text:
Meg Elizabeth Donnelly (born July 25, 2000) is an American actress. She portrayed Taylor Otto in the ABC sitcom American Housewife, and Addison in the 2018 Disney Channel Original Movie Zombies and its sequels, Zombies 2 (2020) and Zombies 3 (2022). Since 2022, she has starred as Mary Campbell in the CW television series The Winchesters, which serves as a sequel to Supernatural.

Early life
Donnelly was born in New York City and grew up in Peapack-Gladstone, New Jersey. She is an only child. She began training in voice, dance and acting at the Annie's Playhouse School of Performing Arts in Far Hills, New Jersey at the age of six.  She has appeared as a featured vocalist in several Kids of the Arts, Broadway Kids and Time To Shine productions in New York City.

Career
Donnelly co-starred as Ash in the 2013 Netflix series Team Toon. She was the American face of Clean and Clear's 2015 Awkward to Awesome campaign, and was the understudy for the role of Louisa von Trapp in the NBC television special The Sound of Music Live!. Donnelly also appeared in the feature film The Broken Ones that premiered at the 2017 SOHO International Film Festival.

Donnelly played the starring role of Taylor Otto in the ABC sitcom American Housewife from 2016 to 2021. On August 5, 2018, Donnelly released her first single, "Smile". On March 1, 2019, Donnelly released her second single, "Digital Love".

She stars as Addison in the Disney Channel Original Movie musical Zombies that premiered on February 16, 2018. In February 2019, it was announced that Donnelly would be reprising her role as Addison for a Zombies sequel, Zombies 2, which premiered on Disney Channel on February 14, 2020. A third entry in the series, Zombies 3, was released in July and August 2022 on Disney+ and Disney Channel, respectively.

In March 2022, Donnelly was cast in the co-lead role of Mary Campbell in the Supernatural spinoff, The Winchesters, which was picked up to series by The CW in May 2022.

Filmography

References

External links

Actresses from New Jersey
American television actresses
American female models
American female dancers
Living people
People from Peapack-Gladstone, New Jersey
21st-century American musicians
21st-century American actresses
2000 births
21st-century American women musicians

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Als Gaiserbahn werden folgende Bahnstrecken bezeichnet:
Bahnstrecke Appenzell–St. Gallen–Trogen
Bahnstrecke Altstätten–Gais


text:
Марі́я Ростисла́вівна Капні́ст (справжнє ім'я: Маріетта Ростиславівна Капніст;  — ) — українська акторка театру і кіно, заслужена артистка УРСР, шляхтянка, донька графа; праонука українського поета, драматурга і громадсько-політичного діяча Василя Капніста. Жертва сталінського терору і в'язень ГУЛАГу.

Життєпис

Дитинство
Маріетта Ростиславівна Капніст народилася 22 березня 1914 року в Санкт-Петербурзі, в особняку на Англійській набережній, у родині графа Ростислава Ростиславовича Капніста (1875–1921), нащадка українського дворянського роду, засновники якого були вихідцями з грецького острова Занте (нині — Закінф), що належав Венеційській республіці. Граф мав великі землеволодіння у Хорольському повіті Полтавської губернії. Надавав фінансову допомогу революціонерам, допомагав більшовикам ввозити з-за кордону примірники газети «Искра».

Двоюрідний прадід Марії (рідний брат її прадіда Петра Васильовича Капніста) — український поет, драматург і громадсько-політичний діяч Василь Васильович Капніст (1758–1823).

Мати Марії — Анастасія Дмитрівна Байдак (1882–1930) — із роду кошового отамана Запорозької Січі Івана Сірка, гетьмана Павла Полуботка та козацько-старшинського роду Дуніних-Борковських. Знала 8 мов.

Марія була п'ятою і найменшою дитиною в сім'ї. Мала старшу сестру Єлизавету, а також трьох братів — Василя, Григорія та Андрія. До семи років жила в Санкт-Петербурзі, у сімейному особняку на Англійській набережній. В гості до Капністів приходили найвідоміші городяни, серед яких був і Федір Шаляпін, закоханий у Анастасію Дмитрівну. Звернув увагу Шаляпін і на юну Мірочку (так Маріетту звали рідні та друзі). Давав їй уроки вокалу і хвалив її першу сценічну роботу в домашньому спектаклі.

Після Жовтневого перевороту родина переїхала на дачу в Судак, де жила бабуся. З 1920 року, коли більшовики захопили Крим, граф Капніст мав, як і всі дворяни, ходити в місцеву управу відзначатися.

13 січня 1921 року більшовики розстріляли графа — за звинуваченнями у допомозі Добровольчій армії та активну участь у повстанні кримських татар 1918 року (реабілітований 29 червня 1995 року прокуратурою Автономної республіки Крим). Перед розстрілом граф три тижні провів у підвалі судакської ЧК разом з Аделаїдою Герцик. «Графу К.» присвячений перший з п'яти «Підвальних нарисів» Аделаїди Герцик, що має назву «Todesreif» (з німецької — «Готовий до смерті») — у ньому вона описує останні дні життя Ростислава Капніста і його побачення з дітьми.

Марія Капніст про смерть батька розповіла журналістам таке:

У 1921 році більшовики також зруйнували дачу-особняк Капністів. Марії, її мамі та братам вдалося уникнути арешту. Кілька років овдовіла Анастасія Байдак викладала в Криму, щоб заробити на життя.

Навчання

У 1927 році захворіла тітка у Києві — Марія переїхала до неї. Закінчила у Києві трудову школу, але мріяла про театр. Вирішила повернутися до Ленінграду, де вступила до театральної студії Юрія Юр'єва при Ленінградському драматичному театрі імені Олександра Пушкіна. Але студію закрили — тому знову повернулася до Києва, вийшла заміж (в інтерв'ю, де про це зізналася — не поточнила, за кого саме вийшла) і вступила на фінансовий факультет Інституту народного господарства. Та вчитися на фінансиста Марії було «нудно» — і вона знову повернулася до Ленінграду і вступила до театрального інституту. У місті зустріла колишнього шанувальника своєї старшої сестри Єлизавети — інженера-електрика Георгія Холодовського, знайомого ще по Судаку. Між ними зав'язалися романтичні стосунки.

У 1934 році, коли вбили Сергія Кірова, який дружив з родиною Капністів, знову почалася чистка неблагонадійних. Тоді ж Марія відмовила Лаврентію Берії, який звернув на неї увагу під час змагань на стадіоні: Марія мала вражаюче волосся — коси, товщиною в руку, і ефектну пишну фігуру (важила тоді більше 90 кілограмів). Зрештою, через дворянське походження, — її виключили з театрального інституту із забороною мешкати у Ленінграді. Змушена повернутися до Києва. Працювала бухгалтером у Києві, пізніше — у Батумі (Грузія).

Табори
У 1937 році — перший арешт. Але згодом Марію відпустили. 27 серпня 1941 року — заарештована знову. За «антирадянську пропаганду». Засудили, за статтею 58-10 частина 1 («пропаганда і агітація, що містять заклик до повалення радянської влади»), до 8-ми років виправно-трудових таборів.

У 1950 році, у тюремній лікарні Степлагу, в Казахстані, де жила на поселенні й працювала у вугільних копальнях, народила доньку Радиславу (скорочено — Рада). Батьком дівчинки був вільнонайманий польський інженер, шляхтич, Ян Волконський, який любив Марію.

Про своє народження і батька Радислава розповідала журналістам таке:

Ян Волконський пропонував Марії заміжжя, але вона відмовилася. За даними доньки — через те, що не могла забути Георгія Холодовського, який всі табірні роки підтримував її посилками — надсилав переважно сухарі, сухофрукти та цибулю, що рятували від голоду і цинги. Коли Раді виповнилося три роки, Яна Волконського розстріляли.

Ось як Марія Капніст згадувала той період:

27 серпня 1949 року звільнена зі Степлагу і направлена на поселення в село Казачинське Казачинского району Красноярського краю.

Вдруге засуджена у грудні 1951 року. Десять років таборів отримала за те, що заступилася за доньку: побачила, як її ображає вихователька в дитячому садку, і накинулася на жінку з кулаками. Вихователька, яка виявилася коханкою кадебіста, потім довго лежала в лікарні.

Доньку відібрали і відправили до дитбудинку. Якого саме — матері не повідомили. Дівчинку розшукала табірна подруга Марії Капніст — Валентина Базавлук, яка вже відбула свій термін і саме мала вийти на волю. Вона знайшла Раду в Єсаулівському дитбудинку під Красноярськом і домоглася її переведення в дитбудинок у Харкові, де сама жила. Валентина Базавлук відвідувала Раду щодня, а на вихідні — забирала до себе.

Також подруга Марії поїхала до Москви, де змогла потрапити на прийом до Анастаса Мікояна. Серед іншого, поскаржилася йому на незаконне ув'язнення Капніст. Мікоян почав з'ясовувати, чому Марія стільки років знаходиться в таборах. Завдяки його втручанню її звільнили раніше — 10 лютого 1956 року, з Ангарлагу Іркутської області (у таборі вона мала бути до 1963 року).

Після звільнення Марія поїхала до Москви. На вокзалі її зустрічав Георгій Холодовський. Дуже постарілу жінку — спочатку не впізнав. Ця зустріч шокувала Марію. Ось як вона описувала її журналістам:

З Холодовським потім дружили все життя, їздили один до одного в гості. Він кілька разів пропонував одружитися, але Марія не давала згоди.

Реабілітація

У тому ж 1956 році поїхала до Києва. Оселилася у своєї подруги з 1930-х років Анни Пильняк на Деміївці (тоді — Сталінці) в приватному будинку. Працювала масажисткою, почала зніматися у кіно (перша роль-епізод — у фільмі 1956 року «Одна ніч» режисерів Максима Руфа та Олександра Музіля). За порадою знайомих — потрапила на прийом до письменника і академіка Миколи Бажана, якому розказала про свої поневіряння. За його сприяння Спілка радянських письменників України оформила Марію Капніст опікуном дружини одного з письменників, яка жила на Гоголівській вулиці в одноповерховому будинку «з примітивними зручностями».

У 1958 році — реабілітована. Постановою Верховного суду РРФСР вирок і всі наступні рішення у справі Капніст були скасовані і справу щодо неї припинено за відсутністю складу злочину.

З 1960 року — штатна актриса Театру кіноактора Кіностудії імені Олександра Довженка. Їй діставалися переважно невеликі ролі та епізоди.

Забрати доньку з харківського дитбудинку не змогла, оскільки їй видали довідку про те, що вона не може виховувати дитину — через порушення нервової системи. Також не мала постійної зарплатні і впорядкованого режиму життя — постійно їздила у відрядження на зйомки. Врешті — Раду удочерила Валентина Базавлук.

Про свої перші зустрічі з мамою Рада згадувала так:

Відносини матері і доньки налагодились, тільки коли Радислава стала підлітком.

Із 1980 року Капніст — член Спілки кінематографістів України. Із 1988 — Заслужена артистка УРСР.

Ось як відгукувалася про неї художниця Тетяна Голембієвська:

За словами Радислави, Марія Капніст була віруючою людиною і ніколи не розлучалася з фамільною іконкою Козельщанської Божої Матері, завжди давала милостиню. Також, навіть у 70 років, мала дівочу фігуру, легко робила «берізку», гарно плавала і займалася йогою.

Смерть
Після таборів — ніколи не користувалася метро та підземними переходами — вони нагадували їй шахти Казахстану

На початку жовтня 1993 року потрапила в ДТП — у Києві, неподалік Кіностудії імені Олександра Довженка, намагалася перейти проспект Перемоги, але потрапила під колеса автомобіля. Лікарі нічого вдіяти вже не змогли — 25 жовтня 1993 року Марія Капніст померла в Олександрівській лікарні.

Останні хвилини життя мами Радислава Капніст згадувала так:

Похована Марія Капніст у родовому селі Велика Обухівка, на Полтавщині, на родинному цвинтарі Капністів, поруч з прадідом, Василем Васильовичем Капністом.

Родина
Мала старшу сестру Єлизавету (1904–1921) та трьох братів — Василя (1907–1926), Григорія (1908–1976) та Андрія (1910–1989).

Єлизавета померла у 1921 році, через два дні після розстрілу батька, від «нервового раптового паралічу». Василь, за даними «Літературної газети», — потонув, а Андрій змінив графське прізвище на Копніст. Григорій з 1922 року працював чорноробом по радгоспам і в лісництвах, з 1925 року, після закінчення школи, — рахівником в екскурсійному бюро, з осені — в дорожньому відділі комунального господарства в Москві. Потім — техніком-топографом в бюро «Волгостроя». 26 квітня 1930 року — арештований в Москві, засуджений до 3 років заслання і відправлений в Східносибірський край. Пізніше — звільнений, працював топографом. Помер у Ярославлі у 1976 році.

У 1950 році Марія народила доньку Радиславу. Ім'я дівчинці дала на честь героїні оповідання Максима Горького «Макар Чудра». Радислава закінчила Харківський політехнічний інститут, працювала на Харківському авіаційному заводі інженером-технологом. Має двох синів — Ростислава та Георгія Капніста. Та двох онуків — Ярослава Ростиславовича та Ростислава Ростиславовича (останній народився 22 березня 1996 року, в день народження Марії Капніст).

