text:
WorldGaming Network (WGN), formerly Virgin Gaming, is an online video gaming platform that hosts head-to-head matches, tournaments and ladders for consoles and PC gamers. WorldGaming has had over 3 million gamers register for its platform worldwide which makes it one of the most robust and dynamic global eSports communities. There have been over 6.7 million matches played over 20,000 tournaments held on WorldGaming.com since 2010.

WorldGaming has traditionally focused on the sports games, fighting games and driving games. They had formed a partnership with EA Sports to be integrated into the game and have automatically verified results from the EA servers. These games included the FIFA, Madden and NHL franchises. A partnership was also in place with Take-Two Interactive to be featured and integrated into the NBA2K series of games.

WorldGaming has relaunched a new platform with a larger number of games, supporting a wide range of publishers. It remains focused on gaming and tournaments but also incorporates streaming, live events and being the central community for gaming enthusiasts worldwide.

On September 18, 2015, it was announced that WorldGaming had been acquired by theatre chain Cineplex Entertainment, which sold it in 2020 to an unnamed private equity firm.

References

External links

Online video game services
Canadian companies established in 2010
Esports websites
Video game websites
Cineplex Entertainment


text:
Ahmed Sani Yeriman Bakura, född 22 juli 1960 i Anka, Zamfara, Nigeria var guvernör i Zamfara sedan 29 maj 1999 till 27 maj 2007. Han blev under tidsperioden omvald en gång. Han representerade All Nigeria Peoples Party (ANPP), och försökte bli deras presidentkandidat i presidentvalet i Nigeria 2007. Han misslyckades dock med detta, men blev istället senator.

Efter valet till guvernör blev han den förste att i modern tid införa Sharia-lagstiftning. Det kom som en mycket stor överraskning då han inte kandiderat för något religiöst parti.

Sani har suttit vid Nigerias nationella ekonomiska utskott. Han har som guvernör fokuserat på utvecklingen av jordbruket. Han har bland annat bildat Zamfara State Integrated Development Programme (ZASIDEP) och Zamfara Comprehensive Agricultural Revolution Program (ZACAREP). De försöker bland annat sprida jordbruksteknik, stödja byggandet av dammar och kvarnar och ge mikrolån. För att få tillgång till stöden har över 16 000 bondeföreningar bildats. För att undvika prissänkningar på grund av överproduktion köper staten upp överskott och lagrar det.

Sani har varit motståndare till president Olusegun Obasanjos försök att ändra konstitutionen för att göra det möjligt för honom att fortsätta att vara president. Ordföranden för Nigerias kommission för ekonomisk och finansiell brottslighet, Mallam Nuhu Ribadu anklagade i oktober Sani för att ha försökt muta honom med en miljon naira.

Referenser

Fotnoter

Nigerianska guvernörer
Födda 1960
Män
Levande personer

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Assita Kanko (nascida em 14 de julho de 1980) é uma jornalista, activista dos direitos humanos e política belga que foi eleita membro do Parlamento Europeu em 2019 em representação da Nova Aliança Flamenga.

Biografia
Kanko nasceu em Godyr, Burkina Faso, em 1980. Ela foi submetida à mutilação genital feminina (MGF) quando criança e, desde então, faz campanha para que a prática seja banida. Kanko também trabalhou com a Fundação AHA, fundada por Ayaan Hirsi Ali, para combater a MGF, os casamentos forçados e as violações dos direitos humanos.

Após o assassinato do influente jornalista Norbert Zongo, ela estudou jornalismo e tornou-se uma activista de direitos humanos Kanko mudou-se para a Holanda em 2001 para estudar jornalismo e mais tarde estabeleceu-se em Bruxelas. Ela tornou-se cidadã belga em 2008.

Kanko foi eleita conselheira municipal em Ixelles pelo Mouvement Réformateur de língua francesa em 2012. Em 2018, ela juntou-se ao partido da Nova Aliança Flamenga de língua holandesa, declarando que apoiava as políticas do porta-voz da migração do N-VA, Theo Francken, e que políticas mais fortes eram necessárias para combater o tráfico de pessoas e a imigração ilegal.

Kanko descreve-se como uma activista dos direitos das mulheres e fundou uma organização chamada Polin para encorajar oportunidades iguais e mais envolvimento feminino na política. Ela falou sobre a importância de defender os valores do Iluminismo europeu, ter políticas de imigração responsáveis e defendeu uma integração mais forte dos imigrantes na sociedade europeia e ocidental, em vez de buscar o multiculturalismo.

Críticos do multiculturalismo
Vítimas de violações dos direitos humanos
Jornalistas da Bélgica
Pessoas vivas
Nascidos em 1980


text:
Lo Zuccone è il nome popolare della statua del Profeta Abacuc di Donatello, proveniente dalle nicchie del terzo ordine del Campanile di Giotto e risalente al 1423-1435. È in marmo bianco a grandezza naturale (195x54x38 cm) ed è oggi conservata nel Museo dell'Opera del Duomo di Firenze.

Storia
Il profeta Abacuc è così poco idealizzato, con tratti somatici irregolari e capelli tagliati quasi a zero, che i fiorentini gli attribuirono il nome di "Zuccone". Le statue di questo lato furono le ultime quattro ad essere scolpite tra il 1420 e il 1435 ed erano destinate originariamente al lato nord, quello meno visibile perché vicino alla parete della cattedrale. A lavori ultimati gli Operai del Duomo furono così soddisfatti delle opere che le collocarono nel lato ovest, il più importante poiché parallelo alla facciata, spostando quelle più antiche di Andrea Pisano e bottega. Con l'anticipo di 22 fiorini ricevuto per l'opera Donatello pagò le sue tasse arretrate.

Le altre tre statue su questo lato sono un Profeta, già identificato con san Giovanni Battista, di Nanni di Bartolo (1425 circa, la firma di Donatello sulla base è sicuramente posteriore), il Profeta Geremia sempre di Donatello (1427-1435) e Abdia di Nanni di Bartolo (1422 circa).

Vasari nelle  Vite ricorda come nello Zuccone fosse ritratto un avversario dei Medici, tale Giovanni Chiericini che era diventato ricco dal nulla ed era morto a Firenze nel 1416. Vasari riporta anche vari aneddoti sulla statua come quello che Donatello fosse solito giurare su di essa, come si giura sulla cosa più cara, o come il fatto che la invitasse spesso a parlare: un topos legato ai grandi capolavori della scultura, secondo il quale ad essi non manchi che la parola per esser vive, a causa dallo straordinario realismo.

Le statue delle nicchie vennero trasferite nel museo nel 1937 e sostituite all'esterno da copie. Annerite dagli agenti atmosferici sono tuttora in corso di pulizia a restauro. Lo Zuccone è tra quelle già restaurate.

Descrizione e stile
Il soggetto della statua non è identificato con certezza assoluta, complice un possibile scambio di posizione con il Geremia in epoca imprecisata. I nomi delle due statue si sono però ormai indissolubilmente legati ad esse nel corso dei secoli, rendendo la questione secondaria. Inoltre l'iconografia di Abacuc è quella di un vecchio, mentre il Geremia appare di mezza età. L'opera è firmata sulla base Opus Donatelli.

Abacuc è forse la statua meglio riuscita di tutta la serie del campanile, annoverata tra i capolavori di Donatello e della scultura rinascimentale in generale. Rispetto alle precedenti opere di Donatello (come le tre statue sul lato est), si notano un forte naturalismo e una significativa intensificazione espressiva.

Il profeta è ritratto calvo (da cui il nome popolare) e di una magrezza ascetica, con una lunga tunica che gli cade dalla spalla sinistra e che crea profonde pieghe verticali, anti-classiche perché non aderiscono al corpo, e che sottolineano la maestosità della figura ma anche il suo tormento interiore. La bocca semiaperta, gli occhi incavati e profondi e la calvizie penetrano la fisionomia del soggetto, superando con un intenso realismo qualsiasi notazione grottesca. Lo sguardo è intenso e rivolto verso il basso, dove cioè si trovavano gli spettatori ideali dell'opera, la cui nicchia si trovava a notevole altezza.

Note

Bibliografia
AA.VV., Il museo dell'Opera del Duomo a Firenze, Mandragora, Firenze 2000. ISBN 88-85957-58-7
Rolf C. Wirtz, Donatello, Könemann, Colonia 1998. ISBN 3-8290-4546-8

Voci correlate
Geremia (Donatello)

Altri progetti

Collegamenti esterni

Sculture marmoree
Sculture di Donatello
Sculture nel Museo dell'Opera del Duomo di Firenze
Opere già nel campanile di Giotto


text:
Domingo Garcia Hindoyan, né le 15 février 1980 à Caracas, est un chef d'orchestre helvéto-vénézuélien.

Biographie
Il est le fils de Domingo Garcia, violoniste vénézuélien et ancien président de l'Orquesta Sinfonica Venezuela, et de Viki Hindoyan, avocate au Parlement national vénézuélien.

Hindoyan a commencé ses études musicales en tant que violoniste et membre du programme d'éducation musicale vénézuélien El Sistema. Il a obtenu une maîtrise en direction d'orchestre à la Haute École de Musique de Genève où il reçut la plus haute distinction et a ensuite participé à des master classes avec Bernard Haitink, David Zinman et Jesús López Cobos.

En 2012, il est invité à rejoindre l'Allianz International Conductor's Academy, où il collabore avec le London Philharmonic et le Philharmonia Orchestra, sous la direction de Esa-Pekka Salonen et de Sir Andrew Davis, et où il suit des masterclasses avec Bernard Haitink.

Il vit dans le canton de Vaud en Suisse et est marié à la chanteuse d'opéra bulgare Sonya Yoncheva. Le couple a un fils, Mateo, né le  et une fille, Sophia née le  octobre 2019.

Carrière
Hindoyan dirige des ensembles internationaux, dont l'Orchestre Philharmonia, le Mozarteum orchestra Salzburg, l'Orchestre philharmonique de Radio France, l'Orchestre Philharmonique de Saint-Pétersbourg, l'Orchestre Philharmonique du Nouveau Japon, l'Orchestre de la Suisse romande, l'Orchestre philharmonique de Londres, l'Orchestre symphonique de Bâle, le National royal d'Écosse, l'Orchestre de chambre de Lausanne, l'Orchestre philharmonique royal de Liège, l'Orchestre de Valence et l'Orchestre symphonique Simón Bolívar.

En 2013, il a été nommé premier assistant de Daniel Barenboim au Deutsche Staatsoper de Berlin. Depuis lors, il est devenu chef invité de cet opéra et a notamment dirigé La traviata, Tosca, L'elisir d'amore, La Bohème, Le Barbier de Séville, The Rake's Progress, Orphée et Eurydice et Le Sacre du printemps (ballet).

Pendant la saison 2016-2017, Hindoyan a dirigé les représentations de Tosca et de La Bohème de Puccini au Staatsoper Berlin, de Le Turc en Italie de Rossini à l'Opéra national de Bergen, de Semiramide de Rossini pour l'Opéra national de Lorraine et les ballets de Stravinsky, Le Sacre du printemps et Petrouchka à l'Opéra de Zurich. Il a eu des engagements avec l'Orchestre Philharmonia, le Mozarteumorchester Salzburg, l'Orchestre philharmonique du Luxembourg, l'Orchestre symphonique de Lucerne, la Deutsche Radio Philharmonie, l'Orchestre symphonique national de la radio polonaise, le Staatsphilharmonie Rheinland-Pfalz et l'Orchestre Symphonique Simón Bolivar.

