de setembro de 2007, Capshaw e o marido tiveram o primeiro filho - Luke Gavigan. Em 2009, juntou-se à série Grey's Anatomy como personagem regular, reunindo-se assim com Chyler Leigh Potts e Patrick Dempsey com os quais trabalhou em The Practice. Em 20 de outubro de 2010, nasceu Eve Augusta Gavigan - segunda filha do casal, no ano de 2012 Jessica deu à luz sua terceira filha Poppy Gavigan, e em 2 de maio de 2016 deu à luz Josephine Kate Gavigan.

Filmografia

Naturais de Columbia (Missouri)
Atores dos Estados Unidos


text:
Francis Aidan Cardinal Gasquet  (born Francis Neil Gasquet; 5 October 1846 – 5 April 1929) was an English Benedictine monk and historical scholar. He was created Cardinal in 1914.

Life
Gasquet was the third of six children of Raymond Gasquet, a physician whose French naval officer father had emigrated to England during the British evacuation of Toulon in 1793. His mother was a Yorkshirewoman. He was born at 26 Euston Place, Somers Town, London.

Educated at Downside School, he entered the Benedictines in 1865 at Belmont Priory. He moved to Downside Abbey where he was professed and, on 19 December 1871, ordained a priest.  From 1878 to 1885 he was prior of Downside Abbey, resigning because of ill health.

Upon his recovery he became a member of the Pontifical Commission to study the validity of the Anglican ordinations (1896) leading to Apostolicae curae, to which his historical contribution was major. In 1900, he became abbot president of the English Benedictines.  He was President of the Pontifical Commission for Revision of the Vulgate, 1907. He also authored the major history of the Venerable English College at Rome.

He was created Cardinal-deacon in 1914 with the titular church of San Giorgio in Velabro. He was conferred the titular church of Santa Maria in Portico in 1915.
In 1917, he was appointed Archivist of the Vatican Secret Archives. In 1924, he was appointed Librarian of the Vatican Library. He died in Rome.

As a historian
Gasquet's historical work has been attacked by later writers. Geoffrey Elton wrote of "the falsehoods purveyed by Cardinal Gasquet and Hilaire Belloc". His collaboration with Edmund Bishop has been described as "an alliance between scholarship exquisite and deplorable". A polemical campaign by G. G. Coulton against Gasquet was largely successful in discrediting his works in academic eyes. One of his books contained an appendix "A Rough List of Misstatements and Blunders in Cardinal Gasquet's Writings.

David Knowles wrote a reasoned piece of apologetics on Gasquet's history in 1956, Cardinal Gasquet as an Historian. In it he speaks of Gasquet's "many errors and failings", and notes that he "was not an intellectually humble man and he showed little insight into his own limitations of knowledge and training". Coulton, though, he felt was in error, through over-simplifying the case.

Eamon Duffy said in an interview:

A biography, Cardinal Gasquet: a Memoir, (Burns & Oates 1953), was written by Shane Leslie, who knew him personally.

Works
 A little book of prayers from Old English sources Catholic Truth Society, 1900.
 The Old English Bible and Other Essays, John C. Nimmo, 1897.
 Henry VIII and the English Monasteries, John Hodges, 1888.
 Edward VI and the Book of Common Prayer, John Hodges, 1890 (with Edmund Bishop).
 The Eve of the Reformation, G. Bell & Sons, 1923 [1st Pub. 1900].
 Parish Life in Mediæval England, Methuen & Co., 1922 [1st Pub. 1905].
 The Greater Abbeys of England, Chatto & Windus, 1908. (illustrated by Warwick Goble)
 The Last Abbot of Glastonbury and Other Essays, George Bell & Sons, 1908.
 The Black Death of 1348 and 1349, George Bell & Sons, 1908.
 A History of the Venerable English College, Rome, Longmans, Green & Co., 1920.
 Monastic Life in the Middle Ages, G. Bell & Sons, 1922.
 His Holiness Pope Pius XI, Daniel O'Connor, 1922.
 The Religious Life of King Henry VI, G. Bell & Sons, 1923.

Articles
 "Roger Bacon and the Latin Vulgate." In: A.G. Little (ed.), Roger Bacon Essays. Oxford: At the Clarendon Press, 1914.

Miscellany
 William M. Cunningham, The Unfolding of the Little Flower, with a Preface by Cardinal Gasquet. London: Kingscote Press, 1916.
 Father Stanislaus, Life of the Viscountess De Bonnault D'Houet, with an Introduction by Cardinal Gasquet. London: Longmans, Green & Co., 1916.

References

Further reading

 Bellenger, Dom Aidan (2004). "Gasquet, Francis Neil (1846–1929)." In: Oxford Dictionary of National Biography. Oxford University Press.
 Benson, Robert Hugh (1914). "Cardinal Gasquet," The Dublin Review, Vol. CLV, pp. 125–130.
 Escourt, R. (1921). "The Work of Cardinal Gasquet in the Field of Pre-Reformation History," The American Catholic Quarterly Review, Vol. XLVI, No. 183, pp. 353–371.
 Grange, A. M. (1894). "Dom Gasquet as a Historian," The American Catholic Quarterly Review, Vol. XIX, No. 75, pp. 449–464.
 Guilday, Peter (1922). "Francis Aidan Cardinal Gasquet," The Catholic World, Vol. CXV, pp. 210–216.
Leslie, Shane (1953). Cardinal Gasquet, A Memoir. London: Burns, Oates.
Knowles, David (1957). Cardinal Gasquet as an Historian. London: University of London, Athlone Press.
Jacob, E. F., Lewis Bernstein Namier, Theodore Frank Thomas Plucknett, Hugh Hale Bellot, W. K. Hancock, David Knowles, and John Goronwy Edwards (1952). The Creighton Lectures, 1951–57. London: University of London, Athlone Press.

External links

 Great Letter Writers
 Catholic Hierarchy entry

1846 births
1929 deaths
English Benedictines
English archivists
20th-century British cardinals
19th-century English historians
Italian archivists
English abbots
People educated at Downside School
Roman Catholic titular archbishops
Cardinals created by Pope Pius X
20th-century English historians
English people of French descent


text:
В обичаите, свързани с кръщаването на детето се преплитат християнски и паганистични представи и вярвания. Църковното кръщение е само част от обичаите и обредите, съпътстващи "кръщенето", "кръщавката"на детето. Главното обредно лице в тях е кумът – кръстник.

Български ритуал
Вечерта, преди кръщаването, жена от семейството "калесва" (кани) кръстника с бъклица вино, пита и печена кокошка. На другата сутрин кръстникът занася детето в църквата. В единия край на бебешкия повой той слага приготвени от него свещ, китка и пешкир. След църковния ритуал, той връща детето на майката с думите:

"Еврейче взех, християнче (българче) ти връщам".

На нея той дава и отрязаните от свещеника четири кичурчета коса, "на кръст" от главата на детето, залепени с восък от свещта. В някои райони, преди да върне детето, кръстникът го поставя на селскостопански сечива (ако е момче) или на стан (ако е момиче), за да бъде то трудолюбиво и сръчно. На места, на прага на външната врата приготвят софра с питка, бъклица вино и китка цветя, върху която кръстникът настанява бебето и така го внася в къщата и оставя пред икона на света Богородица. Близки и роднини се канят на празнична трапеза. Всеки от гостите при влизането си в къщата поздравява:

"Честито кръщене, честито име!", а домакините отговарят:

"Чест ти Господ дал."