Ось що у 2005 році Радислава Капніст розповіла про своїх дітей на онуків журналістам:

Вшанування пам'яті

 Марії Капніст присвячено документальний фільм «Марія Капніст. Три свята» українського режисера Віктора Василенка (1989).
 Марії Капніст присвячено документальний фільм «Горда сльоза» українського режисера Сергія Дарійчука (2009).
 16 травня 2014 року Укрпошта ввела в обіг поштову марку № 1370 «Марія Капніст. 1914–1993. 100 років від дня народження».
 13 вересня 2014 року на будинку № 27/5 по вулиці Василя Липківського до століття від дня народження Марії Капніст, урочисто відкрили меморіальну дошку, присвячену акторці.
 15 листопада 2018 року депутати Київської міської ради перейменували вулицю Желябова (названу на честь російського революціонера-народника Андрія Желябова) на вулицю Марії Капніст.

Фільмографія
Марія Капніст зіграла у понад 120 художніх фільмах і створила галерею гострохара́ктерних образів у кіно — графинь, дам, монахинь, відьом, циганок і чарівниць.

Див. також
 Капністи

Примітки

Джерела
 Основні
 Азаров И. Мария Капнист — графиня из ГУЛАГа  // Литературная газета. — 2016. — №13.
 Білан А. Дарувати силу іншим (Видатній жінці і актрисі Марії Ростиславівні Капніст виповнилося б 85 років) // Українська культура. — 2000. — №3. — С. 18.
 "В огні неспалима". Марія Капніст: Інформаційно-бібліографічний список. — К., 2012. — 8 с.
 Капніст Марія Ростиславівна  //  — С. 286.
 Капніст Марія Ростиславівна  // Митці України: енциклопедичний довідник / за ред. А. В. Кудрицького. — Київ: "Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана", 1992. — С. 287.
  Капнист М. Р. В огне непоколебимы  / беседу вела Л. Ельникова // Кино: политика и люди (30-е годы): К 100-летию мирового кино. — М.:Материк-НИИ киноискусства, 1995. — С. 175-179.
 Капніст Марія  // УСЕ: Універсальний словник-енциклопедія. — К., 1999. — С. 607.
 Капніст Р. О., Іваницький О. О. Капніст Марія Ростиславівна  // Енциклопедія Сучасної України / гол. редкол.: І.М. Дзюба, А.І. Жуковський, М.Г. Железняк та ін.; НАН України, НТШ. Київ: Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2006.
 Капніст Р. О., Іваницький О. О. Капніст Ростислав Ростиславович  // Енциклопедія Сучасної України / гол. редкол.: І.М. Дзюба, А.І. Жуковський, М.Г. Железняк та ін.; НАН України, НТШ. Київ: Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2006.
 Капнист Ростислав Ростиславович  // Реабилитированные историей. Автономная Республика Крым: Книга третья. — Симферополь: АнтиквА, 2006. — С. 105-106. — ISBN 978-966-2930-25-2
 Костенко Т. «С любовью, твоя баба Яна»: так подписывала свои письма дочери актриса Мария Капнист, которой 22 марта исполнилось бы 94 года  // Комсомольская правда. — 2007. — 24 березня. — С. 5.
 Кучерявий О. Останні інтерв'ю й остання роль матері Марії // Українська культура. — 1994. — № 9/10. — С. 19-20.
 Леонтович О. Моя тітонька Міра...  // Кіно-Театр. — 2009. — № 3. — С. 15-17.
 Леонтович О. Та, що несла людям жайворонків  // Слово просвіти. — 2003. — 9-15 квітня. — С. 9.
 Лисниченко И. Когда на вечере в доме кино объявили, что Мария Капнист умерла, у ее знакомой прямо в зале… треснуло серебряное колечко, однажды приглянувшееся знаменитой актрисе: ровно 10 лет назад, 25 октября 1993 года, ушла из жизни Мария Капнист, игравшая графиню в «Бронзовой птице» и колдунью Наину в «Руслане и Людмиле» // Факты и комментарии. — 2003. — 25 жовтня. — С. 6.
 Лисниченко И. Посетив Францию после 20 лет сталинских лагерей, графиня Капнист жаловалась: «За границей жить не могу! Так и не привыкла выключать за собой свет!»  // Факты и комментарии. — 2003. — 21 березня. — С. 28.
 Литвиненко Т. «Проста історія» однієї дворянки (Марія Ростиславівна Капніст) // Кіно-Театр. — 2003. — № 2. — С. 56-57.
 Мария Капнист. Графиня рудников // Капков С.В. Эти разные, разные лица: Легенди советского кино. — М.: Алгоритм, 2001. — С. 355-368. — ISBN 5926500419
 Про долю актриси Марії Капніст (За участи Раїси Недашківської) // Територія кіно. Авторська програма Сергія Тримбача (телеканал «Культура»). — 2017. — з 08.37 по 18.45.
 Самолевская О. Главная роль Марии Капнист  // День. — 2014. — 23 грудня.
 Скалій Р. Мозаїка спогадів про Марію Капніст  // Кіно-Театр. — 2007. — № 5. — С. 25-28.
 Топачевський А. Мистецьке коло козацького роду  // Слово «Просвіти». — 2009. — №30 (30 липня — 5 серпня). — С. 10.
 Цимбал Г. «Не смейтесь над старостью человека, чьей молодости вы не видели»  // Сегодня. — 2002. — 15 лютого. — С. 11.
 Цимбал Г. Рада, дочь знаменитой актрисы графини марии капнист: «Когда мама отказалась делать аборт, ее начали пытать: опускали в ледяную ванну и избивали ногами»  // Факты. — 2005. — 21 березня.
 Чабан Н. Мария Капнист. В огне непоколебимая // Зоря. Область. — 2014. — 9 липня. — С. 8.
 Шостак Н. Актерский талант заметил Шаляпин, а Берия сослал в лагеря  // КП в Украине. — 2013. — 30 жовтня.

 Додаткові
 Журавлева Л. Родовое проклятие колдуньи Наины // Караван историй. — №3. — С. 114-133.
 Капніст Марія Ростиславівна // Спілка кінематографістів України: довідкове видання / редкол.: Т. В. Левчук (відп. ред.) та ін.; вступ. ст.: Н. М. Капельгородської, А. І. Щербака; авт.-упоряд.: Н. М. Капельгородська, Є. С. Глущенко, Є. Н. Махтіна. — Київ: Мистецтво, 1985. — С. 68—69.
 Капнисты // Модзалевский В. Л. Малороссийский родословник. Т. 2. — Киев, 1910. — С. 295.
 Кочевська Л. Марія Капніст. Сторінки незвичайної долі: спогади. — К.: Фотовідеосервіс, 1994. — 109 с.
 Лазечко П. Капністи: меценати української культури // Дзвін. — 2003. — №4. — С. 111-113.
 Марія із роду Капністів // Убийвовк Л. Жінки незвичайної долі. — Полтава: Форміка, 2007. — С. 72-85.
 Марія Ростиславівна Капніст // Славетний рід Капністів / Ред. Т. Бойко. — Миргород, 2008. — С. 23-29.
 Панкратьєв С. Голгофа Марии Капнист // Правда Украины. — 2005. — 8-14 грудня. — С. 24.
 Панкратьєв С. Марія з роду Капністів // Літературна Україна. — 2005. — 21 квітня. — С. 8.
 Рудченко Н. Марія з роду Капністів // Прапор перемоги (Миргород). — 2005. — 27 квітня.
 Рясний А. Графиня, актриса, каторжанка … // Село полтавське. — 1995. — 30 березня. — С. 4.
 Рясний А. Сторінки незвичайної долі // Зоря Полтавщини. — 1995. — 6 червня. — С. 4.
 Топачевський А. Рід Капністів // Літературна Україна. — 1998. — 26 березня.
 Цимбал Г. В огне непоколебимая // Натали. — 2005. — № 7. — С. 108-115.
 Чабак Р. Графиня, яка заходила до клітки з тигром // Вечірній Київ. — 2003. — 31 жовтня. — С. 3.
 Яремчук А. Марія з роду Капністів // Новини кіноекрана. — 1988. — № 8. — С. 11-13.

Посилання

 Марія Капніст  на сайті kino-teatr.ru
 Марія Капніст  на сайті peoples.ru
 Марія Капніст  на сайті «Бессмертный барак»

Уродженці Санкт-Петербурга
Українські акторки
Заслужені артисти УРСР
В'язні ГУЛАГу
Репресовані в СРСР
Реабілітовані в СРСР
Люди на марках
Поховані в Миргородському районі
Померли в Києві
Жертви автомобільного наїзду на пішоходів


text:
La elección presidencial de Estados Unidos de 2000 fue la contienda entre el candidato demócrata Al Gore, para ese entonces vicepresidente, y el candidato republicano George W. Bush, para ese entonces gobernador de Texas e hijo del expresidente George H. W. Bush (1989-1993). Bill Clinton, el presidente saliente, desocupaba la posición de presidente después de haber servido un máximo de dos periodos permitidos por la Vigésima Segunda Enmienda. Bush ganó la reñida elección el martes 7 de noviembre, con 271 votos electorales contra los 266 de Gore (con un voto transfugado abstenido en el recuento oficial). Durante las elecciones se desató la controversia en quien había ganado los 25 votos electorales de Florida (y, por tanto, la Presidencia), el proceso de recuento en ese estado, y que el candidato perdedor había recibido 543.895 votos populares más que el ganador.

En el sistema estadounidense de las elecciones presidenciales, el  voto electoral determina el ganador, y Bush ganó esta cuenta, aunque Gore recibió el mayor número de votos (la llamada "votación popular").

Nominaciones

Nominaciones del Partido Demócrata

 Candidatos del Partido Demócrata

Varios candidatos se postularon para la nominación, pero solo tres postulantes serios decidieron entrar: el vicepresidente Al Gore, de Tennessee, el exsenador por Nueva Jersey Bill Bradley y el activista de Virginia, Lyndon LaRouche. Sólo el senador de Minnesota Paul Wellstone formó un comité exploratorio.

Nominaciones del Partido Republicano

 Candidatos del Partido Republicano

Resultados

Resultados nacionales
Aunque Gore quedó en segundo lugar en el voto electoral,  recibió 543.895 votos individuales más que Bush. Gore no pudo ganar el voto popular en su estado natal, Tennessee, en la cual él y su padre habían representado a ese estado en el Senado. Si hubiese ganado Tennessee, hubiese ganado las elecciones sin Florida. Gore fue el primer nominado presidencial de un partido importante en perder su estado natal desde que George McGovern perdiera Dakota del Sur en las elecciones de 1972. Además, Nader perdió su estado natal, Connecticut.

{| class="wikitable"
! rowspan="2" colspan=2|Candidato presidencial
! rowspan="2"|Partido
! rowspan="2"|Estado natal
! colspan="2" | Voto popular
! rowspan="2" | VotoElectoral
! rowspan="2"|Compañero de fórmula
! rowspan="2" | Estado nataldel compañero
! rowspan="2" | Voto electoralRM
|-
! Conteo
! Pct
|-
|bgcolor=|
| George W. Bush
| Republicano
| Texas
| style="text-align:right;" | 50,456,002
| style="text-align:right;" | 47.9%
| style="text-align:right;" | 271
| Dick Cheney
| Wyoming
| style="text-align:right;" | 271
|-
|bgcolor=|
| Al Gore
| Demócrata
| Tennessee
| style="text-align:right;" | 50,999,897
| style="text-align:right;" | 48.4%
| style="text-align:right;" | 266
| Joe Lieberman
| Connecticut
| style="text-align:right;" | 266
|-
|colspan=2| ''(abstención) (a)| —
| —
| style="text-align:right;" | —
| style="text-align:right;" | —
| style="text-align:right;" | 1
| (abstención) (a)| —
| style="text-align:right;" | 1
|-
|bgcolor=|
| Ralph Nader| Verde
| Connecticut
| style="text-align:right;" | 2,882,955
| style="text-align:right;" | 2.7%
| style="text-align:right;" | 0
| Winona LaDuke| Minnesota
| style="text-align:right;" | 0
|-
|bgcolor=|
| Pat Buchanan| De la Reforma
| Virginia
| style="text-align:right;" | 448,895
| style="text-align:right;" | 0.4%
| style="text-align:right;" | 0
| Ezola B. Foster| California
| style="text-align:right;" | 0
|-
|bgcolor=|
| Harry Browne| Libertario
| Tennessee
| style="text-align:right;" | 384,431
| style="text-align:right;" | 0.4%
| style="text-align:right;" | 0
| Art Olivier| California
| style="text-align:right;" | 0
|-
|bgcolor=|
| Howard Phillips| De la Constitución
| Virginia
| style="text-align:right;" | 98,020
| style="text-align:right;" | 0.1%
| style="text-align:right;" | 0
| Curtis Frazier| Misuri
| style="text-align:right;" | 0
|-
|bgcolor=darkorange|
| John Hagelin| Ley Natural/De la Reforma
| Iowa
| style="text-align:right;" | 83,714
| style="text-align:right;" | 0.1%
| style="text-align:right;" | 0
| Nat Goldhaber| California
| style="text-align:right;" | 0
|- style="text-align:right"
| colspan="4" style="text-align:left;" | Otro(b)
| 51,186
| 0.1%
| –
| colspan="2" style="text-align:left;" | Otro(b)
| –
|- style="text-align:right"
! colspan="4" | Total
| 105,405,100
| 100 %
| 538
| colspan="2" |
| 538
|- style="text-align:right"
! colspan="6" | Necesitados para ganar
| 270
| colspan="2" |
| 270
|}Fuente (Voto popular y electoral): Federal Comisión de las Elecciones Federales y Resumen del voto popular

(a) Una electora tránsfuga del Distrito de Columbia, Barbara Lett-Simmons, se abstuvo a votar en protesta de la falta de representación de votación del distrito en el Congreso de Estados Unidos. (D. C. tiene un delegado que no vota en el Congreso) aunque se suponía que ella votase por Gore/Lieberman.
(b) Candidatos que obtuvieron menos de 1/2000 del total del voto electoral.