Lors de la saison 2017-2018, il a fait ses débuts au Metropolitan Opera de New York en dirigeant L'elisir d'amore, à l'Opéra de Stuttgart avec Tosca et à l'opéra de Monte-Carlo avec les I puritani. Il a également dirigé La traviata au Semperoper de Dresde, La traviata et Orphée et Eurydice au Staatsoper de Berlin. Lors de concerts, il dirige des orchestres symphoniques comme le Dresden Philharmonic, l'Orchestre national de Bordeaux Aquitaine, l'Orchestre national de Belgique et l'Orchestre symphonique de Malmö.

En 2018-2019, il fait ses débuts au Opéra lyrique de Chicago avec La Bohème, à l'Opéra d'État de Vienne avec Turandot et au Grand théâtre du Liceu de Barcelone avec Luisa Miller. Elles comprenaient également des représentations de Tosca au Staatsoper Berlin avec Sonya Yoncheva dans le rôle titre, Aida au Royal Swedish Opera ainsi que La traviata au Royal Opera Muscat. Ses engagements en 2019 incluent aussi des concerts avec l'Orchestre philharmonique royal de Liège, l'Orchestre symphonique national de la radio polonaise, l'Orchestre de l'Ulster, l'Orchestre symphonique et lyrique de Nancy, le Nouvel orchestre philharmonique du Japon, celui de Séoul, l'Orchestre national de Lille, l'Orchestre de la Suisse romande et le Stabat Mater de Rossini à la Philharmonie de Paris avec l'Orchestre de chambre de Paris.

À partir de septembre 2019, il est chef principal invité de l'Orchestre symphonique national de la radio polonaise. Outre les concerts avec la NOsPR, la saison 2019/2020 comprend des représentations de L'elisir d'amore à l'Opéra d'État de Vienne, La traviata au Royal Swedish Opera, Fedora au Festival Radio France Occitanie Montpellier ainsi que des concerts avec le MDR Orchestre symphonique, le Royal Philharmonic Orchestra, l'Orchestre de l'Opéra national de Lorraine, le Royal Liverpool Philharmonic Orchestra, l'Orchestre symphonique de Malmö, l'Orchestre national Bordeaux Aquitaine, l'Orchestre symphonique de Bern et l'Orchestre national des Pays de la Loire.

Notes et références

Liens externes

Chef d'orchestre vénézuélien
Naissance en 1980
Pages avec des traductions non relues


text:
Lecanora subpraesistens is a species of corticolous (bark-dwelling) and crustose lichen in the family Lecanoraceae. Found in northern India, it was formally described as a new species in 2006 by Sanjeeva Nayaka, Dalip Kumar Upreti, and H. Thorsten Lumbsch. The type specimen was collected on the southeast side of Gulmarg (Jammu and Kashmir) at an altitude between ; here it was found growing on the bark of a tree trunk. It is only known to occur at the type locality. Characteristic features of the lichen include its pulicaris-type amphithecium, glabrata-type epihymenium, and 16-spored asci. Secondary compounds in the lichen include atranorin, chloroatranorin, and zeorin. The specific epithet refers to its similarity with the species Lecanora praesistens.

See also
List of Lecanora species

References

subpraesistens
Lichen species
Lichens described in 2006
Lichens of India
Taxa named by Helge Thorsten Lumbsch
Taxa named by Dalip Kumar Upreti


text:
Vallavaraiyan Vandiyadevan fue un comandante del ejército chola y uno de los jefes militares más famosos que sirvieron a los emperadores chola Rajaraja I y Rajendra I. Fue jefe de los samantha del Arcot del Norte y también el esposo de la hermana mayor de Rajaraja, Kunthavai Pirattiyar. También fue el mariscal de campo al frente del ejército de Sri Lanka de Rajaraja l y Rajendra I. El territorio bajo su autoridad se conocía como Vallavaraiyanadu. Gobernó sobre Brahmadesam. La personalidad de Vallavaraiyan se idealizó para la famosa novela Ponniyin Selvan de Kalki Krishnamurthy (Kalki), y también en muchas otras piezas literarias como Vandiyadevan Vaal y Vandiyadevan Senai Thalaivan.

Orígenes
Tanto sus orígenes como su clan son objeto de un extenso debate. Kalki Krishnamurthy creía firmemente que su clan era Vaanar Kulam (Reino Bana/Magadai Mandalam) y así lo afirmó en su famosa novela Ponniyin Selvan.

Evidencias
Se le menciona en la inscripción del Templo Rajarajeshwaram, en la que se lo menciona como el esposo de Kundavai Nachiyar.

En la cultura popular
Vandhiyadevan es uno de los personajes clave de la novela Ponniyin Selvan. El autor, Kalki Krishnamurthy, lo describe como un guerrero/príncipe valiente, aventurero y sarcástico, que eventualmente, se terminaría convirtiendo en el Comandante de las Tropas del Sur bajo el reinado de Uttama Chola. Aunque es el segundo protagonista de la historia además del propio Ponniyin Selvan, las hazañas de Vandiyadevan hacen que los lectores lo consideren el héroe principal en varios puntos de la novela. Era guardaespaldas y amigo cercano de Aditya Karikalan en Kanchi, quien lo envía como mensajero a Parantaka II en Thanjavur para invitarlo al palacio dorado recién construido en Kanchi, también serviría como guardia de confianza de Kundavai en Pazhayarai. Sus actos no planificados y precipitados lo ponen a sí mismo y a otros en peligro, pero sale de ellos con engaños y suerte. Es el amante de la princesa Kundavai. Es amado unilateralmente por Manimekalai, la hermana de Kandamaran. El autor presenta a la mayoría de los personajes a la audiencia a través de él. La gran mayoría de los lectores de este libro lo admiraron por su carácter y actitud más que al protagonista principal Ponniyin Selvan.

Una estatua ecuestre de Vallavaraiyan a escala fue erigida en Chennai durante el primer mandato del señor Karunanidhi como Ministro Principal, cerca de Gemini Flyover en Mount Road. Curiosamente, esto también coincidió con la prohibición de las carreras de caballos por parte del gobierno de Tamil Nadu.

Notas

Otras lecturas
 Ponniyin Selvan. Novela completa en Tamil Wikisource (Unicode).
 Rajakesari, una nueva novela escrita por Gokul Seshadri, ocurre durante la última parte de la vida de Rajaraja Chola. Es un thriller histórico que se puede leer completo en el sitio web de la revista electrónica mensual Varalaaru. Para leer la novela, Click aquí
 Cherar Kottai (Parte II de Rajakesari), otra novela también de Gokul Seshadri, sucede durante la primera parte de la vida de Rajaraja Chola. Explica completamente las circunstancias bajo las cuales Rajaraja logra su primera y memorable victoria sobre Kanthaloor Chalai, una academia de artes marciales chera. Es una ficción histórica que se puede leer en el sitio web de la revista electrónica mensual Varalaaru. Para leer la novela, Click aquí
 Serie Kalvettu Sonna Kadaigal en la revista Varalaaru.com
 Sadasiva Pandarathar: Pirkala Chozar Varalaaru. Universidad de Annamalai.

Enlaces externos
 Gokul Seshadri's Ponniyinsalvan Hechos y Ficción

Dinastía Chola


text:
Möholmen kan syfta på följande platser:

Finland

 Möholmen, Pargas, Åboland,
 Möholmen, Sibbo, Nyland,

Se även
Mödholmen
Mörholmen
Jungfruholmen

Robotskapade Finlandförgreningar


text:
Loudspeakers were invented in the early 20th century, and they were introduced in mosques in the 1930s, where they are used by a muezzin for the adhan ("call to prayer"), and sometimes for khutbah (sermons).

Outdoor loudspeakers, usually mounted on tall minarets, are used five times a day for the call to prayer, beginning at dawn. Some mosques have loudspeakers that are powerful enough to be heard as far as 5 km (3 mi) away. In areas where more than one mosque is present, the loudspeaker sounds overlap one another, especially in the early morning when sounds are more clearly heard. Loudspeakers are sometimes also used inside mosques to deliver sermons or for prayer.

The first known installation of a microphone–loudspeaker set occurred in 1936 in the Masjid Sultan in Singapore; it was reported that the summons to prayer could 'carry more than a mile'. Though some mosque attendees were sceptical of this new electric system, most believed it was necessary to empower the muezzin's voice to transcend a modern city's noises. Electrically amplified adhans have become commonplace in countries such as Turkey and Morocco, whereas in others such as the Netherlands only 7 to 8% of all mosques employ loudspeakers for the call to prayer.

High volumes that modern mosque loudspeakers can generate prompted Saudi Arabia's Ministry Of Islamic Affairs to issue a directive in late May 2021 to restrict mosque loudspeaker volumes to "one third of maximum", an instruction that has been met with some social backlash in the Islamic Kingdom. Additionally, the Ministry also stipulated that loudspeaker use was to be restricted to the calls to prayers only.

Legality

Limitation on calls to prayer by Muslims exist in countries including the Netherlands, Germany, Switzerland, France, the UK, Austria, Norway, and Belgium. Some cities have independently banned or restricted the use of loudspeakers by mosques, including Lagos, Nigeria, and some communities in the US state of Michigan.

Opposition

Germany
In Cologne, Germany, the proposed construction of the Cologne Central Mosque encountered strong criticism from some area residents; a ban on broadcasting the call to prayer over loudspeakers outside the building was among the first stipulations that the mosque's supporters had to agree to when seeking a building permit.

India
In India, noise pollution activists have called for restricting the use of loudspeakers, stating religion is not a ground to violate noise rules.  In 1999, in debating a proposed blanket ban on loudspeakers atop mosques, some political leaders in India alleged that loudspeakers had been used to create communal tension, and that they had been used to incite a riot in Nandurbar, Maharashtra state, on November 10, 1999.

Indonesia
Indonesia, the world's most populous Muslim nation, has recognized that the overzealous use of sound amplification by its many mosques is an environmental issue and appears to be taking official measures to curb the problem. However, in August 2018, a woman who complained of the volume of her local mosque's speakers was eventually given an 18-month prison sentence for blasphemy, while mobs burned 14 Buddhist temples following the news of her complaint against the loudspeakers.  As a direct response to this incident, Indonesia's Ministry of Religious Affairs issued a circular on Adhan or the Islamic call to prayer, with guidelines on when and how it ought to be broadcast by mosques. The issue continues to divide as of March 2022 when the Ministry issued even stricter guidelines, which included restricting sound levels to 100 decibels and any pre-call to prayer sermons to 10 minutes duration, down from the previous 15.

United Kingdom
On 5 May 2020 Waltham Forest council, London, gave eight mosques permission to publicly broadcast its call to prayer during Ramadan. On 14 May 2020 Newham Council followed suit, granting permission to nineteen mosques within the London borough to publicly broadcast its call to prayer during Ramadan. Many residents in the area of Newham, in dispute of the decision, wrote to the Mayor's office occupied by Rokshana Fiaz. On the 20 May 2020 residents concerned with the public broadcast to prayer received a response back from the Mayor in which she stated: "I am sorry if you were offended by the call to prayer, but the Council does not propose to take any further action or correspond further on this matter."

Harrow Council proposed a planning application to allow Harrow Central Mosque to publicly broadcast its prayer call every Friday at 6 pm for three months.

On 31 May 2020, Maidenhead Mosque was given permission by Maidenhead council to publicly broadcast its call to prayer on a one-off occasion.

United States
In 2004, the Al-Islah Mosque in Hamtramck, Michigan, US, attracted national attention when it requested permission to broadcast its call to prayer. This upset many of the non-Muslim residents of the area, which has a large and long-established Polish Catholic population. Proponents pointed out that the city was already subject to loud bell ringing from the local church, while opponents argued that the church bells served a nonreligious purpose. Later that year, the city amended its noise regulations to limit the volume of all religious sounds. Prior to this, other mosques in the Detroit area had been using loudspeakers to broadcast their calls to prayer without incident.