Гостите носят червен лук, "за да има родилката мляко", питки, бъклица вино и подаръци за детето – ризки, платно, бебешки шапчици с пришити на тях парички против "уроки". Кръстникът също дарява детето с платно, повой и дрешки. Името на детето се избира от кръстника. Никой не трябва да го научава преди определеният от традицията момент, защото това би означавало лоша поличба. На втория ден след кръщенето кръстникът идва в дома на новороденото, вдига го пред иконата, прекръства се и казва три пъти:

"Да е честито и благословено името ... (следва даденото име)!"

След съобщаването на името всички присъстващи се поздравяват:

"Честито и благословено име!" и "Чест ти Господ дал."

Традиционно кръстникът е наследствен, но когато кръстените от него деца умират още малки, се избира нов кръстник. Обичаят се нарича "хвърляне на детето", при което бебето се оставя на кръстопът и онзи, който минавайки го забележи пръв, става негов кръстник.

Източници

 Маринов, Д.Избрани произведения, Т.ІІ, С.1984, с.496 – 503
 Етнография на Бъргария, Т.ІІІ, С.1985, с.169 – 170

Български народни празници и обичаи


text:
Pío de Pietrelcina, también conocido como el padre Pío (Pietrelcina, Campania; 25 de mayo de 1887-San Giovanni Rotondo, Apulia; 23 de septiembre de 1968), fue un fraile capuchino y sacerdote católico italiano famoso por sus dones milagrosos y por los estigmas que presentaba en las manos, pies y costado. Nacido como Francesco Forgione le fue dado el nombre de Pío cuando ingresó en la Orden de los Hermanos Menores Capuchinos.

Fue beatificado en 1999 y canonizado en 2002 por el papa Juan Pablo II.

Infancia

Francesco Forgione nació en Pietrelcina en 1887. Sus padres fueron Grazio Orazio Mario Forgione y Maria Giuseppa di Nunzio.

Su familia era de clase humilde, trabajadora y muy devota. Desde niño mostró mucha piedad e incluso actitudes de penitencia. Su infancia se caracterizó por una salud frágil y enfermiza. Desde esta edad manifestó un gran deseo por el sacerdocio, nacido por el encuentro que tuvo con un fraile capuchino del convento de Morcone (a 30 km de Pietrelcina) llamado Fray Camillo, quien pasaba por su casa pidiendo limosna.

Su padre tuvo que emigrar a América para poder pagar los estudios del joven Francesco, en 1898 a Estados Unidos y en 1910 a Argentina. Desde su niñez sufrió los que él llamaba «encuentros demoníacos», que lo acompañaron durante su vida. Amigos y vecinos testificaron que en más de una ocasión lo vieron pelear con lo que parecía su propia sombra.

Comienza la vida de fraile capuchino

El 6 de enero de 1903, con 15 años, fue aceptado como novicio en el convento de Morcone. El maestro de novicios era el padre Tommaso da Monte Sant'Angelo, a quien el padre Pío recordaba como «un poco severo pero con un corazón de oro, muy bueno, comprensivo y lleno de caridad con los novicios».

La vida en el noviciado era muy dura, llena de ayunos y mortificaciones que influyeron en el carácter y espíritu de los novicios. Los ayudaba a discernir si tenían verdadera vocación; en este período las enfermedades que arrastraba desde niño fueron aumentando y permanecieron con él hasta el día de su muerte. El maestro de novicios testificó que fray Pío «fue siempre un novicio ejemplar, puntual en la observancia de la regla y nunca daba motivo para ser reprendido».

El 22 de enero de 1904 terminó su noviciado y pronunció sus votos temporales.

El 25 de enero de ese mismo año se trasladó al convento de Sant'Elía para continuar con sus estudios. En este convento sucede su primera bilocación asistiendo al nacimiento de Giovanna Rizzani, hija de un conocido masón y futura hija espiritual suya, nacida en Údine, Venecia, lejos de donde físicamente se encontraba el padre Pío en ese momento.

El 27 de enero de 1907 hizo la profesión de sus votos solemnes.
Ese mismo año fue trasladado al convento de Serracapriola, ubicado a quince kilómetros del mar, pero le perjudicó el clima y su salud decayó. Sus superiores lo enviaron de regreso a Pietrelcina para ver si el clima de su casa le hacía bien. En esta época la gente de su pueblo confiaba en él, pidiéndole consejo, y así Francesco empezó una dirección de almas.

En 1908 regresó al convento, pero esta vez a Montefusco. En noviembre de ese año recibió las órdenes menores (portero, lector, exorcista, acólito) y luego el subdiaconado. Toda esta época fue para él de mucha oración y estudio.

El 10 de agosto de 1910 fue consagrado sacerdote en la catedral de Benevento. Pero permaneció con su familia hasta 1916 por motivos de salud. Allí en su pueblo natal dijo haber recibido los estigmas. En septiembre de 1916 fue enviado al convento de San Giovanni Rotondo, donde vivió hasta su muerte.
Durante la Primera Guerra Mundial sirvió en el cuerpo médico italiano (1917-1918).

Los estigmas

Sin duda alguna lo que hizo más famoso al padre Pío fue el fenómeno de los estigmas, llamados pasionarios (por ser semejantes a los de Jesucristo en su Pasión): heridas en manos, pies, costado y hombro, dolorosas aunque invisibles entre 1911 y 1918, y luego visibles durante 50 años, desde septiembre de 1918 hasta septiembre de 1968. Su sangre tenía al parecer perfume de flores, aroma asociado a la santidad. La noticia de que el padre Pío tenía los estigmas se extendió rápidamente. Muy pronto miles de personas acudían a San Giovanni Rotondo para verle, besarle las manos, confesarse con él y asistir a sus misas. Se trató del primer sacerdote estigmatizado.

Ante la fama del padre, la Santa Sede envió a investigar a una celebridad en materia de psicología, el sacerdote Agostino Gemelli, franciscano, doctor en medicina, fundador de la Universidad Católica de Milán y amigo del papa Pío XI. Cuando el padre Gemelli se fue de San Giovanni, sin haber visto siquiera los estigmas, publicó un artículo en que afirmaba que estos eran de origen neurótico. El Santo Oficio se valió de la opinión de este psicólogo e hizo público un decreto que declaraba que «no se constata la sobrenaturalidad de los hechos».

El Obispo de Volterra, Raffaello C. Rossi, carmelita, fue formalmente comisionado el 11 de junio de 1921 por el Santo Oficio para realizar una investigación canónica sobre el Padre Pio. Rossi inició su Visita Apostólica el 14 de junio en San Giovanni Rotondo con el interrogatorio de testigos, dos sacerdotes diocesanos y siete frailes. Después de ocho días de investigación, finalmente completó un informe benévolo, que envió al Santo Oficio el 4 de octubre de 1921, fiesta de San Francisco de Asís. En dicho informe concluye:

En los años siguientes hubo otros tres decretos y el último fue condenatorio, y en el que se prohibían las visitas al padre Pío o mantener alguna relación con él, incluso epistolar. Como consecuencia, el padre Pío pasó 10 años ―de 1923 a 1933― aislado completamente del mundo exterior.