Aunque Guam no tiene votos en el colegio electoral, ellos tienen encuestas preferenciales por sus candidatos desde 1980. En 2000, los resultados fueron Bush 18,075 (51.6%), Gore 16,549 (47.2%), y Browne 420 (1.2%).

 Resultados por estado
Votos populares obtenidos por los 2 principales candidatos en cada estado.

Las proyecciones están basadas en la cobertura televisiva. En negrita es la candidatura con mayor número de votos obtenidos.

 Estados reñidos
Los estados reñidos están listados abajo.

Estados donde el margen de victoria fue menos del 5%:Florida, 0.0092%, 25 votos electoralesNuevo México, 0.06%, 5 votos electoralesWisconsin, 0.22%, 11 votos electoralesIowa, 0.31%, 7 votos electoralesOregón, 0.44%, 7 votos electoralesNueva Hampshire, 1.27%, 4 votos electoralesMinnesota, 2.40%, 10 votos electoralesMisuri, 3.34%, 11 votos electoralesOhio, 3.51%, 21 votos electoralesNevada, 3.55%, 4 votos electoralesTennessee, 3.86%, 11 votos electoralesPensilvania, 4.17%, 23 votos electorales'''
(139 votos del colegio electoral fueron decididos por 5 puntos porcentuales o menos)

Estados donde el margen de victoria fue más del 5% pero menos del 10%:

Maine, 5.12%, 4 votos electorales
Míchigan, 5.13%, 18 votos electorales
Washington, 5.57%, 11 votos electorales
Arkansas, 5.45%, 6 votos electorales
Arizona, 6.28%, 8 votos electorales
Virginia Occidental, 6.33%, 5 votos electorales
Luisiana, 7.67%, 9 votos electorales
Virginia, 8.03%, 13 votos electorales
Colorado, 8.36%, 8 votos electorales
Vermont, 9.93%, 3 votos electorales
(224 votos del colegio electoral fueron decididos por 10 puntos porcentuales o menos)

Véase también
 Disturbios Brooks Brothers
Elecciones al Senado de los Estados Unidos de 2000 en Nueva York
Elecciones presidenciales de Estados Unidos de 1876

Referencias

Libros

Artículos

 Tribe, Laurence H.: Erog .v Hsub and its Disguises: Freeing Bush v. Gore From its Hall of Mirrors, 115 Harvard Law Review 170 (November 2001).

Periódicos
 Keating, Dan (The Washington Post). "Democracy Counts, The Florida ballot recount project", paper prepared for presentation at the annual meeting of the American Political Science Association, Boston, 2002.

Enlaces externos

Recount Movie
UK Guardian newspaper special report on United States 2000 election
2000 popular vote by counties
2000 popular vote by states
2000 popular vote by states (with bar graphs)
CBS News Coverage of Election Night 2000: Investigation, Analysis, Recommendations (231 kB PDF).
Popular vote data from the FEC
Presidential Primaries, Caucuses, and Conventions
Report from United States Commission on Civil Rights
Selected primary candidates for the election
Supreme Court Decisions of December 9, 2000
Timeline of the 2000 Presidential Election
Top Democratic Party contributors
Top Republican Party contributors
Battlefield Florida - A Chat with Lance deHaven-Smith author of a 2005 book on the problems in Florida
Cartogram by state.
Cartogram by counties.
Map by counties.
Map by counties, with adjustments by 70% or more leaning towards one party or another.
Cartogram by counties, with adjustments by 70% or more leaning towards one party or another.
Maps of the 2000 election
Unprecedented: The 2000 Presidential Election - a short film focussing on Florida's contested ballots (véase article about the documentary)
 How close was the 2000 election? - Michael Sheppard, Michigan State University

Estados Unidos en 2000
2000

Administración Bush


text:
Manx Angels are gold or silver bullion coins distributed by the Isle of Man and minted by private companies.  The Isle of Man is not part of the United Kingdom.  It is a Crown dependency and thus can mint its own coins.  The coin depicts Archangel Michael slaying a dragon.  The silver coins have not been minted every year, but have an erratic schedule. Angels are legal tender but they do not have a fixed face value; instead, like the Krugerrand or Mexico's Libertad, they are legal tender to the value of their precious metal content.

Specifications

The gold coins contain various amount of fineness.  Depending on the year and the coin's size, it could contain 91.7% gold (.917 fine), 99.9% gold (.999 fine) or 99.99% gold (.9999 fine).  The silver coins either contain 99.9% silver (.999 fine) or 99.99% silver (.9999 fine).  The following table lists the coin's gold weight in troy ounces and the total weight of the coin in grams.

Design

Obverse:  Shows a portrait of Queen Elizabeth II with the text Isle of Man and Elizabeth II in capitals.  There have been four different portraits of Queen Elizabeth used on the coins.  The 1984 coin showed the second coin portrait, done when the Queen was in her early 40s.  The third coin portrait, of the Queen in her 50s, was used between 1985 and 1997.  The fourth portrait, of the 70-year old Queen, was used between 1998 and 2014. Since 2015, the fifth coin portrait has been used.

Reverse:  Shows Archangel Michael fighting the dragon.  In small lettering beneath the dragon, metal content, coin size and fineness are given.  The design is framed by an elaborate Viking knit motif border with the island's coat of arms, the triskele, appearing at the top, above the ship's flag.  The motif of Michael or a Saint slaying a dragon is found in other coins.  Michael is used in Ukraine's Archangel Michael gold and silver bullion coins.  Russia's Saint George the Victorious bullion coins show Saint George slaying a dragon. The United Kingdom's Sovereign gold bullion also show Saint George fighting a dragon.  There have been three primary designs for the Angel.  From 1984 to 1993, the Angel faced left.  From 1994 to 2007, the Angel faced right.  In 2008 and from 2010 to 2015, the Angel still faced right, but in a more upright position.  The Angel changed back to the left facing pose starting in 2016.  Some left facing coins were produced in 2014.  The 2009 version of the coin had three different designs that haven't been produced before or since.

History and mintages

The Isle of Man has used three private mints to make their Angel coins, the English Pobjoy Mint from 1984 until 2016, Liechtenstein's Coin Investment Trust (CIT) and the English Tower Mint for coins after 2016 .

Several bimetallic coins have been minted.  A 1995 quarter-ounce gold centered, platinum ring coin.  A 2007 one-ounce gold coin with a silver ring.  A 2011 one-ounce with the ring made of gold and the center platinum.

A two-ounce silver coin was produced in 2017 and 2018 with 999 minted each year.  The 2015 silver coin had gilding applied to the Angel side of the coin and the 2017 silver coin had gilded highlights.  Each year, the -ounce gold coins had a different privy mark above the dragon's head.  Each year's privy mark related to a different day from the song 12 Days of Christmas.

The following table shows mintages of proof coins unless noted with a (b).
NR - Mintage numbers not released
(b) - Brilliant uncirculated finish. Not a proof coin

See also
 Angel (coin) - the historic English gold coin
 Bullion
 Bullion coin
 Inflation hedge
 Isle of Man's Noble gold and silver coin

References

Dragons in art
Michael (archangel)
Bullion coins of the Isle of Man
Gold bullion coins
Silver bullion coins


text:
The Japan Society of the United Kingdom, founded in 1891, is an organisation that fosters British-Japanese relations. It is the oldest such organisation dedicated to inter-cultural understanding and positive relationships between a European Country and Japan. The society is also known as the Japan Society of London, or simply as The Japan Society.

History

The society grew out of a meeting of the International Congress of Orientalists, held in London on 9 September 1891, when a resolution was passed calling for the formation of a society "for the encouragement of Japanese studies and for the purpose of bringing together all those in the United Kingdom and throughout the world who are interested in Japanese matters".

The society's founder, Arthur Diosy (1856-1923), was a debonair figure, who spoke fluent Japanese, and wrote several books including The New Far East'.

Membership

The society reports that it has a membership in excess of 1,000 individual and corporate members, 45% of which are Japanese.

Merger

In October 2007, the UK charity Japan 21, merged into the society, which adopted its educational and grassroots activities relating to Japan, alongside the society's business-related, academic and cultural activities.

Publications

From 1957 to 1985, the society published:

From 1892 to 1941, the society published:

See also
 Japan–United Kingdom relations
 Japan Society North West
 Hugh Cortazzi
 The Japan–British Society
 Joseph Henry Longford - Vice-President in 1922
 Walter Weston

References

External links
Japan Society

Japan–United Kingdom relations
S
1891 establishments in the United Kingdom
Organizations established in 1891
Cultural organizations based in Japan
Diaspora organisations in the United Kingdom


text:
Parliamentary elections were held in Norway in 1850. As political parties were not officially established until 1884, all those elected were independents. The number of seats in the Storting was increased from 105 to 106. Voter turnout was 50.3%, although only 5.2% of the country's population was eligible to vote.

Results

References

General elections in Norway
19th-century elections in Norway
Norway
Parliamentary


text:
Altec Lansing Technologies, Inc. est un fabricant d'enceintes et de composants apparentés.

Il fournit des fabricants d'ordinateurs tels Dell, HP et Asus.

Histoire

L'histoire d'Altec Lansing commence dans les années 1920 lorsque, en 1927, sort le premier film parlant Le Chanteur de jazz. Western Electric crée alors, en 1928, Electric Research Products, Inc. (ERPI) pour fabriquer et installer des systèmes audio dans les cinémas.

Dans les années 1930, ERPI devient une entreprise distincte de Western Electric et se nomme alors All Technical Products Company (Altec).

Le , Altec achète les industries Lansing, dirigées par James B. Lansing (voir JBL), et forme Altec Lansing Corporation. En 1948 Altec Lansing commence la production de ses premiers récepteurs AM/FM haute fidélité.

En 1955, sont produits les premiers Voice of the Theater destinés à un usage domestique.

En 1958, se déplace a Anaheim en Californie

En 1986, Altec Lansing installe son siège social à Milford en Pennsylvanie, et sort en 1990 les premiers systèmes d'enceintes destinés aux ordinateurs. Ce sera un succès puisque l'entreprise devient le leader dans ce domaine.

En 1989, l'ingénieur du son Jean Riant crée l'enceinte Master 124 spl sur la base d'un moteur Altec et d'un HP 3156. Cette enceinte amplifiée innovante intègre notamment un filtrage actif et un pavillon de forme "tractrice" particulièrement efficace.

En 1996, Altec Lansing ouvre une usine en Chine, à Dongguan.

En 2005, Altec Lansing est rachetée par Plantronics pour 166 millions de dollars

Références

Liens externes

Entreprise ayant son siège en Pennsylvanie
Fabricant de matériel audio
Entreprise informatique ayant son siège aux États-Unis
Entreprise d'électronique ayant son siège aux États-Unis


text:
Biografia
Il nome di questo sovrano, che non è riportato in nessuna delle Liste Reali, compare un numerose iscrizioni provenienti dalla Nubia.

È possibile che si tratti di un pretendente al trono egizio vissuto dopo l'ultimo sovrano ufficiale della XI dinastia, Mentuhotep (III) e, forse, contemporaneamente a Mentuhotep (IV)(forse un usurpatore). Il potere di questo sovrano si sarebbe esteso solamente a parte della Nubia su cui regnarono, nello stesso periodo, altri due pretendenti al trono dell'Egitto:Ibkhenetra e Segerseni.

Titolatura

Note

Bibliografia
 Cimmino, Franco - Dizionario delle dinastie faraoniche - Bompiani, Milano 2003 - ISBN 88-452-5531-X
 Gardiner, Martin - La civiltà egizia - Oxford University Press 1961 (Einaudi, Torino 1997) - ISBN 88-06-13913-4
 Hayes, W.C. - Il Medio Regno in Egitto: dall'ascesa dei sovrani di Herakleopolis alla morte di Ammenemes III - Storia antica del Medio Oriente 1,4 parte seconda - Cambridge University 1971 (Il Saggiatore, Milano 1972)
 Wilson, John A. - Egitto - I Propilei volume I -Monaco di Baviera 1961 (Arnoldo Mondadori, Milano 1967)

Collegamenti esterni
 http://www.digitalegypt.ucl.ac.uk//Welcome.html
 http://www.ancient-egypt.org/index.html
 http://www.eglyphica.de

Sovrani dell'XI dinastia egizia


text:
The 1934 All-Ireland Senior Football Championship was the 48th staging of Ireland's premier Gaelic football knock-out competition. Galway won they ended Cavan's campaign in the All Ireland semi-final.