See also
 Church bell
 Shabbat siren
 NIMBY
 Aircraft noise pollution
 Environmental noise

References

1930s introductions
Telecommunications-related introductions in the 1930s
Loudspeakers
Mosque-related controversies
Mu'azzins
Noise pollution
Soundscape ecology


text:
Краковска шопка или Сцена рођења Исусовог (јасле) () је божићна традиција која потиче из Кракова у Пољској и датира из 19. века. Необичан и карактеристични приказ јасли је употреба историјских грађевина Кракова као позадине за Рођење Исусово. Дана 29. новембра 2018. године, на састанку на Маурицијусу, уписана је на листу нематеријалног културног наслеђа човечанства УНЕСКО-а.

Историја
Сцене јасли - рођења Исусовог, уобичајене у хришћанским културама, потичу од Светог Фрање Асишког у 13. веку и брзо су се прошириле на Пољску. Током средњег века у Пољској се развила специфична врста јаслица, која се назива Јаселка (Jasełka).

Неки извођачи представљају своје шопке заједно са луткама у облику уличног позоришта. У неким су покретне лутке замењене непокретним дрвеним фигурицама. Повремено су се додавале и додају се лутке или фигурице специфичне за илустрацију елемената пољске културе, од историјских личности попут пољских хусара и Тадеуша Кошћушког, преко легендарног чаробњака Пана Твардовског и Вавелског змаја, до савремених политичара или уметника. У 18. веку ширење таквог нерелигиозног садржаја довело је до забране екстравагантнијих јаслица у неким пољским црквама; након забране, представе су се развиле у прави израз народне уметности.

Традиција шопке датира из 19. века, када су краковски занатлије - зидари, дрвопрерађивачи - почели да их праве као сезонску декорацију како би зарадили додатни приход током Божића, у зиму, када су столари и зидари тражили посао. Прво такмичење одржано је 21. децембра 1937. Победник је био 39-годишњи зидар по имену Станислав Полак. Осим новчане суме, награда је укључивала пет штрудли и два колача из локалне посластичарнице. Обичају је расла популарност, са људима који су вољни да плате да гледају колекције јасли - често ношених од врата до врата од стране божићних певача - или да их поседују. Међу значајним првим покровитељима обичаја била је магнатска породица Потоцки.

Након што је Пољска стекла независност 1918. године, шопке су почеле да се праве и продају као сувенири из Кракова. Општинске власти града одлучиле су да подрже ову традицију расписивањем првог такмичења у децембру 1937. године. Од тада, осим за време Другог светског рата, презентација и такмичење шопке одржава се сваке године првог четвртка сваког децембра, на Главном тргу у Кракову, поред споменика Адаму Мицкјевичу.

Традиција данас
Традиција "шопки" у Кракову спој је раскошних двораца, јасли, гламурозног позоришта марионета и игралишта за политичку сатиру. Након звука Хејнала или Позива трубе, из цркве Свете Марије, који долази са торња изнад Главног трга, мајстори одлазе до Историјског музеја са својим радом у руци да их прикажу жирију. Резултати се објављују три дана касније. Најбоље шопке се, након проглашења, приказују у Историјском музеју у Кракову који њихов рад чини доступним јавности од децембра до фебруара, помажући у преношењу знања у вези са праксом.Витлејем се често приказује на другом спрату, на малој позорници, јер се први спрат користи за приказ историјских  личности, савремених политичара, уметника и ликова из легенди града. Шопке се такође могу купити као минијатурни сувенири на Главном тргу у Кракову.

Зграде
Украшене структуре могу бити високе до два метра и широке три метра. Зграда која се најчешће користи као инспирација за моделе је базилика Свете Марије у Кракову са својим лако препознатљивим торњевима. Остали популарни избори укључују дворац Вавел, трговачку халу Сукјенице и Краковски барбикан. Величина зграда се креће од неколико центиметара - шопка која би стала у љуску ораха или кутију шибица - до палата од неколико метара. Типична шопка је светла и весела и покушава да интегрише топографију града у традиционалне витлејемске јасле. Иако се на енглеском обично зову "божићне јасле", шопке више личе на дворце или катедрале него на јасле (заправо, ни на који начин не личе на јасле), опште правило је да укључују карактеристике Краковог низа историјских архитектонских стилова.

Најстарије краковске шопке
Најпознатије и најстарије сачуване краковске јасле са луткама (1890-их, аутор Михал Езенекијер) највреднији су предмет у богатој збирци (око 200) божићних јаслица Етнографског музеја у Кракову. Међу народним јаслицама из разних региона Пољске, најбројнија група су краковске јаслице, од којих је већина изграђена посебно за учешће и награђена на конкурсу за најлепше у годинама 1937–1938 и 1945–2007. Најзанимљивије су, међутим, осам најстаријих краковских јасли (на челу са Езенекијеровим јаслама), које датирају с краја 19. и почетка 20. века. Изградили су их у самом Кракову и у његовим предграђима, углавном непознати аутори.

Конструкција најстарије зграде израђена је од дрвених дасака и летвица, а сви елементи јаслица ручно су изрезани и прекривени папиром у боји. Стакла у боји са изрезима од папира уметнута су у прозоре. Два витка бочна торња, прекривена готичким шлемовима са крунама, јасан су приказ вишег торња краковске базилике Свете Марије. Између њих и централне куле, на врху са барокном куполом у облику две куполе повезане ажурним фењером, налазе се доње куле прекривене попречним крововима. У приземљу се налази широка позоришна сцена намењена извођењу лутака постављених на штапове, помераних дуж празнина у поду. Изнад позорнице, у средини, налази се удубљење у коме су биле (несачуване) фигурице јасли, штампане на папиру. Звезда, стављена тек после Богојављења, у својој 16-кракој, конвексној структури која се односи на звезде коледара, такође није преживела. Ону са којом су сада опремљене јаслице додао је 1989. године чувени сликар јаслица - Станислав Пачински (1923–2002). Јасле су изнутра биле осветљене свећама (које су сада замењене електричним осветљењем), а до данас су унутра остали метални свећњаци са осушеним остацима стеарина.

Израда
Процес прављења шопке је дуготрајан и тежак. Иако није резервисан само за веште руке искусних мајстора, задатак обично траје до годину дана. Израда не долази са скупом упутстава за састављање модела. Али постоје посебне радионице које ће помоћи креаторима, а традиционално се преноси генерацијама.
Дрво, картон, стакло, челик, глина за моделирање, пластика, гипсана вуна, обојена метална фолија у разним нијансама - ниједан материјал није забрањен. Читава конструкција је такође повезана електричним кабловима, преносима, зглобовима и осовинама, што јој омогућава да импресионира при пригушеном светлу и оживи кроз покретне делове и фигурице.
Најупечатљивије шопке обично праве веома искусни такмичари који већ годинама учествују на такмичењу и имају своје неоткривене технике. Ипак, међу 120 до 160 комада годишње, многи су радови ученика и тинејџера.
О стваралаштву се суди по посебним критеријумима: позивање на традицију, колико су декоративни и иновативни, палета боја, врсте фигурица, архитектура као и покретни елементи.

Сцене рођења у црквама
Свака црква у Кракову такође се посебно поноси својом шопком, откривајући је на време за поноћну мису на Бадње вече. За разлику од прилично прикривених и нешто више секуларних локалних мутација на тргу, ово су традиционалније јасле усредсређене на бебу Исуса у јаслама, иако су неке од њих моторизоване и електрификоване. Посебно треба истаћи цркву Светог Бернарда, која обично има најопсежније и "покретне" сцене рођења у граду; цркву Пијаров, која је стекла репутацију да у својој крипти сваке године приказује најнеконвенционалнију шопку; и цркву Капућинов у којој се може видети једна од најпопуларнијих шопки у Пољској, који датира из 19. века.

Референце

Спољашње везе

 "Szopkas" at krakow-info.com
 Szopkas  at krakow.zaprasza.net
 Kraków Christmas Cribs
 Shiny, Shipshape Szopkas

Нематеријално културно наслеђе Пољске
Хришћанство у Пољској
Божић


text:
Муслиманска милиција је назив за више независних наоружаних локалних група у муслиманским селима под усташко-окупаторском влашћу на подручју Босне и Херцеговине и Санџака, током Другог светског рата.

Формирање муслиманских милиција почело је крајем 1941. и почетком 1942. године и имале су за циљ одбрану муслиманских села од четничких и партизанских јединица. С обзиром да муслиманска милиција није постојала као јединствена војна формација, већ је деловала на локалном нивоу, њен политички састав, као и дејство су били различити од области до области.

Неке муслиманске милиције су активно учествовале, са усташама, у погромима и покољима српског становништва, неке су склапале договоре о ненападању са четницима и партизанима, док су поједине сарађивале са партизанима. Састав муслиманске милиције био је различит и кретао се од усташки опредељених појединаца до људи који су потајно сарађивали са Народноослободилачким покретом (НОП). Највећи део припадника муслиманских милиција био је политички неопредељен и служење у милицији је схватао као нужност у циљу заштите својих села.

Историјат
Муслиманске милиције биле су формиране на свим подручјима у Југославији, у којима су живели Муслимани. Како у Босни и Херцеговини, која се тада налазила у саставу усташке Независне Државе Хрватске (НДХ), тако и на подручју Санџака, који се налазио под италијанско-немачком окупацијом.

Источна Босна
Прве самоорганизоване муслиманске наоружане групе јавиле су се у околини Фоче, у време великог четничког покоља муслимана на овом терену, крајем 1941. и почетком 1942. године. После партизанског заузимања овог терена, јануара 1942. године ситуација се стабилизовала, али су ове муслиманске групе биле разоружане. После повлачења партизана, у мају су овим тереном поново овладале усташко-италијанске снаге, које су се задржале до августа, када терен поново заузимају четници и врше поновне покоље.

Поновни четнички покољи муслимана изазвали су велико незадовољство муслиманских првака према усташкој власти и италијанском окупатору, који нису спречили ове злочине. Сарајевски муслимани су 28. августа 1942. године сазвали конференцију на којој се расправљало о овом проблему. Тада је био основан одбор "Народни спас" на чијем је челу био хафиз Мухамед Панџа, члан Улема-меџлиса, руководећег тела Исламске верске заједнице. Он је од тада веома активно радио на организовању муслиманских милиција. Увидевши да је ово организовање Муслимана усмерено против четничких, али и партизанских снага, а не против усташко-окупаторских власти, веома брзо су добили војну и новчану помоћ од усташа и Немаца.

После овога долази до формирања муслиманских милиција на простору Фоче, Горажда и Чајнича, која је према усташким подацима бројала око 1.500 људи. Један од организатора милиције на овом простору био је Хусеин-бег Ченгић. Пошто су фебруара 1943. године четници поново овладали овим тереном, они су веома брзо и лако савладали припаднике муслиманске милиције, која је потом била потпуно разбијена.

Муслиманске милиције на подручју Рогатице, Братунца, Сребренице и Власенице биле су уско повезане са усташком влашћу и њиховим војним формацијама. На подручију Рогатице муслиманску милицију је формирао и предводио Зулфо Думањић. Начелник Братунца Едхем Хаџиалић Ефендић је био и организатор муслиманске милиције на овом терену. Иако је био усташки сарадник, одбио је да његове јединице пређу у Усташку војницу, због чега је дошао у отворени сукоб са усташом Мијом Мијачевићем, који га је касније убио.

Организатор муслиманских милиција на подручију Сребренице организовао је Исмет Бекташевић. Он се до прве половине 1944. године, није опредељивао ни за једну од зараћених страна, али је потом почео да сарађује са Немцима у Зворнику. Тамо је радио на мобилизацији муслимана у Ханџар дивизију и на формирању усташке управе у Сребреници, Братунцу и Власеници. Септембра 1944. године предао се партизанима, који су га стрељали као сарадника окупатора.