A raíz de la Segunda Guerra Mundial (1939-1945), el padre fundó los «Grupos de Oración del Padre Pío». Los grupos se multiplicaron por toda Italia y el mundo. A la muerte del padre los grupos eran 726 y contaban con 68 000 miembros, y en marzo de 1976 pasaban de 1400 grupos con más de 150 000 miembros.

El hospital Casa Alivio del Sufrimiento

El 9 de enero de 1940, el padre Pío reunió a tres de sus grandes hijos espirituales y les propuso un proyecto al que él mismo se refirió como «su obra más grande aquí en la Tierra»: la fundación de un hospital que habría de llamarse Casa Alivio del Sufrimiento. El 5 de mayo de 1956 se inauguró el hospital con la bendición del cardenal Lercaro y un inspirado discurso del papa Pío XII. La finalidad del hospital es curar a los enfermos tanto desde el punto de vista espiritual como físico.

En 1940, el padre Pío inició planes para abrir su hospital en San Giovanni Rotondo, que se llamaría la Casa Sollievo della Sofferenza (o Casa de Alivio del Sufrimiento). Barbara Ward, una humanitaria británica y periodista en misión en Italia, jugó un papel importante en la obtención de una subvención de 325 000 dólares por parte del UNRRA (United Nations Relief and Rehabilitation Administration: Socorro de las Naciones Unidas y Administración de Rehabilitación). El hospital abrió sus puertas en 1956.

Con el fin de que el padre Pío pudiera supervisar este proyecto directamente, en 1957 el papa Pío XII le concedió la dispensa de su voto de pobreza.

Sin embargo, en 1959, periódicos y semanarios empezaron a publicar informaciones acerca de la administración que el padre Pío hacía de la Casa Alivio del Sufrimiento, acusándolo de apropiación indebida de fondos.
En Italia, la izquierda lo había bautizado «el monje más rico del mundo».

Después de varias investigaciones conducidas por la Curia Romana, se le quitó la administración del hospital. A sus seguidores se les recomendó no asistir a sus misas ni confesarse con él. Pero estos se negaron a seguir las recomendaciones.

Muerte

El 20 de septiembre de 1968 el padre Pío cumplió 50 años de sufrir los estigmas, celebrando una misa multitudinaria. Sus fieles colocaron alrededor del altar cincuenta grandes macetas con rosas rojas, por sus cincuenta años de sangre.

Tres días después, el 23 de septiembre de 1968, el padre Pío falleció a los 81 años. Su funeral fue tan multitudinario que hubo que esperar cuatro días para que la multitud de personas pasara a despedirse. Se calcula que hubo más de 100 000 participantes en el entierro.

Antes y después de su muerte

Tiempo antes de morir ―bajo control médico que le impedía tener privacidad―, los estigmas que había padecido los últimos 50 años cicatrizaron. Cuando le quitaron los guantes prácticamente no quedaban marcas de ellos.

En noviembre de 1969 comenzaron los preliminares de la causa de beatificación del padre Pío.
El 18 de diciembre de 1997, el papa Juan Pablo II lo declaró venerable.
El 2 de mayo de 1999, el mismo papa lo beatificó, y el 16 de junio de 2002, lo canonizó bajo el nombre de san Pío de Pietrelcina.

Dones del padre Pío

Sus dones fueron:

Estigmas
Exhibió estigmas desde el 20 de septiembre de 1918 y los llevó durante 50 años hasta pocos días antes de su muerte (el 23 de septiembre de 1968).

Una vez que se hicieron públicas, las heridas fueron estudiadas por varios médicos. Algunos afirmaron que las heridas eran inexplicables y que nunca parecían haberse infectado. A pesar de que parecían sanar, reaparecían periódicamente.  Alberto Caserta tomó radiografías de las manos de Pio en 1954 y no encontró anomalías en la estructura ósea. Algunos medios acusaron a Pío de fingir los estigmas, por ejemplo, usando ácido fénico para hacer las heridas.

Discernimiento extraordinario
Capacidad de leer las conciencias y almas, don que utilizó frecuentemente durante el ministerio del sacramento de la confesión.

Curación
Se dijo que podía realizar curas milagrosas mediante el poder de la oración.

Uno de los casos más conocido es el de Gemma di Giorgi, una niña siciliana cuya ceguera se creía que había sido curada durante una visita al Padre Pio. Gemma, que fue traída a San Giovanni Rotondo en 1947 por su abuela, nació sin pupilas. Durante su viaje para ver al Padre Pío, la niña comenzó a ver objetos, incluido un barco de vapor y el mar. La abuela de Gemma no creía que la niña se hubiera curado. Después de que Gemma se olvidó de pedirle gracia al Padre Pío durante su confesión, su abuela imploró al sacerdote que le pidiera a Dios que le devolviera la vista. El Padre Pío le dijo: "La niña no debe llorar y tú tampoco, porque la niña ve y tú sabes que ve".

Según la tradición, el obispo Wojtyła (más tarde conocido como Papa Juan Pablo II) escribió al Padre Pío en 1962 para pedirle que orara por Wanda Poltawska, una amiga en Polonia que padecía cáncer. Más tarde, aparentemente se descubrió que el cáncer de Poltawska estaba en remisión espontánea. Los profesionales médicos aparentemente no pudieron ofrecer una explicación para el fenómeno.

Bilocación
La bilocación es el fenómeno de estar en dos lugares al mismo tiempo.

El Padre Domenico da Cese, un compañero capuchino, informó que el 22 de septiembre de 1968, vio al Padre Pío arrodillado en oración ante el Santo Rostro de Manoppello, aunque se sabía que el Padre Pío no había salido de su habitación.

El día de la muerte del Padre Pío, la mística y Sierva de Dios María Esperanza de Bianchini de Venezuela informó que él se le apareció en una visión y le dijo: "He venido a despedirme. Ha llegado mi hora. Es tu turno". Al día siguiente, supieron que el Padre Pío había muerto.

Apariciones
Durante su período de sufrimiento espiritual, sus seguidores creen que el Padre Pío fue atacado por el diablo, tanto física como espiritualmente. Sus seguidores también creen que el diablo usó trucos diabólicos para aumentar los tormentos del Padre Pío. Estos incluyeron apariciones como un "ángel de luz" y la alteración o destrucción de cartas hacia y desde sus directores espirituales.

El Padre Pío informó que participó en un combate físico contra Satanás y sus secuaces.

Profecía
Según un mito popular, en 1947 el Padre Karol Józef Wojtyła (más tarde conocido como Papa Juan Pablo II) visitó al Padre Pío, quien escuchó su confesión. El cardenal austriaco Alfons Stickler informó que Wojtyła le dijo que durante esta reunión, el Padre Pío le dijo que algún día ascendería al "puesto más alto en la iglesia, aunque se necesita más confirmación". El secretario de Juan Pablo II, Stanisław Dziwisz, niega la predicción. También se le han adjudicado otras profecías con el paso de tiempo.