Golden Jubilee
The All-Ireland Senior Football Championship 1934 marked the fiftieth anniversary of the foundation of the Gaelic Athletic Association.

Results

Connacht Senior Football Championship

Leinster Senior Football Championship

Munster Senior Football Championship

Ulster Senior Football Championship

All-Ireland Senior Football Championship

Championship statistics

Miscellaneous

 The Magherafelt fields became known as Rossa Park.
 The Tullamore Grounds become known as O'Connor Park.
 Galway win their second All Ireland title the Connacht championship became seeded this year until 1940 not allowing Galway and Mayo meet before a Connacht final.

References


text:
The Fondo Nacional de las Artes or FNA (in English: National Endowment for the Arts, Argentina), is a cultural public organization created in Buenos Aires on 3 February 1958.  Its purpose is to promote cultural, educational and literary activities in Argentina.

The FNA, a public institution run by the Argentinian central government, pioneered internationally because of its structure and prospective politics. It was the origin and source of renowned international bodies like the Fondo Internacional para la Promoción de la Cultura de la Unesco in 1974 and other institutions in various countries. Since 1960, the FNA has given scholarships to artists and professionals to study in Buenos Aires and abroad, and also finances, every year, a large number of cultural projects. Notable international artists awarded by the FNA include:

 Joaquín Ezequiel Linares, (born 1927), studied in Paris, 1960.
 Héctor Borla, (1937–2002), studied in Buenos Aires, 1962.
 Marta Minujin, (born 1943), studied in Paris, 1960.
 Patricio Pouchulu (born 1965), studied in London, 1997–98.

The FNA also helps a large number of national, provincial, and local public institutions in the whole country (museums, libraries, archives, artistic schools, cultural institutes) through different programmes and in various financial ways. The application process, both for individuals and institutions, is complex and strict. The FNA holds a large video digital archive, offered to the general public and open to national and international researchers. The FNA is directed by a president and a body of renowned Argentinean public figures related to different artistic activities: painting, visual arts, architecture, literature, theatre, dance and music.

References

 University of Texas, List of Argentine Institutions and Foundations/.
 FNA Budget, Official State Paper Boletin Oficial de la Republica Argentina, 2009.
 /IFACCA, article 2008.
 Legal Publishing Issues, Official State Paper, Boletin Oficial de la Republica Argentina, 1997.
 Creation of FNA, Original Presidential Decree, 1958 (in Spanish).

External links

Arts organizations established in 1958
Government agencies of Argentina
Cultural organisations based in Argentina
1958 establishments in Argentina


text:
Камени́ца () — село в Польше в сельской гмине Голча Мехувского повята Малопольского воеводства.

Село располагается в 4 км от административного центра гмины села Голча, в 11 км от административного центра повята города Мехув и в 33 км от административного центра воеводства города Краков.

Село разделяется на следующие части: Домбрувка, Коця-Гура и Подгае. В 1975—1998 годах село входило в состав Краковского воеводства.

Достопримечательности
В одной из придорожных часовен, которая находится на территории села, находится деревянная статуя святого Иоанна Крестителя, оригинал которой восходит к 1500 году. Оригинал статуи, сделанный согласно краковской ствошовской страдиции, был украден в 2000 году и выставлен на одном из польских антикварных аукционов. В настоящее время оригинал статуи хранится в музее Ягеллонского университета в Кракове.

Известные жители и уроженцы
 Войцех Пивоварчик (1902—2002) — католический священник, кандидат на беатификацию.

Примечания

Ссылки
 Główny Urząd Statystyczny — TERYT
 Rozporządzenie Ministra Administracji i Cyfryzacji z dnia 13 grudnia 2012 r. w sprawie wykazu urzędowych nazw miejscowości i ich części. «Dziennik Ustaw». Nr 29, 2013-02-13. Ministerstwo Administracji i Cyfryzacji

Населённые пункты Мехувского повета


text:
Carriera

Club
Dopo aver iniziato la carriera nel Concordia Scharmede, dove rimane fino al 2002 per poi passare prima all'Upsprunge, rimanendo solo la stagione 2002-2003, e poi, sempre a livello giovanile, al 21 Büren dal 2003 al 2005, nella successiva sessione di calciomercato Bunte si trasferisce al Gütersloh 2000, squadra con la quale debutta in 2. Frauen-Bundesliga e in tre stagioni matura 63 presenze nella serie cadetta del campionato tedesco.

Nell'estate del 2008 sottoscrive un contratto con il , club al quale resterà legata fino al termine della carriera ottenendo i risultati più prestigiosi. Sotto la guida tecnica di Ralf Kellermann fa il suo debutto in Frauen-Bundesliga il 7 settembre 2008, alla 1ª giornata di campionato, venendo impiegata da titolare nell'incontro perso 3-1 in trasferta con l', andando a segno per la prima volta tre giornate più tardi nella vittoria interna per 6-0 sullo . Nelle sue prime quattro stagioni scende in campo in 85 degli 88 incontri di campionato, confermandosi nelle preferenze di Kellermann come uno dei cardini del reparto difensivo della sua squadra.

Nel dicembre 2011, la durata del suo contratto è stata prolungata fino al 30 giugno 2013.

Nella stagione 2012-2013, oltre ad aver fatto il suo esordio in UEFA Women's Champions League ottiene il suo primo importante risultato sportivo, condividendo con le compagne la conquista del treble campionato-coppa-Champions League, primo titolo personale e per la società per ognuno dei trofei, inaugurado un periodo florido di soddisfazioni. La stagione successiva, pur fermandosi solo agli ottavi di finale della DFB-Pokal der Frauen, bissa sia il titolo di Campione di Germania che quello di Campione d'Europa. Seguono quindi tre Coppe di Germania consecutive, 2014-2015, 2015-2016 e 2016-2017, il 3º titolo di Campione di Germania (2016-2017) e la finale di UEFA Women's Champions League 2015-2016 persa ai rigori con le francesi dell'.

Nell'estate 2017, all'età di 28 anni, decide di concludere la sua carriera.

Nazionale
Giocando unicamente nelle formazioni giovanili, Bunte inizia ad essere convocata dalla Federcalcio tedesca dal 2004, vestendo inizialmente la maglia della formazione Under-15 per poi passare dall'anno successivo all'Under-17 con la quale matura fino al 2006, unicamente in incontri amichevoli, 17 presenze siglando 7 reti.

Nel 2007 arriva la prima convocazione in Under-19, con la quale oltre a due partite in amichevole disputa la fase finale dell'Europeo di Francia 2008. Qui viene impiegata in tutti i tre incontri del gruppo B della fase a gironi, con la sua nazionale che chiude al primo posto accedendo alle semifinali, dove non viene impiegata, venendo eliminata dalla  che, dopo aver terminato sull'1-1 tempi regolamentari e supplementari l'incontro del 16 luglio 2008, viene deciso in favore delle scandinave ai tiri di rigore. Quello è anche l'ultimo incontro di Bunte in U-19.

Seguono poi, tra il 2009 e il 2010, altre 5 presenze con la Under-23, tutte in amichevole, formazione con la quale il 30 settembre 2010, nella sconfitta per 3-2 con le pari età dell', indossa per l'ultima volta la maglia della nazionale tedesca.

Palmarès

Club

Titoli nazionali

Wolfsburg : 2012-2013, 2013-2014, 2016-2017

Wolfsburg : 2012-2013, 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017

Titoli internazionali

Wolfsburg : 2012-2013, 2013-2014

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Теодор Рейсинг е бивш конструктор от Формула 1 от Хонг Конг, създаден от магната на недвижимите имоти, милионерът Теди Ийп. Тимът участва в 51 Гран при, общо 64 коли застават на старта. През цялата си история тимът записва 2 точки.

История
В началото на 1970-те години, пилотът аматьор Теди Ийп се среща със Сид Тейлър и се съгласява да спонсорира Верн Шупан във Формула 3000. През 1974 г. Шупан (с парите на Ийп) влиза във Формула 1 и кара за тима на Инсайн. След това Ийп спонсорира кариерата му в САЩ, а също помага и на бъдещия шампион във Формула 1 – Алън Джоунс през 1976 г. в американската Формула 5000. През същата 1976 г. е създаден Теодор Рейсинг. Управлява се от Тейлър, а колите в началото са модел на Инсайн за Патрик Тамбе във Ф1. След трудна 1977 г., Ийп наема бившия дизайнер и собственик на Брабам Рон Тауранак да му създаде болид за Формула 1. Колата не е лесна за управление и Еди Чийвър не успява да се класира за състезанията в Бразилия и Аржентина. Другият пилот, Кеке Розберг, печели Международната купа на Силвърстоун (състезание извън календара) на мокро трасе, но успява да се класира единствено за Голяма награда на Южна Африка. Колата е изоставена в средата на сезона. В САЩ Ийп спонсорира Ийгъл – тима на американеца Дан Гърни. През 1979 г. Ийп помага със средствата си на Инсайн но колата не е много успешна и не записва нито 1 точка. В края на годината Теди също спонсорира и Британска Ф1 програма, давайки средства и Волф за Дейвид Кенеди и помагайки на Дезире Уилсън да стане първата жена-пилот от Формула 1. Кенеди отива в Шадоу през 1980 г., но тимът тогава е сред опашкарите и по средата на сезона Ийп решава да приключи участието си в други серии и да се концентрира само върху Формула 1. Със Сид Тейлър и Джулиан Рандълс основава Теодор Рейсинг Лимитит, наема Тони Саутгейт и тим мениджъра Джо Рамирез. Новата кола е кръстена TY01 и карана от Тамбей в началото на 1981 г. По средата на сезона Тамбей отива в Лижие и на негово място идва Марк Сюрер. Същата кола е доразвита за 1982 г., но става ясно, че малки тимове трудно ще успеят в турбо-ерата. Ийп обединява Теодор Рейсинг с Инсайн и ползва тяхната кола за тима, запазил името Теодор Рейсинг. Тимът наема Джони Чекото и Роберто Гереро, но в средата на 1983 г. отборът е закрит и Мо Нън (бившият шеф на Инсайн) отива в Америка, където има голям успех като инженер през 1980-те и 1990-те, преди да създаде свой тим в КАРТ сериите. Ийп има свой тим, с който участва всяка година в Макао през 80-те. През 1983 г., когато правилата за Формула Атлантик стават същите като за Формула 3, Теодор Рейсинг участва и в тези серии и печели много много победи с Айртон Сена в кокпита.

Резултати във Формула 1

Източници

Конструктори от Формула 1
Спорт в Хонконг
Автомобилен спорт в Китай


text:
Guardia di 175 cm, ha giocato in Serie A1 con Priolo e con la Nazionale italiana.

Con 74 gare disputate in 12 diverse stagioni, è la cestista siciliana più presente nelle coppe europee.

Carriera

Nei club

È stata una delle protagoniste dei due scudetti dell'Enichem Priolo di Santino Coppa, nel 1988-89 e nel 1999-00, e della vittoria dell'Eurolega nel 1990. Si è ritirata nel 2003. La sua maglia, la 14, è stata ufficialmente ritirata nel corso dei festeggiamenti dei vent'anni della squadra in Serie A1.

In Nazionale
Ha disputato tre europei giovanili. Nell'EuroBasket Cadette 1982 e nell'EuroBasket Juniores 1983 ha conquistato la medaglia di bronzo; nel 1984 la Nazionale juniores chiude quinta.

Notata da Vittorio Tracuzzi, fino al 1989 ha disputato 17 gare con le azzurre.

Come dirigente
Dopo il ritiro, è stata prima team manager, poi responsabile delle giovanili del Priolo. Nell'estate 2011 è stata anche allenatrice ad interim della prima squadra, poi ripresa in mano da Santino Coppa.

Nel 2017 con il contemporaneo ripescaggio della Nuova Trogylos Priolo in Serie B le viene affidato il progetto tecnico di rilancio del club.

Statistiche

Statistiche in campionato
Dati aggiornati al 30 giugno 2003

Statistiche nelle coppe europee
Dati aggiornati al 30 giugno 2003

Cronologia presenze e punti in Nazionale

Palmarès

Trogylos Priolo: 1988-1989, 1999-2000

Trogylos Priolo: 1989-1990

Note

Bibliografia

Collegamenti esterni

  Scheda su Sofia Vinci della FIBA Europe


text:
Shankara is a raga in Hindustani classical music.

Origin
The raga emerges from Bilaval thaat.

Technical description
The raga is of audav-shadav nature, i.e., it has five swaras (notes) in the arohana (ascent) and six in the avarohana (descent). All the swaras are used are shudhha swaras, no komal swara is used. It is an Uttaranga pradhan raga, with the higher notes on the saptak (octave) being used more frequently.