Херцеговина
У другој половини 1942. године од стране италијанског окупатора долази до идеје о стварању заједничке четничко-муслиманске антикомунистичке милиције на подручију Херцеговине. Оваква организације формирана је децембра 1942. године под називом "Муслиманска национална војна организација", а њен вођа је био Исмет Поповац. Због многобројних четничких злочина над муслиманима, ова организација је била малобројна, а после смрти Исмета Поповца, августа 1943. године се тотално осула.

На херцеговачком подручју организатори муслиманских милиција били су Џемал Тановић из Фазлагића Куле, код Гацка и Салко Ћатић из Невесиња. Тановић је на свом подручију успео да окупи око 700 припадника милиције, који су се организационо налазили у саставу оружаних снага Независне Државе Хрватске. Њихов главни задатак је био да бране своја села од партизанских и четничких јединица. Половином октобра 1943. године партизанска Десета херцеговачка бригада је овладала овим тереном заузевши 11 заселака Фазлагића Куле, али у самој Кули и три засеока остале су опкољене снаге муслиманске милиције и усташа, јачине око 500 људи. Освојивши Гацко, партизани су им прекинули комуникацију ка Билећи и Невесињу. После више од месец дана опсаде, 20. новембра 1943. године припадници муслиманске милиције и усташе су се заједно са становништвом повукла у Невесиње. Недуго потом, муслиманска милиција и усташе су поново овладали овим тереном и повратили Фазлагића Кулу. Фебруара 1944. муслиманска милиција под командом Џемала Тановића бројала је око 450 милиционера. Септембра 1944. године 29. херцеговачка дивизија НОВЈ је поново заузела Фазлагића Кулу, а у борбама са њима 22. септембра је погинуо Тановић, након чега је дошло до распада муслиманске милиције на овом терену.

У околини Невесиња муслиманску милицију је формирао Салко Ћатић, бивши аустроугарски окуружни наредник. Средиште ове милиције било је у селу Кљуна, код Невесиња, а дејствовала је на терену некадашње општине Крушевљани. Ћатић је често водио преговоре са италијанима, који су га снабдевали храном и оружјем. У другој половини 1942. године, на овај терен вратиле су се домобранске јединице и тиме обновиле власт НДХ на овом терену, која је била уклоњена у току устаничких акција 1941. године. Тада је октобра 1942. године у Травнику дошло до стварања домобранске пуковије – коју су сачињавали домобрнаски добровољци из Херцеговине и припадници Ћатићеве муслиманске милиције. Ова јединица је потом била пребачена на терн Сиња и Имотског, а Ћатић се убрзо поново вратио на овај терен поново обновио муслиманску милицију. После рата, Ћатићу је суђено у Мостару, али је 1946. године био ослобођен јер је утврђено да је његова муслиманска милиција имала улогу обичне сеоске страже, чији је једини циљ био заштита муслиманских села и да њени припадници нису учествовали у злочинима.

Цазинска крајина

Формирање муслиманске милиције у Цазинској крајини везано је за име Хусеина Хуске Миљковића, бившег партизана и команданта места у ослобођеној Великој Кладуши. Након повлачења партизана са овог терена, услед почетка Четврте непријатељске офанзиве, марта 1943. године, Хуска је побегао из партизана и придружио се домобранима. У договору са властима НДХ, од којих је добио чин пуковника домобранства, а уз помоћ муслиманског "Крајишког одбора", на челу са Хасаном Миљковићем, почео је да ствара муслиманску милицију на овом терену.

Средином 1943. године основао је муслиманску милицију чији је штаб био у селу Пећиграду, код Цазина, где се налазила тврђава из османског доба. Његове јединице имале су око 3.000 људи сврстаних у 11 батаљона. С обзиром на Хускину популарност међу муслиманским становништвом Цазинске крајине, као и број људи који је окупио, све зараћене стране су покушавале да са њим одржавају односе. Усташе нису имале великог поверења у Хуску и његову војску, али нису желе да му се конфронтирају да не би прешао партизанима. Партизани су били љути на Хуску јер је дезертирао, али су и они одржавали контакте са њим јер су знали да без њега не могу оставрити утицај на Муслимане овог подручја.

Крајем новембра 1943. године партиазни предвођени Већеславом Хољевцом преговарали су са Хуском о његовом поновном преласку у партизане, али нису успели да постигну договор, због његових превеликих услова. Да би спречили евентуални Хускин прелезак на страну партизана, Немци су Хуски послали нешто наоружања и опреме, а усташе су послале сатника Мартина Грабовца да преговара са њим. Главни Хускин услов и партизанима и усташама био је да његова јединица остане јединствена. Споразум између Хуске и усташа је био постигнут, али не до краја испоштован. Ипак материјалне повластице у виду новца, наоружања и опреме, које је Хуска добио од усташа одвратиле су га од преласка партизанима.

Договор између усташа и Хуске, погоршао је односе између Хуске и партизана, који су извршили неуспели напад на Цазин. Када су усташе увиделе лоше односе између Хуске и партизана, због ранијег не поверења у њега, престали су га помагати, због чега се он поново окренуо партизанима и са њима средином јануара 1944. године постиже договор. Тада његове јединице муслиманске милиције приступају партизанима и ступају у Унску оперативну групу НОВЈ.

Усташе су овим чином биле веома револтиране и спремиле су заверу против Хуске, кога су убиле усташе Бајро Кесаровић и Емин Окановић, 27. априла 1944. године. Тада је био убијен и Хускин брат Шабан. Након Хускиног убиства, део његових јединица напушта партизане и прелази на страну усташа и Немаца. Командант Бужимског батаљона Хасан Диздаревић је са својим и људством Стијенским батаљоном, укупно око 500 људи, прешао усташама, претходно побивши неколико партизана.

Види још
 Хаџиефендићева легија
 Муслиманска милиција Санџака

Референце

Литература
 Лексикон Народноослободилачког рата и револуције у Југославији 1941-1945 (први том). "Народна књига" Београд и "Партизанска књига" Љубљана, 1980. година.

Босна и Херцеговина у Другом светском рату
Квислиншке формације у Југославији


text:
Ergasilus borneoensis is een eenoogkreeftjessoort uit de familie van de Ergasilidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1954 door Yamaguti.

Ergasilidae


text:
James Wesley Marsters (Greenville, 20 de agosto de 1962) é um ator e músico americano. Ele é mais conhecido por seu papel de Spike em Buffy, a Caça-Vampiros.

Biografia
Nasceu Greenville, na Califórnia, mas foi criado em Modesto, no mesmo estado. Filho de James William Marsters (Ministro religioso) e Margaret Lynn Raymond Marsters (assistente social que quase se tornou freira), ele tem dois irmãos: Susan (mais velha) e Paul (mais novo). Escolheu a carreira de ator depois que, ainda criança, participou da peça Ursinho Pooh, interpretando o burrico Ió.

Cursou, entre outras escolas, por dois anos a The Juilliard School, em Nova Iorque, de onde foi expulso, por não ter se adaptado.

De Nova Iorque, já casado com Liane Davidson, mudou-se para Chicago, onde fundou a Genesis Theatre Company. Em 1990, o casal foi para Seattle, fundando lá o New Mercury Theatre. Durante anos, participou de várias produções: A Tempestade, Twelfth Night, Macbeth (Shakespeare), Ohio Impromptu (Samuel Beckett), Life is a Dream (Pedro Calderón de la Barca), Misalliance (Bernard Shaw), A Phoenix Too Frequent (Christopher Fry), Kvetch (Steven Berkoff), Criminals in Love (George F. Walker), The Shawl (David Mamet), A Doll House (Henrik Ibsen), Red Noses entre muitas outras.

O ator estreou na TV como convidado na série Northern Exposure, um sucesso que o inspirou a fixar residência em Los Angeles. Então, após o nascimento de seu primeiro filho em 1996, Sullivan, James (recém-divorciado de Liane) resolveu voltar para a Califórnia, a fim de tentar encontrar trabalho na televisão, o que conseguiu bastante rápido: foi escolhido para interpretar o vampiro inglês Spike na série Buffy the Vampire Slayer (Buffy, A Caça-Vampiros no Brasil; e Buffy, A Caçadora de Vampiros em Portugal) e assim acabou tornando-se mundialmente conhecido. Seu personagem, após o término de Buffy, migrou para a série irmã Angel.

Logo após o cancelamento de Angel (que teve 5 temporadas), James fez os filmes Cool Money (Ladrões de Luxo, no Brasil) e Shadow Puppets, e teve uma participação especial na série Smallville, como o Professor Milton Fine/Brainiac, tradicional inimigo de Clark Kent (o Superman).

Ao teatro, só voltou uma única vez no ano de 2000, na peça The Why, produzida por Noah Wyle (da série E.R., Plantão Médico no Brasil e Serviço de Urgência em Portugal). Também em seu currículo podemos destacar os filmes Chance (produzido, dirigido e estrelado pela colega Amber Benson, a Tara de Buffy), Widing Roads e House on Haunted Hill, um episódio da série antológica Strange Frequency e a participação como convidado especial no episódio Into the Labyrinth da série Gene Roddenberry's Andromeda (estrelada por Kevin Sorbo).

No cinema seu destaque claramente é para o famoso personagem do desenho de Akira Toriyama, Dragon Ball, Piccolo, que na adaptação "Dragon Ball Evolution", é o "Daimaoh" em japonês é o demônio, assim como no desenho, mas que depois acaba virando uma pessoa do bem, e que ajuda Goku. Masters disse que é o papel de sua vida, pois viu todos os episódios de Dragon Ball, Dragon Ball Z, e Dragon Ball GT, assim como seu filho, que o cobrava por uma boa atuação, algo que ele nunca tirou da cabeça.

Em 2007 participou da comédia romântica PS Eu te Amo.

Marsters, além de atuar, canta, toca guitarra e compõe, tendo feito já diversos shows nos Estados Unidos e Europa com sua ex-banda Ghost of the Robot, com quem gravou o CD Mad Brilliant. Após a separação, James gravou seu primeiro CD solo: Civilized Man.

Em 2017, Marsters se juntou ao elenco da série original do Hulu, Marvel's Runaways, como Victor Stein.