Citas del padre Pío de Pietrelcina

Convento y el Santuario en san Giovanni Rotondo

El convento donde vivió el padre Pío de Pietrelcina y el santuario dedicado a él se encuentra en San Giovanni Rotondo, provincia de Foggia, en Italia, y recibe anualmente miles de peregrinos de todo el mundo.

Controversias

El padre Pío fue objeto de numerosas investigaciones.
En el período comprendido entre 1924 a 1931, el Santo Oficio de acuerdo con el fundador del Hospital Universitario Católico de Roma, el médico, psicólogo y sacerdote franciscano Agostino Gemelli publicó un artículo de negativa publicidad para el padre Pío afirmando la falsedad de los estigmas y su carácter neurótico. El Tribunal del Santo Oficio, apoyado en esta opinión emitió un decreto declarando que no constaba que los estigmas fuesen de carácter sobrenatural. En los años siguientes se emitieron tres decretos más de carácter restrictivo, entre ellos, no podía recibir visitas, ni confesar o dar dirección espiritual, ni mostrar las llagas, ni hablar de ellas, ni permitir que se las besaran, la Misa debía celebrarla en privado, sin fieles.

Gemelli concluyó que el padre Pío era «un ignorante y psicópata automutilador que se aprovecha de la credulidad de las personas».
Por temor a disturbios locales, un plan para transferir al padre Pío a otro convento fue abandonado y un segundo plan fue cancelado cuando un motín estuvo a punto de suceder.

En 1933 la marea empezó a cambiar, cuando el papa Pío XI ordenó al Santo Oficio que revirtiera la prohibición de la celebración de misa del padre Pío. El papa declaró: «No he estado mal dispuesto hacia el padre Pío, sino que me habían informado mal».
En 1934 se le permitió volver a escuchar confesiones. También se le dio permiso honorario para predicar, a pesar de no haber tomado el examen para la licencia de predicación.
El papa Pío XII, quien asumió el papado en 1939, animó a los devotos a visitar al padre Pío. Pasarán casi 30 años hasta que vuelva a ser perseguido por el Santo Oficio, siendo pontífice Juan XXIII.

El papa Juan XXIII

De acuerdo con el libro Padre Pío, milagros y política en la Italia del siglo XX escrito en 2007 por el historiador Sergio Luzzatto, el papa san Juan XXIII (1958-1963) no adoptó la perspectiva de su predecesor, y escribió en 1960 sobre el «engaño enorme» del padre Pío.

Existieron largas investigaciones para resolver al menos 23 denuncias de seguidores íntimos, que decían que el padre Pío falsificaba los milagros y tenía relaciones sexuales con sus seguidoras más fieles. En la jerarquía de la Iglesia muchos dudaban de que su estigmas fueran reales (sugerían que las provocaba con ácido nítrico) y que utilizaba agua de colonia para crear el «olor de santidad» que lo hacía famoso.

Algunos críticos acusaron al padre Pio de falsificar los estigmas, por ejemplo, usando ácido carbólico para hacer las heridas. Maria De Vito (prima de un farmacéutico local en Foggia) testificó que el joven Pio compró una botellita de ácido carbólico y cuatro gramos de veratrina en 1919.

El obispo de Volterra, Raffaello Rossi, comisionado de investigar al padre Pío por el santo Oficio en 1921 considera la acusación sobre el ácido carbólico y la veratrina y concluye:

Nadie discute que el Padre Pío ordenó ácido carbólico para el priorato. Sin embargo, en su libro de 2005, Padre Pío y América, el autor Frank Rega revela para qué era usado realmente el ácido:

Las denuncias de Luzzatto fueron recibidas con una instantánea desmentida de los seguidores del padre Pío.

Luzzatto revela que sucesivos pontífices tuvieron opiniones diametralmente opuestas sobre el Padre Pío. El mismo refiere que el 25 de junio de 1960, el papa san Juan XXIII escribió en su diario íntimo acerca de las actividades del padre Pío:

El 29 de julio de 1960 ―apenas un mes después de la anotación del papa―, el monseñor Carlo Maccari (1913-1997), quien más tarde se convertiría en el arzobispo de Ancona, comenzó otra investigación en nombre del papa Juan XXIII y el Santo Oficio. Se dice que el informe de 200 páginas que compiló, aunque nunca se publicó en su totalidad, era devastadoramente crítico. Según los informes de la prensa italiana de aquella época, Maccari incluyó una acusación de que el padre Pío tenía relaciones sexuales con mujeres dos veces por semana «bis in hebdómada copulabat cum muliere». De acuerdo con la literatura oficial de los capuchinos, Maccari luego se retractó y oró al Padre Pío en su lecho de muerte. Sin embargo el arzobispo Maccari falleció el 17 de abril de 1997 debido a un accidente de tránsito.

El padre Carmelo Durante de Sessano informa de una discusión que habría tenido lugar entre el arzobispo de Manfredonia Andrea Cesarano y el papa Juan XXIII, en la que el papa se habría "tranquilizado" sobre los temas relacionados con el Padre Pío:

Tras la muerte de Juan XXIII (3 de junio de 1963), el 30 de julio de 1964, el papa Pablo VI rechazó las acusaciones de su antecesor y comunicó oficialmente a través del cardenal Ottaviani que toda libertad en su ministerio estaba siendo devuelta al Padre Pío de Pietrelcina. También concedió el indulto para seguir celebrando, incluso públicamente, la Santa Misa.

En 2011, Stefano Campanella (director de Tele Radio Padre Pio, en San Giovanni Rotondo) publicó el libro Obedientia et pax. La verdadera historia de una persecución falsa, donde afirmó que el papa Juan XXIII no había estado en contra del padre Pío.

Películas sobre la vida del padre Pío

 El Misterio del Padre Pío, Género: Documental. Director: José María Zavala. España. 2019. Duración: 80min.
 Reza, ten fe y no te preocupes: homenaje al padre Pío, coproducción de John Paddy Nolan y EWTN.
 Padre Pío: entre el cielo y la Tierra, con Michele Placido y coproducción de la RAI.
 Padre Pío (2000). Director: Carlo Carlei. Actores Sergio Castellito y Jürgen Prochnow, coproducción de Cinecittá y Lux Vide.
 Padre Pío: la noche del profeta, de Tau Production y EWTN.