Arohana:
Avarohana:
Pakad:

The vadi swara is Ga, and the samvadi is Ni. The rishabh (Re) is very weak, but yet significant in the way it supplements the gandhar (Ga).

Samay (time)
This proper time to sing this raga is supposed to be the last phase of night. ( 12 - 3 A.M. )

See also
Rag Shankara, Rag Mala in Jogia

Shankara


text:
Магдалена Шмидт (, род. 30 июня 1949 года, Лауххаммер, ГДР), впоследствии в замужестве Магдалена Якоб (), — восточногерманская спортивная гимнастка.

Бронзовая медалистка Олимпийских игр 1968 года в Мехико в командных соревнованиях (в составе команды ГДР). При этом в личном зачёте (в личном многоборье) заняла 29-е место, ни в один из финалов в отдельных видах не вышла. (Ближе всего к выходу в финал была на бревне, где показала 7-й результат.)

Воспитанница клуба SC Dynamo Berlin.

Примечания

Ссылки

Родившиеся в 1949 году
Родившиеся в Лауххаммере
Гимнасты ГДР
Гимнасты на летних Олимпийских играх 1968 года
Бронзовые призёры летних Олимпийских игр 1968 года


text:
Kanal At-Basjinskij (ryska: Канал Ат-Башинский) är en kanal i Kirgizistan.   Den ligger i oblastet Tjüj Oblusu, i den norra delen av landet,  km nordväst om huvudstaden Bisjkek.

Inlandsklimat råder i trakten. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är juli, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är januari, med  °C. Genomsnittlig årsnederbörd är  millimeter. Den regnigaste månaden är april, med i genomsnitt  mm nederbörd, och den torraste är september, med  mm nederbörd.

Källor

Kanaler i Tjüj Oblusu


text:
Leptothorax jailensis är en myrart som beskrevs av Arnol'di 1977. Leptothorax jailensis ingår i släktet smalmyror, och familjen myror. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Smalmyror
jailensis


text:
Adrar (província) — província da Argélia
 Adrar (cidade) — cidade argelina, capital da província homônima
 Adrar (Mauritânia) — região da Mauritânia

Desambiguações de topônimos


text:
Ула Бю Рісе (,  14 листопада 1960, Тронгейм, Норвегія) — колишній норвезький футболіст, який грав на позиції воротаря. Відомий своїми виступами за «Русенборг» та національну збірну Норвегії.

Клубна кар'єра
Ула Бю Рісе починав займатися футболом у своєму рідному місті Тронгейм. Вся його клубна кар'єра пов'язана з клубом з цього міста - «Русенборг». Починаючи з 1977 року по 1995 рік Рісе провів у складі «Русенборга» 349 матчів, що на той час було рекордом чемпіонатів Норвегії. Лише у 2007 році Роар Странд зумів перевершити цей показник.

У складі «Русенборга» Рісе сім разів ставав чемпіоном Норвегії та виграв чотири кубка країни.

Міжднародна кар'єра
Свою першу гру у складі національної збірної Норвегії Ула Бю Рісе провів 20 грудня 1984 року у товариському матчі проти команди Єгипту. Рісе був у заявці збірної Норвегії на чемпіонаті світу 1994 року, який проходив у США. Загалом у формі національної команди воротар провів 25 матчів.

Тренерська діяльність
По закінченні ігрової кар'єри Рісе працював асистентом головного тренера у своєму рідному клубі «Русенборг». 2004 рік Рісе провів як головний тренер клубу і виграв з ним черговий чемпіонат країни. З 2006 по 2013 роки працював асистентом головного тренера національної збірної Норвегії.

У 2014 році Рісе підписав контракт з данським «Орхусом» на останні чотири гри чемпіонату, щоб врятувати клуб від вильоту з Суперліги.

Досягнення

Як футболіст
«Русенборг»
  Чемпіон Норвегії (7): 1985, 1988, 1990, 1992, 1993, 1994, 1995
  Переможець Кубка Норвегії (4): 1988, 1990, 1992, 1995

Як тренер
«Русенборг»

 Чемпіон Норвегії (1): 2004

Примітки

Посилання
 Ула Бю Рісе на soccer365.ru

уродженці Тронгейма
норвезькі футболісти
футбольні воротарі
гравці молодіжної збірної Норвегії з футболу
гравці збірної Норвегії з футболу
гравці чемпіонату світу з футболу 1994
футболісти «Русенборга»
норвезькі футбольні тренери
тренери ФК «Русенборг»
тренери ФК «Рангейм»


text:
Firestarter is a science fiction-horror thriller novel by Stephen King, first published in September 1980. In July and August 1980, two excerpts from the novel were published in Omni. In 1981, Firestarter was nominated as Best Novel for the British Fantasy Award, Locus Poll Award, and Balrog Award. In 1984, it was adapted into a film.

A miniseries follow-up to the film, Firestarter: Rekindled, was released in 2002 on the Sci-Fi Channel and a remake from Blumhouse Productions was released on May 13, 2022.

The book is dedicated to author Shirley Jackson: "In Memory of Shirley Jackson, who never needed to raise her voice."

Plot summary
Andrew "Andy" and Charlene "Charlie" McGee are a father/daughter pair on the run from a government agency known as The Shop. During his college years, Andy had participated in a Shop experiment dealing with "Lot 6", a drug with hallucinogenic effects similar to LSD. The drug gave his future wife, Victoria "Vicky" Tomlinson, minor telekinetic abilities and him a telepathic form of mind control he refers to as "the push". They both also developed telepathic abilities. Andy's and Vicky's powers were physiologically limited; in his case, overuse of the push gives him crippling migraine headaches and minute brain hemorrhages, but their daughter Charlie developed frighteningly strong pyrokinetic ability.

The novel begins in medias res with Charlie and Andy on the run from Shop agents in New York City, the latest in a series of attempts by The Shop to capture Andy and Charlie following a disastrous raid on the McGee family in suburban Ohio. After years of Shop surveillance, a botched operation to take Charlie leaves her mother dead; Andy, receiving a psychic flash while having lunch with colleagues, rushes home to discover his wife murdered and his daughter kidnapped. He then uses his push ability to track the trail of Charlie and The Shop agents, catching up to them at a rest stop on the Interstate. He uses the push to incapacitate The Shop agents, leaving one blind and the other comatose. Charlie and Andy flee, and begin a life of running and hiding, using assumed identities. They move several times to avoid discovery before The Shop catches up to them in New York.

Using a combination of the push, Charlie's power, and hitchhiking, the pair escape through Albany, New York and are briefly taken in by a farmer named Irv Manders near the fictional town of Hastings Glen, New York; however, they are tracked down by Shop agents, who attempt to kill Andy and take Charlie at the Manders farm. At Andy's instruction, Charlie unleashes her power, incinerating the entire farm and fending off the agents, killing a few of them. With nowhere else to turn, the pair flees to the fictional town of Tashmore, Vermont and takes refuge in a cabin that had once belonged to Andy's grandfather.

With the Manders farm operation disastrously botched, The Shop's director, Captain James "Cap" Hollister, calls in a Shop assassin named John Rainbird to capture the fugitives. Rainbird, a Cherokee and a Vietnam War veteran, is intrigued by Charlie's power and eventually becomes obsessed with her, determined to befriend her and eventually kill her. This time the operation is successful, and both Andy and Charlie are taken by The Shop.

The pair are separated and imprisoned at The Shop headquarters, located in the fictional Washington, D.C. suburb of Longmont, Virginia. With his spirit broken, Andy becomes an overweight drug addict, seemingly loses his power, and is eventually deemed useless by The Shop. Charlie, however, refuses defiantly to cooperate with The Shop and does not demonstrate her power for them. Six months pass until a power failure provides a turning point for the two: Andy, sick with fear and self-pity, somehow regains the push - subconsciously pushing himself to overcome his addiction - and Rainbird, masquerading as a simple janitor, befriends Charlie and gains her trust.

By pretending to still be powerless and addicted, Andy manages to gain crucial information by pushing his psychiatrist. Under Rainbird's guidance, Charlie begins to demonstrate her power, which has grown to fearsome levels. After the suicide of his psychiatrist, Andy is able to meet and push Cap, using him to plan his and Charlie's escape from the facility, as well as to finally communicate with Charlie. Rainbird discovers Andy's plan, however, and decides to use it to his advantage.

Andy's plan succeeds, and he and Charlie are reunited in a barn for the first time in six months but Rainbird is already there, planning to kill them both. A crucial distraction is provided by Cap, who is losing his mind from a side effect of being pushed. Andy pushes Rainbird into leaping from the upper level of the barn, breaking his leg. Rainbird then shoots Andy in the neck and fires another shot at Charlie, but she uses her power to melt the bullet in midair, and then sets Rainbird and Cap on fire. Mortally wounded, Andy then instructs Charlie to use her power to escape and to inform the public, to make sure the government cannot do anything like this ever again. After he dies, Charlie, grief-stricken and furious, sets the barn on fire; she then uses her pyrokinesis to kill the employees and blow up their getaway vehicles. The military is called, but Charlie obliterates their vehicles; when they fire at her, she melts their bullets. Charlie blows up the building, leaving the entire Shop facility burning, with almost everyone dead.

The event is covered up by the government and released to the media as a terrorist firebomb attack. The Shop quickly reforms, under new leadership, and begins a manhunt for Charlie, who has returned to the Manders farm. After some deliberation, she comes up with a plan and leaves the Manders', just ahead of Shop operatives, and heads to New York City. She decides on Rolling Stone magazine as an unbiased, honest media source with no ties to the government, and the book ends as she arrives to tell them her story.

Adaptations
 Firestarter was adapted into a film of the same name in 1984. It was directed by Mark L. Lester and starred Drew Barrymore as Charlie, David Keith as Andy, and George C. Scott as Rainbird. It also starred Heather Locklear as Vicky and Martin Sheen as Cap.
 On the February 3, 2007 episode of Saturday Night Live, host Drew Barrymore reprised her role as Charlie McGee, now an adult and married, in a fake commercial for "Firestarter Brand Smoked Sausages."
 A TV movie sequel, Firestarter: Rekindled, was made in 2002. It starred Marguerite Moreau as a grown-up Charlie and Malcolm McDowell as Rainbird.
 A second film adaptation was released in 2022 and was directed by Keith Thomas from a screenplay by Scott Teems.

See also

 1980 in literature
 1980s in film

References

External links
 Firestarter at Worlds Without End

1980 American novels
American novels adapted into films
American thriller novels
Fictional characters with fire or heat abilities
Firestarter (franchise)
Novels by Stephen King
Novels about psychic powers
Novels set in Albany, New York
Novels set in New York City
Novels set in New York (state)
Novels set in Ohio
Novels set in Vermont
Novels set in Virginia
Viking Press books


text:
Parafia Matki Bożej Ostrobramskiej w Cutchogue (ang. Our Lady of Ostrabrama Parish) – parafia rzymskokatolicka położona w Cutchogue, w stanie Nowy Jork, Stany Zjednoczone.

Jest ona wieloetniczną parafią w diecezji Rockville Centre, z mszą św. w języku polskim dla polskich imigrantów.

Ustanowiona w 1909 roku i dedykowana Matce Bożej Ostrobramskiej.

Historia
W 1908 roku polscy imigranci, przybyli w okolice Cutchogue, założyli stowarzyszenie św. Jozefata w celu zorganizowania i wybudowania polskiej kaplicy. Ks. Ludwik Myszyński proboszcz parafii św. Izydora w Riverhead zwrócił się z prośbą do biskupa brooklińskiego o pozwolenie wybudowania kaplicy w Cutchogue. Kaplica została ukończona 14 lutego 1909 r.

W 1911 roku ks. Stefan Bartkowski został mianowany pierwszym proboszczem zamieszkującym w parafii i wtedy utworzono oficjalnie parafię Matki Bożej Ostrobramskiej. W 1918 roku pożar zniszczył kaplicę.

Poświęcenie kamienia węgielnego pod obecny kościół odbyło się w październiku 1919 roku, a w 1920 roku biskup McDonnell, ordynariusz brooklinski, konsekrował kościół.

W lutym 1992 roku, ks. Ryszard Kopiński rozpoczął renowację kościoła. 13 listopada 1993 roku, ordynariusz diecezji, ks. biskup John McGann dokonał uroczystego poświęcenia odnowionego kościoła.