Filmografia
{| class="wikitable" style="font-size:90%"
|- style="text-align:center;"
! colspan=4 style="background:#B0C4DE;" | Filme
|- style="text-align:center;"
! style="background:#ccc;"| Ano
! style="background:#ccc;"| Filme
! style="background:#ccc;"| Papel
! style="background:#ccc;"| Notas
|-
| 1999
| House on Haunted Hill
| Cinegrafista do Canal 3
|
|-
| 2002
| Chance
| Simon
|
|-
| rowspan="3"|2007
| Shadow Puppets
| Jack
|
|-
| A Morte do Superman
| Lex Luthor
| Voz/Lançamento-Direto-em-Video
|-
| P.S. I Love You
| John McCarthy
|
|-
| 2009
| Dragonball Evolution
| Lord Piccolo
|
|-
| 2016
| New Life
| William Morton
|
|- style="text-align:center;"
! colspan=4 style="background:#B0C4DE;" | Televisão
|- style="text-align:center;"
! style="background:#ccc;"| Ano
! style="background:#ccc;"| Título
! style="background:#ccc;"| Papel
! style="background:#ccc;"| Notas
|-
| 1992, 1993
| Northern Exposure
| Bellhop Reverend Harding
| Episódio: It Happened in JuneauEpisódio: Grosse Pointe 48230
|-
| 1995
| Medicine Ball
| Mickey Collins
| Episódio: Heart and Sole
|-
| 1997
| Moloney
| Billy O'Hara
| Episódio: Herniated Nick
|-
| 1997–2003
| Buffy the Vampire Slayer
| Spike
|  96 episódios
|-
| 1999, 2003–2004
| Angel
| Spike
|  24 episódios
|-
| rowspan="2"|1999
| Millennium
| Eric Swan
| Episódio: Collateral Damage
|-
| Winding Roads
| Billy Johnson
| Telefilme
|-
| rowspan="3"|2001
| The Enforcers
| Charles Haysbert
| Minissérie
|-
| Strange Frequency
| Mitch Brand
| Segmento: Soul Man
|-
| Andromeda
| Charlemagne Bolivar
| Episódio: Into the Labyrinth
|-
| 2004
| The Mountain
| Ted Tunney
|
|-
| 2005
| Cool Money
| Bobby Comfort
| USA Network Telefilme
|-
| 2005–2006, 2008
| Spider-Man 1 1/2
| Prof. Dmitri Smerdyakov/Chameleon
| Season 5, 7, + 8
|-
| 2005, 2006,2008–2010
|Smallville
| Professor Milton Fine/Brainiac/Brainiac 5
| Season 5, 7, 10 (14 episódios)
|-
| 2007–2008
| Without a Trace
| Det. Grant Mars
| Episódio: Lost BoyEpisódio: Clean Up
Episódio: One Wrong Move

Episódio: Article 32
|-
| 2007
| Saving Grace
| Dudley Payne
| Episódio: Bring It On, Earl
|-
| rowspan="2"|2008
| Torchwood
| Capitão John Hart
| Episódio: Kiss Kiss, Bang BangEpisódio: Fragments
Episódio: Exit Wounds
|-
| The Capture of the Green River Killer
| Ted Bundy
| Minissérie
|-
| 2008
| Star Wars: The Clone Wars (série de TV)
| Capitão Argyus
| Episódio: Cloak of Darkness
|-
| rowspan="5"|2009
| Moon Shot
| Buzz Aldrin
| ITV Telefilme
|-
| High Plains Invaders
| Sam Denville
| Telefilme
|-
| Numb3rs
| Damien Lake
| Episódio: Guilt Trip
|-
| The Super Hero Squad Show
| Mister Fantastic
|
|-
| Lie to Me
| Pollack
| Episódio: Truth or Consequences
|-
| rowspan="2"|2010
|Caprica
| Barnabus Greeley
| Episódio: Rebirth
|-
|Hawaii Five-0
| Victor Hesse
| Episódio: Pilot|-
| 2011
|Supernatural| Donald Stark
| Episódio: Shut Up, Doctor Phill|-
| 2017-2019
| Marvel's Runaways| Victor Stein
| Elenco principal
|-
|- style="text-align:center;"
! colspan=4 style="background:#B0C4DE;" | Video Games
|- style="text-align:center;"
! style="background:#ccc;"| Ano
! style="background:#ccc;"| Título
! style="background:#ccc;"| Papel
! style="background:#ccc;"| Notas
|-
| 2002
| Buffy the Vampire Slayer| Spike
| rowspan="4" | Voz
|-
| 2003
| Buffy the Vampire Slayer: Chaos Bleeds| Spike
|-
| 2009
| Real Heroes: Firefighters| Jimmy "Match" Morris
|-
| 2010
| DC Universe Online| Lex Luthor and Brainiac
|}

 Prêmios e Indicações
Teen Choice Awards
 2000: Indicado, "TV - Choice Sidekick" — Buffy the Vampire Slayer 2002: Indicado, "TV - Choice Actor" — Buffy the Vampire Slayer 2003: Indicado, "TV - Choice Actor" — Buffy the Vampire SlayerSaturn Awards
 2000: Indicado, "Best Performance by a Supporting Actor in a Series - Drama" — Buffy the Vampire Slayer 2001: Venceu, "Best Performance by a Supporting Actor in a Series - Drama" — Buffy the Vampire Slayer 2002: Venceu, "Cinescape Genre Face of the Future Award" — Buffy the Vampire Slayer 2002: Indicado, "Best Performance by a Supporting Actor in a Series - Drama" — Buffy the Vampire Slayer 2003: Indicado, "Best Performance by a Supporting Actor in a Series - Drama" — Buffy the Vampire Slayer 2004: Venceu, "Best Performance by a Supporting Actor in a Series - Drama" — Buffy the Vampire Slayer & Angel 2005: Indicado, "Best Performance by a Supporting Actor in a Series - Drama" — AngelGolden Satellite Awards
 2003: Indicado, "Best Performance by an Supporting Actor in a Series - Drama" — Buffy the Vampire SlayerSFX Awards, UK
 2002: Venceu, "Best Comedy Performance" — Buffy the Vampire Slayer 2002: Venceu, "Best TV Actor" — Buffy the Vampire Slayer''

Spacey Awards, Canada
 2004: Venceu, "Viewers Choice Award - Favourite TV Character - Male" - "Spike from Angel"

Ligações externas

Atores dos Estados Unidos
Atores premiados com o Saturno
Cantores dos Estados Unidos
Compositores dos Estados Unidos
Guitarristas dos Estados Unidos
Naturais de Greenville (Califórnia)


text:
Quake II är ett datorspel i förstapersonsskjutargenren utvecklat av id Software och utgivet av Activision 9 december 1997. Spelet är en fristående uppföljare till Quake och är mer inriktad på en rikare ensamspelarupplevelse än föregångaren.
Quake-motorn har genomgått en rad förändringar; bland annat erbjuds nu färgat ljus, större banor, stöd för mer högupplösta texturer. Spelet var också ett av de första med stöd för 3D-grafikkort.

Spelmotorn är släppt som fri programvara licensierad under GPL.

Gameplay
Spelet är ett förstapersonsskjutarspel (FPS) där bildskärmen motsvarar spelfigurens synfält. Spelet är likt det som presenteras i dess föregångare Quake, i termer av rörelse och kontroll. Spelet behåller fyra av Quakes vapen (Shotgun, Super Shotgun, Grenade Launcher och Rocket Launcher), men samtliga är lite omgjorda till utseende. De nya vapnen i spelet är blaster, Machine Gun, Chain Gun, Hyperblaster, Railgun och BFG10K.

Handling
Quake II utspelar sig i en science fiction-miljö. Stämningen i spelet är mer futuristisk än den i Quake, vilket reflekteras i banorna, fienderna och vapnen. I singleplayer-läge kämpar spelaren, vid namn Bitterman, mot en utomjordisk ras kallad "Strogg", som har attackerat Jorden vid flera tillfällen. De flesta av de övriga soldaterna fångas eller dödas nästan så snart de kommer in i planetens atmosfär, vilket framgår i spelets intro. Nu har mänsklighetens ledare bestämt sig för att invadera Stroggs hemplanet för att krossa hotet en gång för alla.

Multiplayer
Multiplayer-läget i spelet bygger mycket på sin föregångare Quake. Det kan spelas som Deathmatch, eller som en 1 vs 1 match som användes i officiella turneringar, som Cyberathlete Professional League. Spelet kan även spelas i Capture the flag-läge (CTF). Som i Quake är det möjligt att ändra så motspelarens spelare inte är identisk. I Quake kunde man bara ändra färg på spelarens uniform, men i uppföljaren tillkom ett urval av tre olika spelarmodeller: en manlig marin, en kvinnlig marin och en manlig Cyborg. De olika modellerna utmärker sig förutom utseendemässigt, även genom tal och ljudeffekter, exempelvis genom fysisk ansträngning och vid skada.

Mottagande
Quake II var mycket väl mottaget, av granskare och spelare. Det sålde över en miljon exemplar. Quake II var det mest populära online-spelet 1998.

Källor

Externa länkar

Förstapersonsskjutare
Datorspel 1997
Windows-spel
Linuxspel
Macintosh-spel
Nintendo 64-spel
Playstation-spel
Spel med enspelarläge och flerspelarläge
Datorspel utvecklade av Id Software


text:
Total Eclipse signifie « éclipse totale » en anglais et peut faire référence à :

 Total Eclipse est le titre original du film Rimbaud Verlaine, un long métrage de 1996 ;
 Total Eclipse, un groupe de Trance-Goa ou Psytrance originaire de Bordeaux (France) ;
 Total Eclipse, un album de Black Moon de 2003 ;
 Total Eclipse, film américain produit par Regent Entertainment en 2008 ;
 Total Eclipse, Rimbaud Verlaine en français, film sorti en 1995 ;
 Total Eclipse, un dérivé de l'Eclipse 500 la société Eclipse Aerospace ;
 Total Eclipse, un jeu vidéo de 1988 ;
 Total Eclipse, un jeu vidéo de 1994 ;
 Total Eclipse, un clan de catcheurs appartenant à la .


text:
Hugh Wilson, właśc. Hugh Hamilton Wilson, Jr. (ur. 21 sierpnia 1943 w Miami, zm. 14 stycznia 2018 w Charlottesville) – amerykański reżyser i scenarzysta filmowy. Zasłynął jako twórca kilku udanych i popularnych komedii. Był wykładowcą University of Virginia.

Filmografia

Reżyseria
 Akademia Policyjna (1984)
 Ballada o koniokradzie (1985)
 Włamywaczka (1987)
 Strażnik pierwszej damy (1994)
 Nagi peryskop (1996)
 Zmowa pierwszych żon (1996)
 Dudley Doskonały (1999)
 Atomowy amant (1999)
 Mickey (2004)
 Przypadkowy mąż (2008)

Przypisy

Linki zewnętrzne

Amerykańscy reżyserzy filmowi
Amerykańscy scenarzyści
Ludzie urodzeni w Miami
Laureaci nagrody Emmy
Urodzeni w 1943
Zmarli w 2018


text:
Le tournoi de Gold Coast (Queensland, Australie) est un tournoi de tennis féminin du circuit professionnel WTA.

Il s'est tenu chaque année, la  de janvier, de 1997 à 2008.

Ai Sugiyama et Patty Schnyder s'y sont chacune imposées deux fois.

Palmarès

Simple

Double

Notes et références

Liens externes
  Site de la  WTA

Navigation


text:
Sulzburg est une petite ville du Bade-Wurtemberg (Allemagne), située dans l'arrondissement de Brisgau-Haute-Forêt-Noire, dans le district de Fribourg-en-Brisgau.

Géographie

Sulzburg est située dans le Margraviat, à 22 km au sud de la ville de Fribourg-en-Brisgau. La petite cité est traversée par la rivière Sulzbach et est bordée par des vignobles au nord et au sud.
Au  on retrouve les appellations de Sultzperg et Sultzberg.

Histoire

Bien que située dans l'Évêché de Constance, l'Évêque de Bâle était propriétaire dès 1008 du Monastère de Sulzburg (fondé en 993) et de ses nombreuses dépendances. Il disposait des droits sur les mines d'argent à Sulzburg confirmés dans la bulle du Pape Innocent II en 1139. Il donnait en fief la moitié des forêts et des droits de chasse y afférant dont il était le détenteur. La nomination et l'installation de l'Abbesse du monastère de Sulzburg relevait aussi de l'évêque de Bâle et de sa juridiction jusqu'à la réforme introduit par le Margrave en 1525.

Vers 1500, les premiers juifs obtiennent des lettres de protection impériales et donc le droit de s'établir à Sulzburg. C'est à cette époque qu'ils créent un cimetière (cimetière juif de Sulzburg). Depuis le Moyen-Âge, il existe une importante communauté juive à Sulzburg. En 1864, 416 juifs vivaient à Sulzburg, soit plus de 31 % de la population, un chiffre record. Les juifs qui n'avaient pas fui les nazis furent déportés le 22 octobre 1940 vers le camp d'internement de Gurs, où beaucoup périrent en raison des conditions difficiles ou furent transférés de là vers les camps d'extermination en Pologne.