Véase también
 Padre Pío TV
 Incorruptibilidad
 Apariciones marianas de Garabandal

Referencias

Bibliografía

 Chirón, Yves: El padre Pío: el capuchino de los estigmas. Palabra: Madrid, 2013. ISBN 978-84-8239-352-0.
 Castelli, Francesco: La autobiografía secreta del padre Pío, Palabra, 3.ª edición, 2010. ISBN 978-84-9061-392-4
 Da Pobladura, Melchiorre; y Da Ripabottoni, Alessandro: Epistolario. Padre Pio da Pietrelcina. Foggia: Padre Pio da Pietralcina, 2002.
 Da Riese Pio X, Fernando: Padre Pío de Pietrelcina. Un crucificado sin cruz. Madrid: Centro de Propaganda, 1974.
 Hamel, R.: Con el P. Pío. Lo que yo he visto y oído en San Giovanni. Barcelona: Vergara, 1957.
 Luzzatto, Sergio (1963-): Padre Pio: miracoli e politica nell'Italia del Novecento. Turín (Italia): Einaudi, 2007.
 Pietrelcina, Pío de: Pensamientos, experiencias, sugerencias (selección de textos del padre Melchor de Pobladura).En Madrid: Centro de Propaganda, 1973.
 Sáez De Ocáriz (OFMCap), Leandro: Pío de Pietrelcina, místico y apóstol. Madrid: San Pablo, 2004. ISBN 978-84-285-2686-9.
 Sánchez-Ventura Pascual, Francisco (1922-2007): El padre Pío de Pietrelcina. Zaragoza (España): Círculo, 1976.
 Socci, A.: El secreto del padre Pío. Madrid: La Esfera de los Libros, 2009
 Winowska, M.; Lizárraga, C.; Soto Yarritu, R.: Un estigmatizado de nuestros días: Padre Pío de Pietrelcina (1887-1968). Bilbao: Desclée de Brouwer, 1977. ISBN 84-330-0396-8.
 Zavala, José María: Padre Pío. Los milagros desconocidos del santo de los estigmas. Madrid: LibrosLibres, 2010.

Enlaces externos

Vida del Padre Pío de Pietrelcina
Padre Pío de Pietrelcina en el sitio de la Santa Sede
Padrepio.it (sitio oficial)  (en inglés)
Tele Radio Padre Pío / Padre Pío TV»
Voce di Padre Pio ('la Voz del Padre Pío'), versión en español de la revista.
Libros y artículos religiosos, página en español en el sitio web Edizioni Padre Pío.
Padre Pio, Año 2000, duración 200 min., país Italia, dirección Carlo Carlei, protagonista Sergio Castellitto

Capuchinos de Italia del siglo XX
Santos franciscanos
Profetas del cristianismo
Místicos católicos
Sacerdotes católicos de Italia del siglo XX
Santos católicos de Italia del siglo XX
Exorcistas católicos
Estigmatizados
Bilocación
Personas beatificadas por Juan Pablo II
Personas canonizadas por Juan Pablo II
Santos incorruptos
Taumaturgos
Nacidos en la provincia de Benevento
Fallecidos en San Giovanni Rotondo


text:
Johann Baptist Kastner (* 8. Oktober 1775 zu Lindenhof (heute Kemnath); † 16. April 1841 in Wutschdorf) war ein deutscher römisch-katholischer Theologe und Geistlicher.

Leben
Kastner war ein Sohn von Bauern. Er durchlief das Amberger Gymnasium sowie zum Studium der Theologie das Lyzeum in Amberg. Seine Priesterweihe erfolgte 1799. Zunächst war er in der Seelsorge in Kemnath tätig. Anschließend kam er als Kooperator nach Sulzbach sowie als Beichtvater an das Salesianerinnenkloster Sulzbach und als Lehrer an die dortige Lateinschule. 1806 erhielt er die Pfarrei in Miesbrunn, 1827 die in Wutschdorf. Dort wurde er auch zum Kapitelkämmerer ernannt und blieb bis zu seinem Tod. Er starb überraschend an einem Schlaganfall.

Kastner trug 1814 persönlich das nun dort verehrte Kreuz von der Pfarrkirche Pleystein in die Wallfahrtskirche Heiligkreuz bei Pleystein.

Durch Maximilian Prechtl angeregt kam er zur schriftstellerischen Tätigkeit. Seine Schriften gelten als streng katholisch und meist polemisch und apologetisch.

Werke (Auswahl)
 Würde und Hoffnung der katholischen Kirche mit Rücksichtnahme auf die protestantische Kirche, Seidel, Sulzbach 1822.
 Der Sieg des christlichen Glaubens über die Welt, Seidel, Sulzbach 1823.
 Ueber das Urchristenthum: nebst Antwort an die Gegner der Schrift: Würde und Hoffnung der kathol. Kirche., Seidel, Sulzbach 1824.
 Katholicismus und Nichtkatholicismus in Beziehung auf Wahrheit und Vollständigkeit des Glaubens, Seidel, Sulzbach 1827.
 Der Unsichtbare, sich kund machend in den Erscheinungen unserer Zeit, Wolff, Augsburg 1832.
 Die Leyer und der Hirtenstab, oder: Vermischte, neueste Gedichte, Seidel, Sulzbach 1833.
 Die hl. Wanderungen in Beziehung auf unsere vorhabende Himmelsreise, Seidel, Sulzbach 1834.
 Der große Streitt über gemischte Ehen, Manz, Regensburg 1838.
 Die sieben Schmerzen unserer Zeit: nebst Aphorismen über Religion, Philosophie und Welt, Manz, Regensburg 1852.

Literatur
 Johann Baptist Kastner. In: Neuer Nekrolog der Deutschen, 19. Jahrgang auf das Jahr 1842, 1. Teil, Voigt, Weimar 1843, S. 425 f.
 Joseph Kehrein: Biographischliterarisches Lexikon der katholischen deutschen Dichter, Volks- und Jugendschriftsteller im 19. Jahrhundert. 1. Band, Leo Woerl'sche Verlagsbuchhandlung, Stuttgart und Würzburg 1868, S. 183 f.

Weblinks

Einzelnachweise

Person (Freudenberg, Oberpfalz)
Römisch-katholischer Geistlicher (18. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (19. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Theologe (19. Jahrhundert)
Autor
Christliche Literatur
Deutscher
Geboren 1775
Gestorben 1841
Mann


text:
«Я обслуживал английского короля» () — художественный фильм чешского режиссёра Иржи Менцеля, снятый по одноимённому роману Богумила Грабала в 2006 году. Обладатель главной национальной кинонаграды «Чешский лев» в категории Лучший фильм 2006 года.

Сюжет
Отсидевший почти пятнадцать лет в тюрьме, бывший владелец гостиницы Ян Дите отправляется на постоянное место жительства в Судеты и поселяется в одном из брошенных вынужденными переселенцами домов. Переосмыслив прожитую жизнь, успокоенный и умиротворённый, он вспоминает свою молодость, прошедшую в постоянном стремлении к манившему его богатству.

Начавший свой путь с мелкой розничной торговли, он становится официантом, меняя с помощью протекции своего нового знакомого скромную пивную на фешенебельный ресторан. Женитьба на этнической немке позволила найти работу и после гитлеровской оккупации. В конце войны Лиза привезла коллекцию редких почтовых марок, собранную ею в домах выселенных евреев.

Продажа марок, полученных таким путём, позволила Яну стать миллионером и собственником отеля. Ценой успеха стала жизнь Лизы, пытавшейся спасти марки под бомбёжкой, и арест самого Дите, последовавший после национализации его имущества новыми коммунистическими властями.