Duszpasterze
 Ks. Stefan Bartkowski (1911 – 1914)
 Ks. Karol Schimmel (1914 – 1917)
 Ks. Alexander Ciżmowski (1917 – 1919)
 Ks. Józef Ciżmowski (1919 – 1922)
 Ks. Ignacy Zbawiony (1922 – 1949)
 Ks. Franciszek Makowski (1946 – 1952)
 Ks. Alfons Ciżmowski (1952 – 1967)
 Ks. Henryk Gauer (1967- 1970)
 Ks. prałat Jan Cwalina (1970 – 1984)
 Ks. Ryszard Kopiński (1984 – 1993)
 Ks. prałat John Nosser (1993- 1997)
 Ks. Władysław Rudnicki (1997 – 2007) (administrator)
 Ks. Marian Bicz (2007 – 2013)
 Ks. Stanisław Wadowski (2013 - 2015)
 Ks. Joseph Staudt - administrator (2015 - obecnie)

Bibliografia

Linki zewnętrzne
 Diecezja Rockville Centre
 Our Lady of Ostrabrama – Informacja diecezjalna
 Our Lady of Ostrabrama – ParishOnline.com

Polonijne parafie rzymskokatolickie w Stanach Zjednoczonych
Parafie pod wezwaniem Matki Bożej Ostrobramskiej
Parafie rzymskokatolickie w stanie Nowy Jork
Parafie diecezji Rockville Centre


text:
Danielle Diggs, connue sous le nom de scène Danielle Nicolet (née le  à Ashtabula, dans l'Ohio, États-Unis) est une actrice américaine de cinéma et de télévision.

Biographie

Filmographie

Cinéma
 1993 : Alarme fatale (Loaded Weapon 1) : Debbie Luger
 1996 : Le Prince (The Prince) : High Class Hooker
 1996 : Where Truth Lies : Lisa
 1998 : La Dernière Preuve (Shadow of Doubt) : Cheryl
 1998 : Melting Pot : Deuandranice
 1999 : Ghost Soldier
 2000 : Child 2 Man : Freebe
 2002 : A Light in the Forest : Britta Rinegelt
 2004 : Ta divna Splitska noc : Jeanie
 2006 : The Strange Case of Dr. Jekyll and Mr. Hyde (film, 2006) : Whitney Weddings
 2011 : Red Faction: Origins : Tess
 2016 : Agents presque secrets : Maggie Joyner

Télévision
 1992 : La Famille Jackson (The Jacksons: An American Dream) : Verla
 1996 : Fall Into Darkness : Tracey
 2002 : Stargate SG-1 : Reese (Saison 5 - Episode 19)
 2004 :  : Paula
 2004 : Angel : Tamika (Saison 5 Episode 9)
 2006 : So NoTORIous : Janey (pilote)'
 2010 : Trois Bagues au doigt (Marry Me) : Candace 2012 : Warehouse 13 : Deb Stanley (Saison 4 Episode 7)
 2013 : Elementary : Jennifer Sayles
 2015 - présent: The Flash : Cecille Horton, le procureur

 Jeux vidéo
  (2010) (voix) ... Ubisoft Entertainment
 Saints Row: The Third'' (2011) (voix) Shaundi Volition Inc.

Liens externes

Naissance dans le comté d'Ashtabula
Actrice américaine de cinéma
Actrice américaine de télévision
Nom de scène
Naissance en novembre 1973


text:
De naam Kreuzberg ("Kruisberg") is in Duitstalige gebieden een veel voorkomende naam van plaatsen en bergen.

Plaatsen
Berlin-Kreuzberg, een stadsdeel van het Berlijnse district Friedrichshain-Kreuzberg
Kreuzberg (Altenahr), een dorp in de Verbandsgemeinde Altenahr
Kreuzberg (Hellenthal), een plaats in Noordrijn-Westfalen
Kreuzberg (Payerbach), een kadastrale gemeente in Neder-Oostenrijk
Kreuzberg (Wipperfürth), een kerkdorp van de gemeente Wipperfürth

Heuvels en bergen
Kreuzberg (Berlijn), heuvel in het gelijknamige Berlijnse stadsdeel;
Kreuzbergsattel (Karinthië), een pas in de Gailtaler Alpen, Karinthië;
Kreuzbergpas, een berg in Bozen-Zuid-Tirol
Kreuzbergpas, de bergpas over deze berg
Kreuzberg (Rhön) een berg in de Rhön
Kreuzberg (Ippendorf), heuvel bij de Duitse stad Ippendorf

Overig
Burg Kreuzberg, een slot in het Ahrdal, het stamhuis van de baronnen van Boeselager
Kreuzberg (klooster), een klooster op de Kreuzberg in de Röhn


text:
Mouad Moutaoukil (born 1997) is a Moroccan French-language writer.

Biography
Mouad was born in the Moroccan city of Fez on February 17, 1997. His passion for literature appeared at an early age, he began writing short stories and poems since the age of twelve. He published his first book, Nouvelles et Acrostiches, in 2012, and his second book Poésies d'un Ado, in 2013. The young writer won several literary competitions, including: Poésie en Liberté in 2012, La Bataille des dix mots in 2014, and the Kalahari Short Story competition in 2021.

Moreover, he participated in the 56th International Mathematical Olympiad that was held in Chiang Mai in July 2015 as a member of the Moroccan national team. In 2017, the Moroccan Ministry of Culture selected him to represent Morocco in the 2017 Jeux de la Francophonie as competitor in literature, which was held in Abidjan, Ivory Coast. In August 2020, he published the play Les Trois Fresques, an invitation to reflect on individual freedoms, defying taboos about sexuality and STDs. In November 2020, he published Amours, a collection of short stories in which he questions  the plurality of love.

Works
2012: Nouvelles et Acrostiches
2013: Poésies d'un Ado
2016: Là, chez les Hommes (Éditions Edilivre)
2019: Corps valués locaux (ArXiv)
2020: Les Trois Fresques (Éditions Edilivre)
2020: Amours (Éditions Orion)

References

External links
 Official website

1997 births
Living people
21st-century Moroccan writers


text:
Areteus din Capadocia (alte variante: Areteu, Aretaios) a fost unul dintre cei mai celebri medici greci antici.

Biografie
Informațiile privind viața sa sunt foarte puține și nesigure. Se pare că și-a practicat meseria în perioada lui Nero (adică 37 - 68 d.Hr.) sau Vespasian (69 - 79).

Contribuții
Areteus este printre primii care realizează o descriere a unor maladii ca: diabetul, afecțiuni pulmonare (pleurezie, astm bronșic, pneumonie, ftizie), difterie, dizenterie, icter, tetanos și epilepsie. A fost printre primii care a realizat distincția dintre paralizia spinală și cea cerebrală. Toate acestea dovedesc că a fost un ager observator și un clinician preocupat în permanență să descopere mecanismele producerii îmbolnăvirilor.

Concepții medicale
Areteus are ca punct de pornire învățăturile lui Hippocrate dar ajunge să-l contrazică pe "părintele medicinei" în anumite chestiuni.

Areteus a aparținut curentului pneumatiștilor.

Caracterul umanist al concepțiilor sale se poate observa și la modul în care privea bolile psihice. Astfel Areteus considera că nu toți pacienții cu astfel de suferințe pot avea și deficiențe intelectuale.

Scrieri
A scris un tratat asupra bolilor, care din fericire s-a păstrat până astăzi (cu excepția câtorva capitole), fiind una dintre cele mai valoroase vestigii ale antichității. Tratatul sintetizează cunoștințele de patologie ale înaintașilor, adăugând abundente completări și puneri la punct în probleme din cele mai obscure și controversate la acea epocă,  dovedind o mare acuratețe în descrierea detaliilor simptomatice, în precizarea diagnosticului și a caracterului bolilor.

Tratatul conține patru mari părți, fiecare constând în două volume:
 De causis et signis acutorum morborum
 De causis et signis diuturnorum morborum
 De curatione acutorum morborum
 De curatione diuturnorum morborum

Lucrarea a fost publicată în diverse ediții printre care:

Vezi și
 Medicina Greciei antice

Legături externe
  Opere complete în greacă și engleză, Proiectul Digital Hippocrate

Medici ai Greciei antice


text:
Katsuo Tokashiki (* 27. Juli 1960 in Präfektur Okinawa, Japan) ist ein ehemaliger japanischer Boxer im Halbfliegengewicht.

Profikarriere
Im Jahre 1978 begann er erfolgreich seine Profikarriere. Am 14. April 2001 boxte er gegen Hwan-Jin Kim um den Weltmeistertitel des Verbandes WBA und gewann nach Punkten. Diesen Gürtel verlor er in seiner sechsten Titelverteidigung im Juli 1983 an Lupe Madera.

Im Jahre 1984 beendete er seine Karriere.

Weblinks

Boxer (Japan)
Weltmeister (Boxen)
Japaner
Geboren 1960
Mann


text:
Hill County ist ein County im Bundesstaat Montana der Vereinigten Staaten. Der Sitz der Countyverwaltung (County Seat) befindet sich in Havre.

Demografische Daten

Nach der Volkszählung im Jahr 2000 lebten im County 16.673 Menschen. Es gab 6.457 Haushalte und 4.255 Familien. Die Bevölkerungsdichte betrug 2 Einwohner pro Quadratkilometer. Ethnisch betrachtet setzte sich die Bevölkerung zusammen aus 79,55 % Weißen, 0,09 % Afroamerikanern, 17,30 % amerikanischen Ureinwohnern, 0,37 % Asiaten, 0,02 % Bewohnern aus dem pazifischen Inselraum und 0,35 % aus anderen ethnischen Gruppen; 2,32 % stammten von zwei oder mehr ethnischen Gruppen ab. 1,25 % der Bevölkerung waren spanischer oder lateinamerikanischer Abstammung.

Von den 6.457 Haushalten hatten 34,30 % Kinder und Jugendliche unter 18 Jahre, die bei ihnen lebten. 50,50 % waren verheiratete, zusammenlebende Paare, 10,90 % waren allein erziehende Mütter. 34,10 % waren keine Familien. 28,60 % waren Singlehaushalte und in 11,40 % lebten Menschen im Alter von 65 Jahren oder darüber. Die Durchschnittshaushaltsgröße betrug 2,53 und die durchschnittliche Familiengröße lag bei 3,15 Personen.

Auf das gesamte County bezogen setzte sich die Bevölkerung zusammen aus 28,20 % Einwohnern unter 18 Jahren, 11,60 % zwischen 18 und 24 Jahren, 26,00 % zwischen 25 und 44 Jahren, 21,40 % zwischen 45 und 64 Jahren und 12,80 % waren 65 Jahre alt oder darüber. Das Durchschnittsalter betrug 34 Jahre. Auf 100 weibliche Personen kamen 99,30 männliche Personen, auf 100 Frauen im Alter ab 18 Jahren kamen statistisch 96,40 Männer.

Das jährliche Durchschnittseinkommen eines Haushalts betrug 30.781 USD, das Durchschnittseinkommen der Familien betrug 38.179 USD. Männer hatten ein Durchschnittseinkommen von 29.908 USD, Frauen 19.874 USD. Das Prokopfeinkommen betrug 14.935 USD. 18,40 % der Bevölkerung und 15,30 % der Familien lebten unterhalb der Armutsgrenze. 23,30 % davon waren unter 18 Jahre und 9,00 % waren 65 Jahre oder älter.

Geschichte
Neun Bauwerke und Stätten des Countys sind im National Register of Historic Places eingetragen (Stand 8. Februar 2018).

Orte im Hill County
Citys

Towns

Census-designated places (CDP)

Unincorporated Communitys

Weblinks

Einzelnachweise


text:
Allscott is a small village  north west of Wellington, Shropshire. The River Tern flows by. It falls within the parish of Wrockwardine and the borough of Telford and Wrekin. Nearby is the small village of Walcot.

Etymology
The name derives of Aldescote which translates as Aldred's Cottage.

Recent history
In 1927, a sugar beet factory (which came to be owned by British Sugar), once stood in the village and was a major local employer. One of the small steam locomotives that used to work in the factory has been preserved at the Foxfield Railway in Staffordshire. The factory buildings have been demolished since its closure and in 2015, an application to build 470 homes on the site was granted permission by Telford and Wrekin Council. Concerns about overcrowded roads have led to calls for a railway station to be opened on the site as it is adjacent to the Shrewsbury to Wolverhampton Line, but the developers have stated that a railway station is not in their plans.

Sport
Allscott FC are a football club based at the Allscott Sports & Social Club in the village. The club have recently been accepted for promotion to the West Midlands Regional League Division One, after finishing third in the West Midlands Regional League Division Two (2016-17 season). Allscott also finished runners-up in the Mercian Regional League Premier Division (2015-16 season). The club have also won the Shropshire County Challenge Cup on one occasion (2014–15), as well as the Shropshire County Football League Division One league title (2011–12).

Allscott CC play in division 1 of the Shropshire County Cricket League after being relegated from the Premier Division in 2014.

Namesake
There is another hamlet in Shropshire also called Allscott, but to the northeast of Bridgnorth and in the parish of Worfield in south-east of the county.().

See also
Listed buildings in Wrockwardine

References

External links
Aerial imagery of the sugar factory from 1930

Villages in Shropshire
Telford and Wrekin


text:
Ненад Шулава (;  25 грудня 1962, Осієк) – хорватський шахіст, гросмейстер від 2000 року.

Шахова кар'єра
1982 року представляв Югославію на чемпіонаті світу серед юніорів (у Копенгагені) і Європи (Гронінген) у категорії до 20 років, найкращий результат показавши на першому з них, де поділив 8-11 місце (разом з Ларсом Шандорффом, Йоханом Хьяртарсоном і Ніязом Муршедом). Того ж року переміг на круговому турнірі серед юніорів у Гамбурзі. На початку 2000-х років належав до когорти провідних хорватських шахістів, двічі (2000, 2002), взявши участь у шахових олімпіадах, а також (2003) у командній першості Європи.