Références

Jumelage

Voir aussi

Articles connexes
 Cimetière juif de Sulzburg

Liens externes

Ville en Bade-Wurtemberg


text:
Carriera
Giocò in Serie A con il Catania dal 1960 in poi, con i rossoazzurri aveva giocato pure in Serie B a partire dal 1957.

Palmarès

Club

Competizioni nazionali

Bolzano: 1955-1956

Note

Collegamenti esterni


text:
Vanessa Bürki (Grenchen, 1 d'abril de 1986) és una davantera de futbol internacional des de 2004 per Suïssa, amb la qual ha jugat el Mundial 2015. Ha guanyat 2 Lligues i 1 Copa d'Alemanya amb el Bayern.

Trajectòria

Referències

Futbolistes femenines internacionals amb Suïssa
Davanteres de futbol femení
Persones del cantó de Solothurn


text:
Fall Brook flows into the Black River near Port Leyden, New York.

References

Rivers of New York (state)


text:
Auxerre – Branches Aerodrome ()  is an airport serving Auxerre and Branches, both communes of the Yonne department in the Bourgogne region of France. The airport is located  northwest of Auxerre and approximately  southeast of Branches.

Facilities
The airport resides at an elevation of  above mean sea level. It has one runway designated 01/19 with an asphalt surface measuring .

Statistics

References

External links
  Official Auxerre Airport website
  CCI de l'Yonne

Airports in Bourgogne-Franche-Comté
Buildings and structures in Yonne


text:
Janus oder Jens Kraft (auch Krafft) (* Oktober 1720 in Frederikshall, Norwegen; † 18. März 1765 in Sorø, Dänemark) war ein dänischer Philosoph.

Leben
Sein Vater war Anders Kraft (Kapitän der norwegischen Infanterie) seine Mutter Severina Ehrensfryd Scholt. Nach dem frühen Tod seiner Eltern wurde er im Alter von fünf Jahren Waise und wuchs bei seinem Onkel in Thy auf Jütland auf.

1739 begann er sein Studium in Kopenhagen und besuchte auch Vorlesungen von Christian Wolff in Halle. Nachdem er 1742 seinen Magister erworben hatte, unternahm eine längere Auslandsreise. 1746 wurde er Professor für Mathematik und Philosophie an der Sorø Akademi. 1751 bis 1753 veröffentlichte er eine
Reihe von Büchern über Logik, Ontologie, Kosmologie, Psychologie und natürliche Theologie, in denen er ein an Wolff angelehntes philosophisches System präsentierte.

Er war zweimal verheiratet
 mit Bodil Cathrine Evertsen, einer Tochter des Prokurators Tilleman Evertsen aus Kopenhagen
 mit Sophie Magdalena Langhorn, einer Tochter eines Oberleutnants und Kommandanten aus Rosenborg

Werke (Auswahl)

Literatur

Einzelnachweise

Philosoph (18. Jahrhundert)
Däne
Geboren 1720
Gestorben 1765
Mann


text:
L'estació de Liancourt-Rantigny és una estació ferroviària situada al municipi francès de Liancourt, a prop de Rantigny (al departament de l'Oise).

És servida pels trens del TER Picardie.

Laigneville


text:
Francisco Antonio Manzanares (* 25. Januar 1843 in Abiquiú, Mexiko; † 17. September 1904 in Las Vegas, New Mexico) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1884 und 1885 vertrat er das New-Mexico-Territorium als Delegierter im US-Repräsentantenhaus.

Frühe Jahre und Aufstieg
Der im heutigen Rio Arriba County geborene Francisco Manzanares besuchte zunächst die spanischsprachigen Schulen seiner Heimat und lernte erst später Englisch. In den Jahren 1863 und 1864 studierte er an der Saint Louis University in Missouri. Danach begann er in Kansas City bei der Firma Chick, Browne and Co. zu arbeiten. Später wurde er Miteigentümer des Unternehmens, für das er in verschiedenen Gebieten im Mittleren Westen und im Westen der Vereinigten Staaten tätig wurde. So kam er auch wieder in das New-Mexico-Territorium. Dort half er beim Aufbau der Infrastruktur und war an der Gründung einiger Banken beteiligt.

Politische Laufbahn
Francisco Manzanares wurde Mitglied der Demokratischen Partei. Im Jahr 1882 kandidierte er für das Amt des Delegierten im US-Repräsentantenhaus. Bei dieser Wahl unterlag er Tranquilino Luna. Manzanares erhob aber Einspruch gegen das Wahlergebnis, dem im März 1884 stattgegeben wurde. Somit konnte er zwischen dem 5. März 1884 und dem 3. März 1885 sein Territorium als Delegierter im Kongress vertreten. Im Jahr 1884 verzichtete er auf eine erneute Kandidatur.

Nach dem Ende seiner kurzen Amtszeit im Kongress widmete sich Manzanares wieder seinen geschäftlichen Interessen. Zwischen 1896 und 1897 war er Mitglied des Kreistags im San Miguel County (Board of County Commissioners). Francisco Manzanares verstarb im September 1904 und wurde in Las Vegas beigesetzt.

Weblinks

Delegierter im Repräsentantenhaus der Vereinigten Staaten für das New-Mexico-Territorium
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1843
Gestorben 1904
Mann


text:
Zwankendamme is a village in the municipality of Bruges, West Flanders, Belgium.

Geography of Bruges
Populated places in West Flanders


text:
Le contre-espionnage (ou contrespionnage) vise à rechercher, identifier et contrecarrer les activités, traditionnelles ou nouvelles, d'espionnage.

Méthodes

Au-delà des pratiques de sécurité de l'information, le contre-espionnage a pour but de s'opposer activement à une action précise de renseignement. Les nations les plus actives sur le plan international ont des services de contre-espionnage, de même que certaines industries et organisations criminelles. Leurs méthodes incluent l'écoute des communications et la surveillance de suspects, l'utilisation d'agents doubles et la surveillance de personnel diplomatique légitime qui pourrait avoir des liens avec des agents de renseignement.

Bien que les agences qui font du contre-espionnage aient habituellement un pouvoir d'arrestation sur les suspects impliqués, il est souvent plus avantageux de poursuivre leur surveillance. De la désinformation peut alors être utile pour tromper les espions et leurs liaisons, ou leur faire cesser leurs activités lorsqu'ils se rendent compte que leurs informations sont erronées ou que leur identité a été divulguée.

Outre ces méthodes, une première approche est de s'attaquer au cycle du renseignement de la partie adverse :
 en induisant l'adversaire à se poser les mauvaises questions, donc à se fixer les mauvais objectifs de recherche d'information ;
 en cachant les sources de valeur ;
 en formant le personnel à la sécurité de l'information, en généralisant l'usage des broyeurs de documents, en s'assurant qu'aucune donnée sensible ne soit accessible sur l'internet... ;
 en publiant de faux schémas d'interprétation ;
 en protégeant les documents par des mots de passe, ou les courriels par des avertissements juridiques.

Une autre approche est plus offensive :
 mise en avant de fausses sources (leurres) donnant l'alarme ;
 utilisation des missiles informationnels. Par exemple, si une organisation détecte des investigateurs trop curieux, elle peut s'arranger pour leur faire transmettre elle-même discrètement des documents sacrifiés, afin de les désinformer ou les compromettre. Ces pratiques de missiles informationnels ont été largement utilisées dans des affaires récentes, telles que l'affaire Rhodia et l'affaire Clearstream.

Agences
 Allemagne : Bundesamt für Verfassungsschutz (BfV)
 Algérie : Département du Renseignement et de la Sécurité (DRS)
 Australie : Australian Security Intelligence Organisation (ASIO)
 Belgique : Sûreté de l'État (civil) et Service général du renseignement et de la sécurité (militaire)
 Canada : Service canadien du renseignement de sécurité (SCRS, CSIS) ; Unité nationale de contre-ingérence des Forces canadiennes
 Corée du Sud : Defense Security Support Command (DSSC)
 Espagne: Centro Nacional de Inteligencia (CNI)
 États-Unis : Central Intelligence Agency (CIA), Defense Intelligence Agency (DIA), Federal Bureau of Investigation (FBI)
 France : le contre-espionnage relève de la compétence exclusive de la direction générale de la Sécurité intérieure (DGSI). La direction générale de la Sécurité extérieure (DGSE) a toutefois succédé au Service de documentation extérieure et de contre espionnage (SDECE).
 Israël : Shabak
 Maroc : Direction générale de la surveillance du territoire (DGST)
 Royaume-Uni : Security Service (MI5)
 Russie : Service fédéral de sécurité de la fédération de Russie (FSB)
 Suède : Säkerhetspolisen (SÄPO)

Anciennes agences
 France de Vichy : Contre-espionnage (1940-1945)
 Empire russe : Okhrana
 Union soviétique : KGB
 Yougoslavie : KOS

Notes et références

Annexes

Articles connexes
   Dossier sur 173 Américains ayant espionné pour des gouvernements étrangers ou pour des organisations terroristes par le Defense Personnel Security Research Center

Liens externes


text:
Die Parlamentswahlen in Montenegro 1998 fanden am 31. Mai 1998 statt.

Hintergrund
Nachdem Momir Bulatović als Parteichef abgesetzt wurde und Milo Đukanović sein Nachfolger wurde, kam es zu einer Spaltung innerhalb der DPS. Beide traten dann zur Präsidentschaftswahl in Montenegro 1997 an, bei der Đukanović mit knapp 51 %. Daraufhin formierte sich die von Bulatović angeführte DPS–MB zur SNP um.

Ergebnis

1 1996 gab es eine 6 %-Hürde.
2 Der Wert von DPS 1998 wird mit der Summe von DPS und SDP 1996 und die LSCG von 1998 mit dem Wert von LSCG-NS verglichen.
3 Für die albanische Minderheit waren zwei Sitze reserviert.

Einzelnachweise

1998
Montenegro


text:
Kabara - wieś w Syrii
 Kabara - miasto w Mali
 Kabara - dawna wieś w Mandacie Palestyny, w dystrykcie Hajfy


text:
Pustodol je lahko:
 Pustodol Orehovički (Hrvaška)
 Pustodol Začretski (Hrvaška)
 Pustodol (Hrvaška)


text:
Nymphaea capensis Thunb. es una especie de planta acuática de la familia de las ninfáceas.

Flores azules a rosadas. 2n = 28, 56, 84.(?)

Hábitat y distribución geográfica
Se encuentra cada vez más abundante en hábitats de agua dulce en el sur de África (Kenia, Tanzania, Mozambique, Zambia, Botsuana, Lesotho, Namibia, Sudáfrica, Suazilandia, Madagascar, Comoras, Isla Mauricio). Ha sido introducida en Florida y Australia.

Esta planta de bulbo puede sobrevivir períodos relativamente largos de tiempo sin lluvia en un cauce seco. Durante la temporada de lluvia, cuando el lecho del río o pantano se llena,  brota nuevamente las hojas y flores.

El nenúfar azul del Cabo crece mejor en pleno sol y clima semiárido en agua relativamente someras.

Flora de África austral
Flora de África continental
capensis


text:
Felice Salis (* 8. Juli 1938 in Cagliari; † 2. Dezember 2021 ebenda) war ein italienischer Hockeyspieler.

Felice Salis wurde mit der Società Ginnastica Amsicora mehrfacher italienischer Meister. Er gehörte bei den Olympischen Spielen 1960 in Rom der italienischen Hockeynationalmannschaft an und bestritt dabei alle fünf Spiele des Teams. Die Mannschaft belegte den 13. Platz.

Nach seiner aktiven Karriere wurde er Jugendtrainer seines Clubs und gewann mit diesem den italienischen Jugendmeistertitel.