В ролях

Награды и номинации
 2007 — Берлинский кинофестиваль
 Специальный приз международной федерации кинопрессы ФИПРЕССИ (Иржи Менцель)
 Номинация на «Золотого медведя» (Иржи Менцель)
 2007 — Международный кинофестиваль братьев Манаки
 «Золотая камера» (Яромир Шофр)
 2007 — Чешский лев
 Лучший фильм
 Лучший режиссёр (Иржи Менцель)
 Лучшая операторская работа (Яромир Шофр)
 Лучший актёр второго плана (Мартин Губа)
 2007 — European Film Awards
 Номинация на приз зрительских симпатий (Иржи Менцель)
 2007 — Международный кинофестиваль в Софии
 Приз зрительских симпатий (Иржи Менцель)
 2008 — Фестиваль комедийных фильмов в Пеньисколе
 Лучший фильм (Иржи Менцель)

Примечания

Фильмы-драмы Чехии
Кинокомедии Чехии
Кинокомедии 2006 года
Фильмы-мелодрамы Чехии
Фильмы Иржи Менцеля
Экранизации литературных произведений Богумила Грабала
Фильмы — лауреаты премии «Чешский лев»
Фильмы Чехии 2006 года


text:
Bessie Bradwell Helmer (October 20, 1858 – January 10, 1927) was an American lawyer, editor and publisher. She edited the Revised Statutes of the State of Illinois. She was associated with the Illinois State Bar Association and the American Bar Association.

Early Life and Education
Born on October 20, 1858, in Chicago, Illinois, Bessie Bradwell Helmer was the daughter of the Judge James B. Bradwell and his wife Myra Colby Bradwell, a well-known lawyer and an active proponent of woman suffrage. Her father, James B. Bradwell, also an advocate of women's advancement, was "the first judge to hold that a marriage made during slavery was valid after emancipation." Her mother, Myra Colby Bradwell, was the first woman in the United States to formally apply for admission to the Illinois bar in 1869, which was refused "on the basis of her sex." However, in 1890, acting on its own motion, the Supreme Court of Illinois approved her original application. In a significant move, in 1892, she was allowed to practice before the US Supreme Court as well.

Helmer graduated from the Chicago High School as valedictorian in 1876. She continued her higher education from the Union College of Law, Chicago (later Northwestern University Law School), and received an A.B. in 1880 and an A.M. in 1882. She was also chosen as valedictorian of her class in the Union College of Law, Chicago. As encouraged by her mother, Helmer received her LL.B. and was later admitted to the Illinois bar.

The Great Chicago Fire
At the age of 13, Helmer survived the Great Chicago Fire of October 8th, 1871. She and her father, upon realizing the city was "doomed", traveled to his law office to rescue law books and a subscription book to her mother's Chicago Legal News. She and her family were separated in the crowd but were eventually reunited a day later at a town meeting.

Marriage and Legal Practice
On December 23, 1885, she married Frank Ambrose Helmer, also a lawyer, and joined him in his legal practice. In 1894, following her mother's death, she became assistant editor of the Chicago Legal News, the first legal journal in the West, founded by her mother, Myra Colby Bradwell, in 1868, who served as both publisher and editor.

After her father's death, in 1907, she became the editor-in-chief of the Chicago Legal News and the president of the company that owned the journal.
Helmer was part of the Association of Collegiate Alumnae, now known as the American Association of University Women, and briefly served as its president of the Chicago branch.

She also edited at least ten volumes of Reports of Cases Determined in the Appellate Court of Illinois.

In 1926, she submitted her writings on the Great Chicago Fire to the Chicago Historical Society (now the Chicago History Museum). She died on January 10, 1927, in Battle Creek, Michigan.

References

1858 births
1927 deaths

Legal professions
19th-century American journalists


text:
The 2021 Delta State local elections were held on March 6, 2021 to elect 25 local government chairmen and 500 local government councillors in all 25 local government areas; it is the first election to be held using new electoral wards after the Delta State Independent Electoral Commission created 34 new wards in December 2020. Party primaries were held from December 7 to December 31, 2020 with January 1, 2021 starting the general election campaign. As in the 2018 elections, the Delta State Peoples Democratic Party won all 25 chairmanship and 500 councillorship seats. The main opposition, the Delta State All Progressives Congress announced a boycott of the elections on election day due to alleged irregularities.

On election day, voting was peaceful according to Delta State Independent Electoral Commission Chairman Mike Ogbodu but concerns over low turnout and underage voting were raised immediately. However, an APC councillorship nominee in Oshimili North LGA claimed that he had won his election before the results were changed in favor of the PDP nominee. DSIEC Director of Public Affairs Arubi Orugboh did not respond to reporter queries on the claims.

See also
 2019 Delta State gubernatorial election
 2023 Delta State gubernatorial election
 2023 Nigerian general election

References

2021
Delta State
Delta State local elections


text:
Alisar Ailabouni (n. 21 martie 1989, Damasc) este un fotomodel austriac originar din Siria. Ailabouni câștigă în 2010 etapa a cincea a concursului de frumusețe Germany's Next Topmodel.

Date biografice
Alisar Ailabouni s-a născut în Siria, când era încă copil, familia ei emigrează în Austria. Ea a trăit la început în Amstetten și Schörfling am Attersee unde a urmat cursurile școlii primare. Face sport și ajunge în echipa națională de baschet austriacă. Lucrează ca vânzătoare, în anul 2010 candidează și câștigă în august concursul "Germany's Next Topmodel". Fiind prima finalistă care nu provine din Germania. Deja în perioada concursului a început să lucreze ca model la Sony Ericsson și Ella Singh.

Legături externe

 Profil  la prosieben.de

Nașteri în 1989
Austrieci în viață
Fotomodele din Austria


text:
Florian Liegl, född 1 februari 1983 i Innsbruck, är en österrikisk tidigare backhoppare och nuvarande backhoppstränare och musiker. Han representerade SV Natters-Bergisel.

Karriär

Florian Liegl debuterade internationellt i junior-VM 1999 på hemmaplan i Saalfelden. Han var i det österrikiska laget som vann lagtävlingen. Leigl debuterade i världscupen under den österrikiska delen av tysk-österrikiska backhopparveckan i hemmabacken Bergiselschanze 3 januari 2000. Han blev nummer 34 i tävlingen. Under junior-VM 2000 i Štrbské Pleso i Slovakien vann Liegl en ny guldmedalj i lagtävlingen. Under junior-VM 2001 i Karpacz i Polen vann han en silvermedalj i lagtävlingen (efter Finland) och en bronsmedalj i den individuella tävlingen.

Efter junior-VM 2001 tävlade Liegl i kontinentalcupen till säsongen 2002/2003 då han åter igen tävlade i världscupen. Han placerade sig bland de tio bästa i en världscupdeltävling i stora backen i Granåsen i Trondheim i Norge 7 december 2002. Han blev nummer 6. På hemmaplan i Innsbruck 4 januari 2003 kom Liegle på prispallen. Han blev nummer två, bara slagen av finländaren Janne Ahonen. Liegl vann en världscupdeltävling i Kulm i Bad Mitterndorf februari 2003. I den totala världscupen blev han som bäst nummer 5, säsongen 2002/2003. Han blev nummer 8 sammanlagt i tysk-österrikiska backhopparveckan säsongen 2002/2003.

Florian Liegl deltog i Skid-VM 2003 i Val di Fiemme i Italien. Där blev han nummer 25 i normalbacken och nummer 8 i stora backen. I lagtävlingen blev han nummer 5 med det österrikiska laget.