Досягнув низки успіхів у міжнародних турнірах, зокрема, перемігши або поділивши 1-ше місце в таких містах, як:

 1996 – Відень, Мілан (разом з Мішо Цебало),
 1997 – Тосколано (разом з Джуліо Борго і Сеноном Франко),
 2000 – Пакш,
 2001 – Каїр (разом із, зокрема, Ігорсом Раусісом, Драженом Сермеком, Олексієм Барсовим, Сергієм Каспаровим, Азером Мірзоєвим, Олександром Фоміних), Єр (разом з Александиром Делчевим),
 2002 – Імперія (разом із, зокрема, Мілошем Їровським і Александиром Делчевим), Ніцца (разом з Андрієм Щекачовим),
 2003 – Монте-Карло, Кортіна-д'Ампеццо (разом з Ігорем Єфімовим і Аркадієм Ротштейном),
 2004 – Пула (разом із, зокрема, Огнєном Цвітаном, Робертом Зелчичем, Мікеле Годеною, Хрвоє Стевичем і Бояном Кураїцою), Кортіна-д'Ампеццо (разом з Владіміром Костичем і Миролюбом Лазичем),
 2005 – Оміш, Азіаго, Авіньйон (разом з Лораном Гідареллі), Ніцца (разом з Миролюбом Лазичем і Джозефом Санчесом),
 2006 – Монтекатіні-Терме (разом з Мануелем Апісельєю), Базель (разом з Вадимом Малахатьком), Ніцца – двічі (одноосібно та разом з Богомилом Андоновим), Імперія (разом з Річардом Бьолеком),
 2007 – Імперія, Ніцца,
 2008 – Мантон, Женева (разом з Хішамом Хамдуші).

Найвищий рейтинг Ело в кар'єрі мав станом на 1 липня 2002 року, досягнувши 2556 очок займав тоді 6-те місце серед хорватських шахістів.

Зміни рейтингу

Примітки

Джерела
 ChessBase Megabase 2009

Посилання

Шахові гросмейстери
Хорватські шахісти
Югославські шахісти
Уродженці Осієка


text:
Ludovik II. Jagelović (mađ. II. Lajos) (Budim, 1. srpnja 1506. – Mohač, 29. kolovoza 1526.), ugarsko-hrvatski te češki kralj od 1516. do 1526. godine, iz dinastije Jagelovića. Bio je posljednji vladar samostalnog Ugarskog kraljevstva, nakon čega je hrvatsko-ugarska kruna prešla u ruke dinastije Habsburg.

Krunidbom u Stolnom Biogradu postaje Hrvatsko-ugarskim kraljem 4. lipnja 1508. kad još nije navršio ni dvije godine. a za češkog kralja ni punu godinu kasnije (11. ožujka 1509.). Njegov otac Vladislav, koji je od Matije Korvina naslijedio moćno kraljevstvo, za odgajatelje mu je predodredio svog nećaka, brandenburškog markgrofa Jurja i strogog zapovjednika budimske tvrđave Ivana Bornemisu. Osoba koja je odgojitelje trebala nadgledati bio je kardinal Tomo Bakač, nakon smrti bivšeg kralja Matije Korvina vjerojatno najmoćnija osoba u kraljevstvu.

Na prijestolje je došao kao desetogodišnjak, nakon smrti svoga oca, kralja Vladislava II. Jagelovića. Nakon pada Beograda 1521. pod tursku vlast, jugoistočne granice Ugarske ostale su nezaštićene. Kako bi ojačao svoj položaj nasuprot Osmanlija Ludovik II. se 1522. oženio Marijom Austrijskom iz loze Habsburgovaca (unuka cara Maksimilijana I.), nadajući se da će tako pridobiti pomoć habsburške Austrije. S druge strane, Turci su to protumačili kao opasnost za svoje interese na Balkanu te su nastojali raskinuti taj savez. Njegova sestra Ana udala se za austrijskog nadvojvodu Ferdinanda I.

Poginuo je u bitki na Mohačkom polju tako što se ugušio u potoku zbog teškog oklopa i pada s konja.
Kako nije ostavio potomke, izbila je borba za prijestolje između Ferdinanda I. te Ivana Zapolje.

Ludovikov osobni kapelan bio je Juraj Srijemac, koji je poslije postao tajnikom Ivanu Zapolji.

Izvori

Vanjske poveznice

 Ludovik II. – Hrvatska enciklopedija, pristupljeno 17. veljače 2016.

Hrvatski vladari
Mađarski vladari
Češki vladari
Jagelovići
Vitezovi Zlatnoga runa


text:
Jana Tepe is a German entrepreneur, the co-founder (with Anna Kaiser) and CEO of Tandemploy, a German job sharing platform for promoting job sharing, especially for positions requiring higher qualifications.

The company, founded 2013, was taken up into the Microsoft Accelerator Program in March 2015.

Tepe has given a TEDx talk, Stop the men in grey!. In 2015, she was listed as one of BBC's 100 Women.

References

External links
 Tandemploy

1980s births
BBC 100 Women
Living people


text:
Baccharis vanessae is a rare California species of Baccharis known by the common name Encinitas baccharis. It is native primarily to San Diego County, California, almost endemic to the county except for one population a few miles over the county line in Riverside County. It is a member of the chaparral flora. It is a federally listed threatened species. It is present in several sites in Encinitas, and it is known from other parts of the county from the coastline to the mountains on various substrates. There are perhaps 15 populations remaining, for a total of about 2000 individuals. Some of the remaining occurrences are on land which may be cleared for development.

Description
Baccharis vanessae is a sticky, glandular shrub producing dense, branching, erect stems approaching 2 meters in maximum height. The leaves are linear and up to  long. This dioecious shrub produces male and female flower heads on different individuals. The fruit is an achene with a pappus up to a centimeter long.  Often found are elongated lepidopteran galls which Oscar Clarke of Riverside suggests indicates a very old relationship of evolution.

Conservation
Habitat destruction is a threat to the species. Fire suppression in the fire-prone chaparral habitat threaten those plants occurring near residential areas. Introduced species of plants have altered the local plant community. Some of the populations are very small, made up of just a few individuals, reducing their genetic viability.

The species name vanessae honors Vanessa Beth Beauchamp, first daughter of the botanist who first described the species and who is currently an Associate Professor of Biology at Towson University in Maryland.

See also
California chaparral and woodlands
California coastal sage and chaparral ecoregion
California montane chaparral and woodlands

References

External links
Jepson Manual Treatment - Baccharis vanessae
USDA Plants Profile; Baccharis vanessae
USFS Threatened Species Profile
Flora of North America; Baccharis vanessae
Baccharis vanessae - Photo gallery

vanessae
Endemic flora of California
Natural history of the California chaparral and woodlands
Natural history of San Diego County, California
Plants described in 1980
NatureServe critically imperiled species
Critically endangered flora of California


text:
Béla Kárpáti (né le  à Felsőgalla en Hongrie et mort le  à Budapest) est un ancien joueur et entraîneur de football hongrois.

Biographie

Joueur de club

Joueur en sélection

Entraîneur

Notes et références

Liens externes

Footballeur international hongrois
Joueur du Győri ETO FC
Joueur du Vasas SC
Entraîneur hongrois de football
Naissance en septembre 1929
Naissance en Hongrie
Décès en décembre 2003
Décès à 74 ans


text:
Erik Sommer (født 1948 i Gedsted) er en dansk sangkomponist, højskolemand, seminarerlærer og foredragsholder.

Sommer blev født i den himmerlandske by Gedsted i 1948 ind i en arbejderfamilie hvor faren arbejdede hos den lokale møbelfabrik.
Erik Sommer gik som barn til klaverundervisning og skaffede sig for sine konfirmationspenge en trompet.
Som 17-årig begyndte han som bankelev og avancerede til at arbejde med valutahandel i den engelske afdeling af Handelsbanken.
I Handelsbankens afdeling i København var han initiativtager til Handelsbankens sangkor.
Sommer forlod dog bankverden efter at have nået optagelse på Det Kongelige Danske Musikkonservatorium ved uddannelsen Almen Musikpædagogik.
Her var en af hans lærere Ejnar Kampp.

Med musikuddannelsen arbejdede han ved Silkeborg Højskole fra 1977 til 1984 og ved Danebod Højskole fra 1984 til 1989.
Herefter blev han musiklærer ved Nørre Nissum Seminarium fra 1989.
I 2005 skiftede han til en stilling som forstander på Seniorhøjskolen i Nørre Nissum hvor han var frem til sin pension i 2010.

Sommer har skrevet mange melodier til danske sange.
I Højskolesangbogens 18. udgave havde han 7 melodier med.
Blandt de kendteste er Du som har tændt millioner af stjerner skrevet til FDF's landslejr i 1981,
— en sang der kom i folkeeje.
Den blev sunget ved Prins Henriks bisættelse, udvalgt af prinsen selv.

Sommer har udgivet et større antal musikbøger,
blandt andre Under solen: 45 sange af Erik Sommer fra 2011.

Sommer modtog Den Folkelige Sangs Pris i 2015.
Derudover Nutzhorns Legat og Ringkøbing Amts Musikpris,
og i 2018 Kristelig Dagblads Pris "for at have skabt sangbare melodier, der har gjort nye salmer og sange kendte og skattede af danskerne".

Henvisninger

Komponister fra Danmark
Personer fra Gedsted


text:
Ho Teaching Hospital formerly Volta Regional Hospital and popularly known as Trafalgar is the regional and teaching hospital in Ho in the Volta Region of Ghana. It was the main referral facility in the Volta Region until it was upgraded to a teaching hospital in 2019 to serve the University of Health and Allied Sciences. It was commissioned as a Teaching Hospital by the Minister of Health, Hon. Kwaku Agyemang Manu on 29 April 2019 after the Hospital went through strenuous accreditation process by all the Health Professional Regulatory Bodies and the Health Facilities Regulatory Authority in Ghana.

Directorates
The facility has seven (7) directorates that help the facility achieve its vision of becoming "The Premium Hospital in Innovative Tertiary Health Care, Medical Education and Research"

 Medical Affairs
 Administration & Support Services
 Nursing Administration
 Human Resources
 Research, Innovation, Planning, Monitoring and Evaluation
 Finance
 Pharmacy

Clinical departments
 Internal Medicine
 Surgical
 Obstetrics & Gynaecology
 Child Health
 Public health

See also
 List of hospitals in the Volta Region

References

Hospitals in Ghana


text:
Lavigera coronata es una especie de molusco gasterópodo de la familia Thiaridae en el orden de los Mesogastropoda.

Distribución geográfica
Se encuentra en República Democrática del Congo y Tanzania.

Estado de conservación
Se encuentra amenazada de extinción por la pérdida de su hábitat natural.

Referencias

 (en Inglés) Nicayenzi, F., Ngereza, C. & Lange, C.N. 2004.  Lavigera coronata.   2006 IUCN Red List of Threatened Species.

Thiaridae


text:
Sainte-Marie-de-Gosse è un comune francese di 1.086 abitanti situato nel dipartimento delle Landes nella regione della Nuova Aquitania.

Società

Evoluzione demografica

Note

Cravatta esterna
 luogo del comune*

Altri progetti

Collegamenti esterni

Sainte--Marie-de-Gosse


text:
Кампания Ред-Ривер (The Red River Campaign) известна так же как Экспедиция Ред-Ривер, представляла собой серию сражений на берегах Ред-Ривера в Луизиане во время американской гражданской войны. Кампания длилась с 10 марта по 22 мая 1864 года. В этой кампании, начатой по инициативе Союза, федеральная армия генерал-майора Натаниэля Бэнкса численностью примерно 30 000 человек действовала против отрядов генерал-лейтенанта Ричарда Тейлора, численность которых варьировалась от 6000 до 15 000.

Замысел
Начиная эту кампанию, федеральное правительство желало достигнуть нескольких целей:

 Разбить армию Ричарда Тейлора.
 Занять Шривпорт штаб Трансмиссисипского департамента, установить контроль над рекой Ред-Ривер и занять Восточный Техас.
 Конфисковать около 100 000 кип хлопка с плантаций на Ред-Ривер.
 Сформировать лояльное Союзу правительство в регионе.

Вашингтонские стратеги предполагали, что оккупация восточного Техаса и контроль над Ред-Ривер сможет изолировать Техас от Конфедерации. Техас поставлял Конфедерации орудия, продовольствие и боеприпасы.

Другие историки предполагают, что кампания была вызвана действиями Наполеона III, который послал в Мексику императору Максимилиану армию в 25 000 человек. Конфедерация как раз предложила признать Максимилана в обмен на признание Францией Конфедерации. Признание помогло бы получить доступ к необходимым стране товарам.