Weblinks

Einzelnachweise

Hockeynationalspieler (Italien)
Olympiateilnehmer (Italien)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1960
Italienischer Meister (Feldhockey)
Sportler (Cagliari)
Italiener
Geboren 1938
Gestorben 2021
Mann


text:
Эй Айдара (; род. 7 марта 1983, Булонь-Бийанкур, Франция) — французская актриса. Номинантка на премию «Люмьер» и «Сезар» как самой перспективной актрисе 2018 года.

Биография
Эй Айдара родилась 7 марта 1983 года в Булонь-Бийанкуре. Была актрисой театра «Международная Академия», созданного в 2010 году Эриком Винґером.

Примечания

Ссылки

Родившиеся в Булонь-Бийанкуре
Киноактрисы Франции
Актрисы театра Франции


text:
Yanesen (谷根千) est une appellation communément utilisée pour désigner une zone de Tokyo regroupant les quartiers de Yanaka (谷中), Nezu (根津) et Sendagi (千駄木). C'est aussi le nom d'une publication locale d'informations sur ce quartier publiée par Yanesen Kôbô entre 1984 et 2009.

Le nom Yanesen est la combination des premières syllabes des trois quartiers Yanaka, Nezu et Sendagi. Cette zone de Tokyo, bien que relativement centrale (étant située à l'intérieur de la ligne de train Yamanote, a été plutôt épargnée par les destructions de la 2de guerre mondiale et n'a pas connu de projets d'urbanisme de grande ampleur. C'est donc un quartier préservé qui a conservé l'atmosphère de l'ancien Tokyo. Yanesen est également célèbre pour être le quartier des conteurs de rakugo.

Magazine Yanesen
Le  a paru le premier numéro du magazine Yanesen créé par Mori Mayumi (森まゆみ), Ôgi Hiromi (仰木ひろみ) et l'illustratrice Tsurumi Yoshiko (つるみよしこ). Ce magazine local fut un pionnier qui servit de modèle à un grand nombre de publications similaires dans toutes les régions du Japon. Partant du principe qu'il ne suffit pas que des jeunes gens se réunissent pour réussir le développement local, les créatrices de Yanesen se sont basées sur la transmission de l'histoire et la culture des trois quartiers ainsi que sur l'information de proximité pour participer au développement de la communauté et à la recherche de nouvelles valeurs. Le magazine était essentiellement distribué dans localement. Mori Mayumi a raconté les débuts du magazine dans son livre "L'Aventure de Yanesen" publié aux éditions Chikuma Bunko.

Entre 1985 et 1996,Yanesen a été primé trois fois au concours de presse locale NTT.

En 1992,le magazine a été récompensé par le Prix Suntory de l'action culturelle communautaire et en 1994, par le prix commémoratif Yamamoto Yûzô de la culture locale.

En 2003 la fille aînée de Mayumi, Kawahara Riko se joint à l'équipe.

En 2007, le magazine annonce l'arrêt de la publication pour 2009.  Le  paraît le numéro 93 qui devait être le dernier, mais un numéro spécial a finalement paru le 20 du même mois afin de publier des contenus qui n'avaient pas pu l'être précédemment.

Le bureau de Yanesen Kôbô a été maintenu afin d'assurer la conservation des archives.

Dans sa critique du livre "Best of Yanesen, archives d'un quartier", publié peu avant l'arrêt de la parution du magazine, Nagae Akira attribue la notoriété de Yanesen obtenue tout en restant hors des circuits de distribution traditionnels à la qualité des contenus et à la sincérité de l'engagement. On peut ajouter que c'est grâce à ce magazine que Yanaka, Nezu et Sendagi sont devenus des quartiers touristiques et c'est ce aui a été le début de l'engouement pour les balades dans les quartiers populaires.

Quartier de Tokyo
Presse locale
Rakugoka


text:
is a Japanese television drama series based on the South Korean TV series of the same name.

References

External links

Japanese drama television series
2007 Japanese television series debuts
TV Asahi television dramas
Japanese television series based on South Korean television series
Television series set in hotels
2007 Japanese television series endings


text:
Rahtla – wieś w Estonii, w prowincji Sarema, w gminie Mustjala. Na północny zachód od wsi znajduje się płytkie jezioro Kooru järv.

Miejscowości w gminie Mustjala


text:
Parat er en eksperimentalfilm instrueret af Olafur Eliasson og Thomas Adamsen efter manuskript af Olafur Eliasson og Thomas Adamsen.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1986

Film fra Danmark (administrationskategori)
Eksperimentalfilm fra Danmark


text:
De Zesdaagse van Antwerpen is een voormalige, jaarlijkse wielerwedstrijd die teruggaat tot het jaar 1934. Deze eerste zesdaagse werd gewonnen door de Nederlanders Jan Pijnenburg en Cor Wals. De zesdaagse heeft 55 edities gekend, werd vanaf 1934 georganiseerd met onderbrekingen tijdens de Tweede Wereldoorlog en de jaren 1984 tot 1986 en voor het laatst gehouden in 1994.

De zesdaagse van Antwerpen werd gehouden in het Antwerps Sportpaleis in Merksem op een houten indoorbaan, aanvankelijk 132 m lang, na een reconstructie in 1968 kreeg deze een lengte van 250 m.

Recordwinnaar is de Nederlander Peter Post met 11 overwinningen, waarvan 5 in achtereenvolgende jaren.

Lijst van winnende koppels

Antwerpen
Sportevenement in Antwerpen (stad)
Wielerwedstrijd in Vlaanderen


text:
Charles Henri Armand Émile Wissant (né le  à Strasbourg et mort à Paris le ) est un peintre et dessinateur français.

Biographie
Charles Wissant est le fils du peintre F. Charles Wissant. Élève de Pierre-Narcisse Guérin, il débute au Salon de 1869.

Notes et références

Annexes

Bibliographie
 Dictionnaire Bénézit, 1999.
 Gabriel Andrès et François Joseph Fuchs, « Wissant, Charles Henri Armand Émile », in: Nouveau dictionnaire de biographie alsacienne, vol. 40, .

Liens externes

Peintre français du XIXe siècle
Dessinateur français
Artiste alsacien
Naissance en mars 1816
Naissance à Strasbourg
Décès en mars 1893
Décès dans le 16e arrondissement de Paris


text:
Csepreghy Nándor (Kolozsvár, 1983. augusztus 22. –) magyar politikus, az Építési és Közlekedési Minisztérium parlamenti államtitkára és miniszterhelyettese.

Tanulmányai
Középiskolai tanulmányait 1998 és 2002 között a gyulai Karácsonyi János Katolikus Gimnáziumban végezte, majd 2002 és 2008 között a Szegedi Tudományegyetem Bölcsészettudományi Karának hallgatója, ahol előbb történelem, majd kommunikáció szakon, közönségkapcsolatok szakirányon szerzett diplomát.

Politikai tevékenysége
Politikai pályája 2003-ban vette kezdetét, amikor részt vett a Fidelitas sarkadi alapszervezetének megalapításában; még ebben az évben alelnöknek választották a Fidesz – Magyar Polgári Szövetség frissen megalakult helyi alapszervezetében is. A 2006-os önkormányzati választásokon asszisztensként segítette Oláh Jánost, a Fidesz-KDNP szegedi polgármesterjelöltjét, majd 2007-ben a Fidelitas Országos Elnökségének tagja, 2009-ben operatív alelnöke lett.

A 2008-as magyarországi népszavazáson ("szociális" vagy "háromigenes" népszavazás) idején a Fidesz ifjúsági alkampányát vezette. 2010-ben, az országgyűlési választáson a Fidesz-KDNP szegedi képviselőjelöltje, Bohács Zsolt mellett dolgozott kampányfőnökként, az önkormányzati választásokon pedig B. Nagy László, a Fidesz-KDNP színeiben induló szegedi polgármesterjelölt kampánycsapatának volt a tagja.

2011 májusától 2012 novemberéig a Nemzeti Fejlesztési Ügynökség kommunikációs főosztályvezetője, 2013 augusztusáig pedig a Nemzeti Fejlesztési Minisztérium helyettes államtitkára volt. A Miniszterelnökségen 2013 augusztusa óta dolgozik, korábban fejlesztéspolitikai kommunikációért felelős helyettes államtitkárként.

2015. október 8-tól 2018. május 17-ig a Miniszterelnökség parlamenti államtitkára, miniszterhelyettes volt, (ameddig Lázár János volt a minisztere).

2019-től az Áder János által alapított Kék Bolygó Klímavédelmi Alapítványt igazgatja.

2022. május 25-étől az Építési és Közlekedési Minisztérium parlamenti államtitkára és miniszterhelyettese.

Szakmai tevékenysége
Szakmai pályafutása 2009-ben a Café PR-nál vette kezdetét. Ugyanebben az évben a Csongrád megyei Ifjúsági Közalapítvány vezetőjeként koordinálta a megyei ifjúságkutatást, majd 2011-ben a Polgári Magyarországért Alapítvány képzési igazgatói feladatait látta el. 2008 és 2011 között a Személy-, Vagyonvédelmi és Magánnyomozói Szakmai Kamara kommunikációs vezetője volt.
Szakmai érdeklődésének középpontjában az innováció áll, több interjú is megjelent már vele a témában.

Jegyzetek

Források
 Miniszterelnökség honlapja

Hirado.hu - A Miniszterelnökség államtitkárává, miniszterhelyettessé nevezik ki Csepreghy Nándor fejlesztéspolitikai kommunikációért felelős helyettes államtitkárt október elsejétől - jelentette be Lázár János csütörtökön. (Hozzáférés: 2015. november 10.)

Interjúk
 Fókuszban a gazdaságfejlesztés (fidesz.hu, 2014. október 28.)
 Az új kihívások új embereket követelnek (eco.hu, 2015. március 9.)

További információk

Fidesz-tagok
1983-ban született személyek
Kolozsváriak
Élő személyek
Magyarország államtitkárai


text:
64 (en ) est un magazine russe d'échecs et de dames publié à Moscou.

Le magazine
Il est publié depuis 1924 comme magazine, et en 1935 il devient un journal hebdomadaire. Nikolai Krylenko en est le rédacteur de 1924 à sa mort en 1938. La publication est interrompue en 1941 par la Seconde Guerre mondiale et reprend après la guerre. En 1968, il est transformé en magazine hebdomadaire par Alexander Roshal et le champion du monde Tigran Petrossian. Vassily Smyslov en est le rédacteur adjoint.

Petrossian en reste le rédacteur jusqu'en 1977, quand il est licencié après sa défaite contre le transfuge Viktor Kortchnoï en quart de finale du match des candidats.

Roshal est sévèrement puni en 1986, quand 64 publie des extraits d'Autres rivages, l'autobiographie de l'écrivain américain d'origine russe Vladimir Nabokov (lui-même joueur d'échecs et problémiste), même si à cette époque Anatoli Karpov en est le rédacteur en chef. .

En 1992, le magazine connait des temps difficiles et la publication est suspendue, mais Roshal le privatise et la publication reprend. Il est bimestriel.

Oscar

L'Oscar des échecs a été attribué par 64 de 1995 (prix décerné en 1996) à 2013.

Ses récipiendaires furent :
 Garry Kasparov en 1995, 1999, 2001 et 2002 ;
 Viswanathan Anand en 1997, 1998, 2003, 2004, 2007 et 2008 ;
 Vladimir Kramnik en 2000 et 2006 ;
 Veselin Topalov en 2005 ;
 Magnus Carlsen en 2009, 2010, 2011, 2012 et 2013 .

Notes et références

Bibliographie

Liens externes
  Alexander Roshal sur ChessBase News

Revue d'échecs
Presse écrite en Russie
Média en Union soviétique


text:
Clankee () is a barony in County Cavan, Republic of Ireland. Baronies were mainly cadastral rather than administrative units. They acquired modest local taxation and spending functions in the 19th century before being superseded by the Local Government (Ireland) Act 1898.