Liegl vann en silvermedalj i Vinteruniversiaden 2005 hemma i Innsbruck. Under Universiaden 2007 i Pragelato i Italien blev han nummer 5 i normalbacken och nummer 7 i stora backen. I lagtävlingen vann han en guldmedalj.

Florian Liegl avslutade sin backhoppskarriär 2007.

Senare karriär

Efter avslutad aktiv idrottskarriär har Liegl varit verksam som backhoppstränare för Österrikiska Skidförbundet (ÖSV). Liegl är musiker i bandet Superpersuitmode.

Källor

Referenser

Födda 1983
Österrikiska backhoppare
Män
Levande personer


text:
Priboj is a village in the municipality of Vladičin Han, Serbia. According to the 2002 census, the village has a population of 392 people.

References

Populated places in Pčinja District


text:
Aegialia abdita är en skalbaggsart som beskrevs av Nikritin 1975. Aegialia abdita ingår i släktet Aegialia och familjen Aegialiidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Skalbaggar
abdita


text:
Le  district congressionnel de Californie est un district de l'État américain de Californie. Actuellement, le  district comprend la majeure partie de San Francisco.

Nancy Pelosi du  Parti démocrate et ancienne présidente de la Chambre des représentants, représente le district depuis janvier 2023.

Les villes et les CDP (census-disgnated place) du district comprennent Alamo, Bay Point, Blackhawk, Clayton, Concord, Diablo, El Cerrito, El Sobrante, Kensington, Lafayette, Moraga, Orinda, Pinole, Pittsburg, Pleasant Hill, San Pablo, Richmond et Walnut Creek; la majeure partie de Danville; et des parties d'Antioche et de Martinez.

Avant le redécoupage par la California Citizens Redistricting Commission de 2011, le  district se composait de parties des comtés d'Alameda, Contra Costa, San Joaquin et Santa Clara.

Historique de votes

Liste des Représentants du district

Résultats des récentes élections
Voici les résultats des dix précédents cycles électoraux dans le  district.

2002

2004

2006

2008

2010

2012

2014

2016

2018

2020

2022
La Californie a tenu sa Primaire Jungle le 7 juin 2022, selon ce système de Primaire, tous les candidats sont sur le même bulletin de vote, et les deux arrivés en tête s'affronteront le jour de l'Élection Générale, à savoir le 8 novembre 2022.

Les deux candidats arrivés en tête dans ce district sont Nancy Pelosi (D), la Représentante sortante, et John Dennis (R).

Références

11


text:
Quemadero (av spanska quema'r, "förbränna") var en avrättningsplats i Sevilla i Spanien, där de som dömts till bålet av inkvisitionen brändes. Quemadero byggdes 1481 och var dekorerat med fyra stora statyer som föreställde profeter. År 1809 förstördes platsen.

Referenser

 Jewish Encyclopedia (1901-1906): Quemadero

Kanonisk rätt
Avrättningsplatser


text:
Thilan Prashan (born 20 November 1998) is a Sri Lankan cricketer. He made his Twenty20 debut for Sinhalese Sports Club in the 2018–19 SLC Twenty20 Tournament on 19 February 2019. Prior to his T20 debut, he was named in Sri Lanka's squad for the 2018 Under-19 Cricket World Cup. He made his List A debut for Sinhalese Sports Club in the 2018–19 Premier Limited Overs Tournament on 10 March 2019. He made his first-class debut on 28 February 2020, for Sinhalese Sports Club in the 2019–20 Premier League Tournament.

References

External links

1998 births
Living people
Sri Lankan cricketers
Sinhalese Sports Club cricketers
Place of birth missing (living people)


text:
Cet article présente la liste des députés européens des Pays-Bas pour la période 2004-2009, élus lors des élections européennes de 2004 aux Pays-Bas.

Députés européens élus en 2004

Entrants/Sortants

Notes et références

Voir aussi

 Élections européennes de 2004 aux Pays-Bas

6


text:
Симонов Владимир Дмитриевич (27 сентября 1947, с. Оринин, Каменец-Подольский район, Хмельницкая область, УССР) — украинский политик, 1-й секретарь Тернопольского областного комитета Коммунистической партии Украины (до октября 2010 года).

Образование: Тернопольский филиал Львовского политехнического института (1981), инженер-механик, «Технология машиностроения, металлорежущие станки и инструменты»; Львовский институт стандартизации и метрологии (1984); Одесский институт политологии и социального управления (1992), политолог.

В 1965—1966 работал лаборантом в Копычинской школе № 1 Тернопольской обл. В 1966—1970 отслужил срочную в Советской армии. С 1970
работал слесарем. В 1973 окончил Ровенский текстильный техникум, техник-механик. Работал механиком Тернопольского текстильного комбината, механиком радиозавода «Орион».

В 1984—1991 — на партийной работе. После запрета КПСС: в 1991—1997 механик ООО «Стрина»; замдиректора НПП «Терция»; директор страховой компании «Омета-Инстер»; нач. отдела Центра сертификационных аукционов, г. Тернополь.

В 1997—1998 — консультант фракции коммунистов в ВР Украины.

Народный депутат Украины 3 созыва. 03.1998-04.2002 от КПУ, № 46 в списке. На время выборов: консультант группы «Коммунисты Украины за социальную справедливость и народовластие» в ВР Украины, член КПУ. Член Комитета по вопросам национальной безопасности и обороны (с 07.1998), член фракции КПУ (с 05.1998).

Народный депутат Украины 4 созыва. 04.2002-04.06 от КПУ, № 56 в списке. Член фракции коммунистов (с 05.2002), член Комитета по вопросам национальной безопасности и обороны (с 06.2002).

В марте 2006 кандидат в народные депутаты Украины от КПУ, № 59 в списке.

Орден «За заслуги» III ст. (08.2002).

Семья
 Жена: Наталья Владимировна;
 сыновья: Константин и Андрей.

Ссылки
 Сайт ВРУ

Члены КПСС
Родившиеся в 1947 году
Родившиеся 27 сентября
Народные депутаты Верховной рады Украины III созыва
Народные депутаты Верховной рады Украины IV созыва
Родившиеся в Каменец-Подольском районе
Члены Коммунистической партии Украины


text:
Motovetturette Vaghi S.A., zuvor Ditta Ludovico Boltri di Mezzi, Ganna & Cia., war ein italienischer Hersteller von Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Das Unternehmen Ditta Ludovico Boltri di Mezzi, Ganna & Cia. aus Mailand begann 1920 mit der Produktion von Automobilen unter den Markennamen Vaghi in Italien sowie Bambina in England. 1922 wurde daraus die Motovetturette Vaghi S.A. 1924 endete die Produktion. Società Automobili e Motori übernahm das Unternehmen.

Fahrzeuge

Das Unternehmen stellte Cyclecars her. Die Fahrzeuge waren Dreiräder mit vorderem Einzelrad. Zunächst hatten sie einen luftgekühlten V2-Motor mit 970 cm³ Hubraum. 1922 standen Motoren mit 564 cm³ Hubraum und 5 PS sowie 1099 cm³ Hubraum und 12 PS zur Verfügung. Die Motoren waren hinter dem Vorderrad eingebaut und trieben über eine Kardanwelle die Hinterachse an.