План Халлека, составленный в январе 1864 года, требовал от Бэнкса взять 20 000 солдат из Нового Орлеана и Александрии и направиться вверх по протоке Тэч, где встретить 15 000 человек генерала Эндрю Смита, посланных Шерманом из Виксберга. Отряд Смита мог быть в распоряжении Бэнкса только до конца апреля, а затем должен был быть отозван для иных операций. В итоге Бэнкс получает армию в 35 000 человек и движется вверх по Ред-Ривер на Шривпорт, в сопровождении флота адмирала Дэвида Портера. Одновременно на встречу Бэнксу их Арканзаса выступят 7000 солдат генерала Стила. Они помогут взять Шривпорт, а затем останутся там в качестве гарнизона.

Участники

Федеральные силы состояли из четырёх частей, из которых три действовали совместно:

1. Отряды из «Департамента Залива» под командованием Бэнкса. Состояли из двух пехотных дивизий XII корпуса, двух пехотных дивизий XIX корпуса, кавалерийской дивизии и негритянской бригады. Всего 20 000 человек.

2. 10 000 солдат из XVI и XVII корпусов.

3. Миссисипская флотилия адмирала Дэвида Портера: 10 броненосцев, 3 монитора, 9 пароходов, 1 таранный пароход и несколько вспомогательных судов.

4. 7000 солдат генерала Стила из Департамента Арканзас.

Силы Конфедерации состояли из армии Трансмиссисипского департамента под командованием Эдмунда Смита.

1. Дистрикт Западная Луизиана, под ком. Ричарда Тейлора, примерно 10 000 человек: две пехотные дивизии, две кавалерийские бригады и гарнизон Шривпорта.

2. Дистрикт Арканзас, под ком. Стерлинга Прайса, примерно 11 000 человек: три пехотные дивизии и кавалерийская дивизия. В начале кампании Смит приказал Прайсу отправить в Луизиану одну из его дивизий.

3. Дистрикт Индейской Территории, под ком. Самуэля Мэксея, примерно 4000 человек: три кавбригады.

4. Дистрикт Техас, под ком. Джона Магрудера, 15 000 человек, в основном кавалерия. В начале кампании Смит приказал Магрудеру прислать столько людей, сколько тот сможет. Всего за время кампании к Тейлору присоединилось 8000 техасских кавалеристов, но это присоединение происходило постепенно.

5. Флот Конфедерации на базе в Шривпорте: броненосец «CSS Missouri», колёсный пароход «CSS Webb» и несколько подводных лодок.

Ход кампании
10 марта Уильям Франклин, командующий авангардными дивизиями федеральной армии, начал наступление на север. В то же время два корпуса генерала Эндрю Смита отправились по воду из Виксберга в Симмеспорт. 14 марта в сражении за форт Де Русси люди Смита атаковали и сходу захватили форт Де Русси, закрывающий путь по Ред-Риверу. В плен попали 317 солдат армии Юга и все тяжёлые орудия форта — единственные тяжёлые орудия в Луизиане. После этого адмирал Портер смог разобрать заграждения на реке и двинуться вверх по Ред-Ривер. Тейлор отступал, оставив Александрию и всю центральную и южную Луизиану.

20 марта отряд Смита прибыл в Александрию, ожидая встретить там дивизии Франклина. Однако, Франклин прибыл только 25 марта, а сам Бэнкс — 26-го марта. Эти опоздания Бэнкса были одной из причин недовольства его подчинённых, которое проявлялось всё время кампании. В ожидании Бэнкса, Смит отправил Джозефа Мовера в рейд, и 21 марта Мовер без единого выстрела захватил форпост противника на Гендерсон-Хилл, взяв в плен 250 человек и четыре орудия.

Прибыв в Александрию, Бэнкс получил важное сообщение: он узнал, что 12-го марта генерал Грант назначен главнокомандующим федеральными армиями вместо Халлека. Он отправил Бэнксу письмо, требуя взять Шривпорт как можно быстрее, потому что отряд Смита необходимо вернуть Шерману в середине апреля, даже если это может повредить всему ходу кампании.

Между тем генерал Кирби Смит имел в своем распоряжении 80 000 человек, которые были разбросаны по всей Луизиане. В результате сконцентрировать силы не удалось и генерал Тейлор за всё время кампании никогда не имел армии более, чем 18 500 человек.

31 марта Бэнкс занял Нитчиточес — город в 65 милях от Шривпорта. Здесь дивизии Франклина застряли на неделю из-за дождей, но и флот адмирала Портера так же задержался, поскольку ему пришлось переправлять корабли через речные пороги.

Сражение при Мансфилде

Генерал Тейлор отступал на северо-запад, пока не соединился с подкреплениями из Техаса и Арканзаса. Тогда он занял оборонительную позицию около Мансфилда. Армия Бэнкса (12 000)человек вышла к Мансфилду 8 апреля, однако из-за организационных проблем не стала атаковать. Тейлор решил напасть на противника, пока тот не получил все подкрепления и не навёл порядок в рядах, и начал атаку, которая в итоге заставила Бэнкса отступить. Тейлор организовал преследование, но вскоре конфедераты наткнулись на отряд Уильяма Эмори (5000 чел.) и вынуждены были остановить преследование. Федеральная армия отступила к Плезант-Хилл. В этом сражении Бэнкс потерял пленными 1423 человека.

Сражение при Плезант-Хилл

Приказ Смита о разделе армии

Отступление Бэнкса
В Александрии отношения между командирами федеральной армии продолжили ухудшаться. Прибывший из Техаса генерал Макклернанд тоже сначала не смог найти общий язык со Смитом и Портером. Смит выполнял только те приказы, которые хотел. Портер не смог переправить часть броненосцев через пороги. Когда федеральная армия покинула Александрию, в городе начался пожар, причины которого установить не удалось.

Вместе с тем и генерал Тейлор не смог помешать противнику уйти, хотя и обещал это сделать. Тейлор считал что причина неудачи в том, что Смит не помог ему в этом. 16 мая произошло небольшое сражение при Мансуре, практически без потерь. 18 мая произошло сражение при Йеллоу-Байу посреди горящего леса. Вскоре в федеральную армию прибыл генерал Эдвард Кенби и был назначен главнокомандующим федеральными силами в регионе.

Последствия

Примечания

Ссылки
 Официальные рапорты участников
 Overview Of The RED RIVER CAMPAIGN OF 1864

Кампании Гражданской войны в США
История Луизианы


text:
William Henry Ellis is a British actor, voice artist and podcaster known for Great Expectations, Dragon Quest Swords, Queen of the Desert, Parade's End and The Courageous Heart of Irena Sendler.

Life

Family
Ellis is a British actor the son of Chris and Becky Ellis. He has two siblings, Adam Ellis and Laura Martin.

Education

Ellis trained at London Academy of Music and Dramatic Art (LAMDA).

Stage
After graduating from LAMDA in 2005, Ellis starred in British-Asian writer Shan Khan's play Prayer Room at Birmingham Repertory Theatre directed by Angus Jackson. Ellis played 'Griffin', the self-righteous Christian group leader and Charles Spencer in The Daily Telegraph wrote 'William Ellis memorably nails the condescending certainty of charismatic Christianity'.  Ellis then went on to play Benvolio in the Nuffield Theatre production of Romeo and Juliet that toured Barbados as part of Holder's Season in 2006. In 2007 he worked with the director Peter Gill at The Royal National Theatre on his production of The Voysey Inheritance. After a UK Tour playing Simon Bliss in Peter Hall's production of Hay Fever in 2008, he returned to work with Peter Gill again, as Algernon Moncreiff for his production of The Importance of Being Earnest. The play was performed at Vaudeville Theatre in London's West End. The play received a positive reception and Ellis's performance was described by The Hollywood Reporter as '...having flair'.

Following The Importance of Being Earnest he has appeared as Sam Leadbitter in Theatre Royal, Bath's production of This Happy Breed and also played Prince Charming in Lyric Theatre's Cinderella. In 2015 Ellis starred alongside Olivia Poulet, playing 'Uncle Peck' in Paula Vogel's play How I Learned to Drive at Southwark Playhouse. Ellis's performance as the predatory uncle was described positively by The Evening Standard reviewer Henry Hitchings: 'William Ellis captures the discreet, almost courtly manner in which Peck wields his needy brand of destructiveness'.

In 2019, Ellis starred in Frederick Knott's Dial M for Murder, playing the murdering ex-tennis player Tony Wendice at the New Vic Theatre. The play received positive reviews.

Screen
Ellis began acting on screen in 2006 with small parts and in 2009 he portrayed Wiktor in The Courageous Heart of Irena Sendler. In 2012 he took on the part of Compeyson in Mike Newell's Great Expectations and in 2015, he played The Earl of Chester in Werner Herzog's Queen of the Desert.

Voice over
Ellis has voiced a number of British commercials and was the voice of Toyota for their 2012 Paris Motor Show event: Stories of Better.
In 2020 he narrated two self-help books for the life-coach and author Vernon Sankey, The Stairway to Happiness and The Way: Finding Peace in Turbulent Times, which Vernon co-authored with Katey Lockwood.

In 2008 he played the lead character of 'Anlace' for the English Speaking version of Dragon Quest Swords for the Nintendo Wii.

Podcast

Ellis is the author and producer of the podcast An Open Water Swimmer's Podcast which had its first season in winter 2021; Ellis's guests for season one included the actor and comedian David Walliams and Marathon Swimmer Sarah Thomas.

Filmography

Stage productions
 Prayer Room (2005, as Griffin)
 Romeo and Juliet at Holder's Season Barbados (2006, as Benvolio)
The Voysey Inheritance (2007, as Dennis Tregonning)
Hay Fever (2008, as Simon Bliss)
The Importance of Being Earnest (2009, as Algernon Moncrieff)
This Happy Breed (2011, as Sam Leadbitter)
Cinderella (2012, as Prince Charming)
How I Learned to Drive (2015, as Uncle Peck)
Dial M for Murder (2019, as Tony Wendice)

References

External links

 The Boston Phoenix interview, May 1998
 An Open Water Swimmer's Podcast

Male actors from London
People from the London Borough of Camden
21st-century English male actors
English podcasters
English male voice actors
Living people
Year of birth missing (living people)


text:
La Locomotora de vapor 1-1-1 "Mataró" és una locomotora fabricada per l'empresa La Maquinista Terrestre y Marítima i que es troba conservada actualment al Museu del Ferrocarril de Catalunya, amb el número de registre 00002 d'ençà que va ingressar el 1981.

Història
Rèplica de la locomotora original que va fer el primer recorregut a Espanya entre les estacions de Barcelona i Mataró, el 1848. De tipus Crewe, va ser construïda a Anglaterra per la companyia Jones & Pot de Warrington. Aquesta es va construir el 1948 per a commemoració del centenari de la inauguració de la línia. L'original va ser desbatallada el 1873 en caure del pedestal on es va exposar a la fira de mostres de Barcelona. És la locomotora habitual que es fa servir als viatges commemoratius.

Conservació
El seu estat de conservació és bo. Entre el gener i febrer de 1988 va ser restaurada. També el 1998. La darrera restauració es va fer l'any 2006. Comparteix expedient (nº 37) amb el Tren del Centenari. En aquest expedient hi ha un buidatge de documentació referent a la locomotora de l'Arxiu Nacional de Catalunya. L'agost de 2012 es va traslladar al taller de reparacions de Lleida per una fuita d'aigua a l'autoclau. Quan es va fer una revisió més a fons es van diagnosticar pèrdues significatives d'espessor a les parets de la caldera, fent totalment impossible la seva utilització amb unes mínimes condicions de seguretat.

Exposicions
 MOROP, Vilanova i la Geltrú

Referències

Bibliografia

Enllaços externs
 Web oficial del Museu del Ferrocarril de Catalunya.

Locomotores de vapor
Museu del Ferrocarril de Catalunya


text:
Dala Gewog (Dzongkha: དར་ལ་,Darla Gewog) is a gewog (village group) of Chukha District, Bhutan. The gewog has an area of 139.7 square kilometres and contains 7 villages. Dala Gewog is part of Phuentsholing Dungkhag, along with Logchina and Phuentsholing gewogs.

Dala Gewog
Dala, Bhutan

References

Gewogs of Bhutan
Chukha District


text:
The Portrait of Infanta Isabella Clara Eugenia is a painting by Rubens of Isabella Clara Eugenia. It is dated to 1625 and shows her in the habit of the Poor Clares, which she assumed on 22 October 1621 after the death of her husband Archduke Albert of Austria. She visited the painter's studio while on her way back from Breda in 1625 to see the painting begun, as a master copy from which several others could be drawn. The master copy is now in the Galleria Palatina in Florence, having been traded in the past for a portrait of the same subject by Anthony van Dyck (now in the Kunsthistorisches Museum in Vienna). Two other copies are known in private collections, while a third (with a modified background) is in the Norton Simon Museum in Pasadena (115.6 cm x 88.6 cm).

Bibliography
 Marco Chiarini, Galleria palatina e Appartamenti Reali, Sillabe, Livorno 1998.

Infante Isabella Clara Eugenia
Infante Isabella Clara Eugenia
1625 paintings
Infante Isabella Clara Eugenia
Infante Isabella Clara Eugenia
Paintings in the collection of the Galleria Palatina