Export
Vaghi exportierte lediglich zwei Fahrzeuge nach England, von denen eines heute noch existiert.

Renneinsätze
Gigi Platé erzielte 1923 mit einem Vaghi einen vorderen Platz beim Gran Premio Internazionale Cyclecars in Monza.

Literatur

 Nick Georgano: The Beaulieu Encyclopedia of the Automobile. Volume 3: P–Z. Fitzroy Dearborn Publishers, Chicago IL 2001, ISBN 1-57958-293-1 (englisch).
 Autorenkollektiv: Enzyklopädie des Automobils. Marken · Modelle · Technik. Weltbild Verlag, Augsburg, 1989

Weblinks

Einzelnachweise

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Italien)
Ehemaliges Unternehmen (Mailand)
Ehemaliger Cyclecar-Hersteller


text:
Deuteronomy 22 is the twenty-second chapter of the Book of Deuteronomy in the Hebrew Bible or the Old Testament of the Christian Bible.  The book is one of the Books of the Torah. This chapter contains regulations concerning theft of property, protection of life, manners, and violence in sexual relations.

Text
The original text of this chapter is written in the Hebrew language. This chapter is divided into 30 verses in English Bibles, but 29 verses in the Masoretic Text with the verse 30 in English Bibles numbered as 23:1.

Textual witnesses

Some early manuscripts containing the text of this chapter in Hebrew are of the Masoretic Text tradition, which includes the Aleppo Codex (10th century) and Codex Leningradensis (1008). Some fragments containing parts of this chapter were found among the Dead Sea Scrolls, including: 4Q36 (4QDeut; 100–75 BCE) with extant verses 1–9; 4Q45 (4QpaleoDeut; 100–25 BCE) with extant verses 3–6; and 4Q33 (4QDeut; 75–50 BCE) with extant verses 12–19.

There is also a translation into Koine Greek known as the Septuagint, made in the last few centuries BC. Extant ancient manuscripts of the Septuagint version include Codex Vaticanus (B; B; 4th century), and Codex Alexandrinus (A; A; 5th century).

Fairness and co-operation (22:1–4)
This part of the law distinguishes 'lost property' from 'theft', forbids  'ignoring (Hebrew: hit'allem) obvious cases for mutual help', with the aim to overcome 'indifference and irresponsibility'  (cf. ).

Ordinances protecting life and manners (22:5–12)

Notably in  and , this section of the law focuses on certain actions that are 'abominable' to Yahweh, in particular also to restrict 'human greed and power over animal life' ().

Verse 12
You shall make yourself tassels on the four corners of your garment with which you cover yourself.

Hebrew Bible

The tassels or fringes worn in antiquity by Israelites and today by observant Jews and Samaritans are called Tzitzit, to be attached to the four corners of the tallit gadol, (prayer shawl) usually referred to simply as a tallit or tallis; and tallit katan (everyday undergarment).  This command repeats the previously stated law in .  The Talmud equates observance of tzitzit with that of all the mitzvot.

Family and sex laws (22:13-30)
A portion of the more elaborate collection of sex laws, this part looks into the 'dishonesty and violence in the sexual relations'.

 deals with situations in which a woman is accused by her husband of having been a non-virginal bride.  No witnesses or positive evidence of wrongdoing are required for her to be stoned to death as a consequence of this; rather, it is up to her parents to prove that she was a virgin by presenting the tokens of her virginity.

The location of the stoning differs from what is specified in  (for offering blemished sacrifices),  (for being a stubborn and rebellious son), and  (for being raped in the city and not crying out), in that the woman is to be stoned at the door of her father's house, associating her family with her transgression.

 specifically forbids a son to marry any of his father's former wives.

See also
 Marry-your-rapist law
 Rape in the Bible

References

Sources

External links

Jewish
 Deuteronomy 22 Hebrew with Parallel English

Christian
 Deuteronomy 22 English Translation with Parallel Latin Vulgate

22


text:
Flexor brevis muscle may refer to:
Foot
Flexor digiti minimi brevis muscle (foot)
Flexor digitorum brevis muscle
Flexor hallucis brevis muscle
Hand
Flexor digiti minimi brevis muscle (hand)
Flexor pollicis brevis muscle


text:
Las Palmitas is a corregimiento in Las Tablas District, Los Santos Province, Panama with a population of 2,057 as of 2010. Its population as of 1990 was 1,046; its population as of 2000 was 1,404.

References

Corregimientos of Los Santos Province


text:
Wageningen telt 11 zichtbare grafheuvels. De grafheuvels zijn gesitueerd in het oostelijke deel van Wageningen, op de Wageningse Berg. De grafheuvels stammen uit het neolithicum, de bronstijd en mogelijk ook uit de ijzertijd. Naast 11 zichtbare heuvels, zijn er ook restanten van 4 grafheuvels gevonden. De 11 zichtbare heuvels hebben, verdeeld over 7 inschrijvingen, de status van rijksmonument.

Overzicht
In deze tabel staat een overzicht van de 11 nog zichtbare grafheuvels.

Externe links
 Grafheuvels op "WikiWageningen"
 Grafheuvels van de Wageningse Berg op "expo-oer.nl"

Rijksmonument in Wageningen
Wageningen
Bronstijdgrafheuvel in Nederland
IJzertijdgrafheuvel in Nederland


text:
Яросла́вка — село Плахтіївської сільської громади Білгород-Дністровського району Одеської області в Україні. Населення становить 1376 осіб.

Історія
Село засноване в 1826 році переселенцями з с. Ярославки Чернігівської області.

Населення
Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила  , з яких   та  .

За переписом населення України 2001 року в селі   .

Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:

Відомі люди
 Чешенко Лідія Григорівна — Герой Соціалістичної праці, депутат Верховної Ради УРСР 8-10-го скликань.

Примітки

Села Білгород-Дністровського району


text:
NXT TakeOver: Brooklyn II è stato l'undicesimo show della serie NXT TakeOver, prodotto dalla WWE per il roster di NXT, e trasmesso in diretta sul WWE Network. L'evento si è tenuto il 20 agosto 2016 al Barclays Center di Brooklyn (New York).

Storyline
La serie di NXT TakeOver, riservata ai lottatori di NXT, settore di sviluppo della World Wrestling Entertainment (WWE), è iniziata il 29 maggio 2014, con lo show tenutosi alla Full Sail University di Winter Park (Florida) e trasmesso live sul WWE Network.

Nella puntata di NXT del 27 luglio 2016 il General Manager William Regal ha annunciato che Shinsuke Nakamura come nuovo contendente n°1 all'NXT Championship di Samoa Joe, e che i due si sarebbero affrontati a NXT TakeOver: Brooklyn II.

Il 3 agosto sono state mandate in onda delle vignette circa il debutto di Ember Moon, che avrebbe affrontato Billie Kay su decisione del General Manager di NXT William Regal.

Il 3 agosto è avvenuto il debutto televisivo di Bobby Roode. Dopo aver sconfitto Angelo Dawkins, Andrade "Cien" Almas è stato annunciato da William Regal come avversario di Roode a NXT TakeOver: Brooklyn II.

Risultati

Note

Collegamenti esterni

NXT TakeOver
Sport a New York
Wrestling nel 2016