Etymology

The barony name means "Clan (family) of the one-eyed"; cáech ("blind in one eye") was the nickname of the local Ua Raghallaigh (O'Reilly) chieftain Niall O'Reilly, son of Cathal na Beithí, son of Annadh Ó Raghallaigh (died 1256).

The barony also is recorded under the name Clann Chaoich an Fheadha (Clankee of the lengths), Clann Chaoich Uachtarach ("Upper Clankee") or Clann Chaoich na Seanchlainne (Clankee of the old family).

Geography

Clankee is the easternmost part of County Cavan, mostly woods, drumlins, lakes and bogs, bordering on County Monaghan and County Meath.

History

Clankee was formerly part of the territory of the Gailenga Móra. The MacTullys, McGargans, O'Clerys and  O'Coyles were powerful families in the area. In 1471, a battle between the O'Reilly's and the O'Farrell's took place at Clankee in which the O'Reilly commander was killed and the Chief O'Farrell was taken prisoner.

The barony of Clankee was created by 1609 in the Plantation of Ulster; it was archaically spelled Clonky.

List of settlements

Below is a list of settlements in Clankee:

Bailieborough
Canningstown
Kingscourt
Shercock

References

Baronies of County Cavan


text:
A 29991 Dazimmerman (ideiglenes jelöléssel (29991) 2000 AC38) a Naprendszer kisbolygóövében található aszteroida. A LINEAR projekt keretében fedezték fel 2000. január 3-án.

Kapcsolódó szócikkek
 Kisbolygók listája (29501–30000)

Jegyzetek

A Naprendszer kisbolygói


text:
Kerly de Jesús Ruiz López (Caracas, 6 de octubre de 1985) es una presentadora, animadora, modelo, actriz y comediante venezolana conocida por haber sido la animadora de los programas Ají Picante de RCTV, La bomba de Televen y el magazine Portada's en Venevisión.

Biografía

Kerly Ruiz nació en Caracas, vivió en Quinta Crespo y se graduó como Bachiller en Humanidades del Colegio Nuestra Señora de la Candelaria.

Estudió danza, música y modelaje, y a los 7 años ingresó en el programa infantil Hay Que Oír a Los Niños, transmitido por RCTV y conducido por Nelson Bustamante.

A los 20 años representó a Venezuela en los concursos internacionales Miss Maja Internacional (celebrado en Cartagena, Colombia) y Miss Hawaiian Tropic de 2006 (en Las Vegas, Nevada), consiguiendo el título en este último de segunda finalista. Durante esa misma época, se trasladó a Los Ángeles, donde cursó estudios de inglés y también tuvo la oportunidad de ser imagen de Los Lakers, equipo de básquetbol profesional.

Carrera artística
Inició teniendo participaciones especiales en telenovelas como: Negra Consentida, Trapos Íntimos, Juana La Virgen y Mi Gorda Bella. Aunque su carrera despegó cuando se convirtió en animadora de Ají Picante, donde era una sexy reportera que se inmiscuía en las rumbas venezolanas.

En el 2007, Televen la contrató, primero laborando como presentadora de Rompe Coco Turbo, después como ancla del segmento de farándula "Lo actual" en El noticiero y, en 2008, pasó a ser animadora de La Bomba, programa con el que generó más de una controversia logrando así la atención de Venezuela entera hasta su salida al mismo en 2011.

En 2012 ingresa a Venevisión para participar en el segmento de farándula bautizado como "Tácata" en el marco del magazine Portada's y, también, obtiene un papel secundario en la telenovela Mi ex me tiene ganas donde interpretó a Kristell Manzano, un personaje que termina siendo asesinado por el asesino de la novela y, además, Ruiz hizo cameos como ella misma en la telenovela Natalia del Mar.

Luego de ser animadora del segmento "Tácata", en 2013 pasó a ser presentadora oficial en el programa Portada's y, al mismo tiempo, es la encargada en conducir las transmisiones de eventos como el Miss Mundo, Premios Juventud, Premios Grammy y Premios Lo Nuestro para ese canal.

También es la presentadora de la Presentación Oficial a la Prensa de las candidatas al Miss Venezuela desde la edición de 2013, para el Miss Venezuela Mundo desde 2014, y Mister Venezuela desde el 2014.

Es de hacer notar que, a la par de su trabajo en el programa matutino Portada's, Kerly Ruiz también interpretaba allí el personaje de la "Suma Tramoyera" para la sección "El Calabozo" en donde, junto a Senilda (Mariela Celis) y varios periodistas de farándula, hablaban de los escándalos más sonados del momento.

En febrero de 2018 Kerly Ruiz renunció a Venevisión para mudarse a Estados Unidos tras aceptar una oferta laboral que le hizo el canal digital FeedLatino, con sede en Miami, para conducir el programa Simplemente Kerly pero, poco después, comenzó a trabajar en el canal El Venezolano TV donde actualmente labora como presentadora del programa de espectáculos Chic Al Día. En 2021 es contratada por el canal Telemundo como nueva presentadora.

Filmografía

Telenovelas

Animación

Referencias

Modelos femeninas de Venezuela
Presentadores de televisión de Venezuela
Actores de televisión de Venezuela
Caraqueñas


text:
A Língua de Sinais de Gana (em Portugal: Língua Gestual de Gana) é a língua de sinais (pt: língua gestual) usada pela comunidade surda de Gana. Em Gana, além desta língua de sinais, existe ainda a língua de sinais de Adamorobe.

Ver também
 Gana

Gana


text:
La selección femenina de fútbol de Liberia es el equipo nacional femenino que representa al país en competiciones internacionales. Han jugado en cinco partidos reconocidos por la FIFA.

Antecedentes y desarrollo
El desarrollo temprano del juego femenino en el momento en que las potencias coloniales llevaron el fútbol al continente fue limitado, ya que las potencias coloniales en la región tendieron a llevar conceptos del patriarcado y la participación de las mujeres en el deporte con ellas a las culturas locales que tenían conceptos similares ya integrados en ellos. La falta de desarrollo posterior del equipo nacional a nivel internacional más amplio, sintomático de todos los equipos africanos, es el resultado de varios factores, incluido el acceso limitado a la educación, la pobreza entre las mujeres en la sociedad en general y la desigualdad fundamental presente en la sociedad eso ocasionalmente permite abusos específicos de los derechos humanos de las mujeres. Cuando se desarrollan jugadores de fútbol femeninos de calidad, tienden a irse para mayores oportunidades en el extranjero. En todo el continente, la financiación también es un problema, ya que la mayoría del dinero para el desarrollo proviene de la FIFA, no de la asociación nacional de fútbol. Futuro, el éxito del fútbol femenino en África depende de la mejora de las instalaciones y el acceso de las mujeres a estas instalaciones. Intentar comercializar el juego y hacerlo comercialmente viable no es la solución, como lo demuestra la existencia actual de muchos campamentos de fútbol juvenil y femenino en todo el continente.

La federación nacional, la Asociación de Fútbol de Liberia, fue fundada en 1936. Se convirtió en afiliada de la FIFA en 1962. El fútbol femenino está representado en el comité por mandato constitucional específico. En 2009, la organización no tenía ningún miembro del personal a tiempo completo específicamente dedicado a ayudar al fútbol femenino. Su kit incluye camisas rojas, pantalones cortos blancos y medias rojas.

El fútbol es el deporte de participación femenina más popular en el país. Un programa de fútbol femenino fue organizado por primera vez por la federación nacional en el país en 1988. En 2000, había 264 jugadoras registradas en el país. En 2006, había 277 jugadores. En 2006, solo había dos equipos femeninos disponibles para que las mujeres jueguen mientras que había 43 equipos para hombres. En 2009, se habían establecido competiciones regionales y nacionales de fútbol femenino, pero no se había organizado ninguna competencia para UL o escuelas. La Unión Africana de Radiodifusión compró los derechos para transmitir la Copa Mundial Femenina 2011 en el país.

Jamesetta Howard se ha desempeñado como Ministra de Juventud y Deportes del país . La presidenta de la asociación nacional de fútbol fue Izetta Wesley . La presidenta del país fue Ellen Johnson-Sirleaf . Todas eran mujeres y todas apoyaban al equipo nacional femenino. En 2007, Izetta Wesley fue nombrada miembro del Comité de Fútbol Femenino de la FIFA y de la Copa Mundial Femenina de la FIFA, y su mandato comenzó en 2008. También se desempeñó como Comisionada del Partido de CAF y FIFA, y Vicepresidenta de La Unión de Fútbol de África Occidental (WAFU).

Equipo
En 1985, casi ningún país del mundo tenía un equipo nacional de fútbol femenino, incluyendo a Liberia, que no jugó en su primer partido reconocido por la FIFA hasta febrero de 2007, aunque el equipo jugó tres juegos no reconocidos en 2006. Los partidos del equipo nacional se jugaron en el estadio Antoinette Tubman.

El 18 de febrero de 2007 en un juego en Monrovia , Liberia perdió ante el equipo nacional de fútbol femenino de Etiopía 0-3 después de haber caído 0-1 en la mitad. El 10 de marzo de 2007 en un juego en Addis Abeba , Liberia perdió ante Etiopía 0-2 después de estar abajo 0-1 en la mitad. En 2010, el país no tenía un equipo compitiendo en el Campeonato Africano de Mujeres. El país no tenía un equipo que compitiera en los Juegos de África 2011. El 13 de febrero de 2011 en un juego en Monrovia, Liberia perdió ante Ghana por un puntaje de 0-4. El 27 de febrero de 2011 en un juego en Acra, Liberia perdió ante Ghana 0-7.

La clasificación internacional de Liberia mejoró a fines de la década de 2000 antes de caer a principios de la década de 2010: en 2007, ocupó el puesto 144; en 2008, 117; en 2009, 92; en 2010, 128; en 2011, 136; y en 2012, 130, mientras ocupaba el puesto 35 en África.

Resultados
Su primer empate se logró en 2014.

Otras selecciones nacionales

Selección sub-17
En 2006, no había un equipo nacional juvenil reconocido por la FIFA. Participaron en el Campeonato Africano Femenino Sub-17 2008. En la ronda preliminar, se suponía que debían jugar contra Benín, pero Benín se retiró de la competencia. En la primera ronda, se suponía que debían jugar contra Nigeria, pero se retiraron de la competencia.

Selección sub-20
En 2006, no había un equipo nacional juvenil reconocido por la FIFA. Entre 2002 y 2010 en la Copa Mundial Femenina Sub-19 de la FIFA, un evento Sub-19 hasta 2006 cuando se convirtió en Sub-20, el país participó en el torneo clasificatorio.

El país participó en el Campeonato Africano Femenino Sub-20 2006. Se suponía que jugarían Guinea en la Ronda 1, pero Guinea se retiró del torneo. En la ronda 2, jugaron su primer partido en Argelia, donde ganaron 3-2. Argelia se retiró del torneo antes de jugar en el partido de regreso en Liberia. Se encontraron con Nigeria en los cuartos de final, empatando 1-1 en un partido, antes de perder 1-9 en el segundo.

Selección para la Homeless World Cup
En 2008, un equipo nacional representó al país en la Homeless World Cup. En la primera ronda, la ronda de robin donde terminaron segundos, vencieron a Camerún 16-1, vencieron a Colombia 8-5, perdieron ante Zambia 1-4, vencieron a Paraguay 4-1, vencieron a Uganda 7-2, vencieron a Kirguistán 7-3, y vencer a Australia 14-3. En la semifinal, empataron a Colombia 1-1 y ganaron 1-0 en penaltis. Perdieron ante Zambia 1-7 en la final.

Selección de fútbol con problemas físicos
Un equipo femenino del país compitió en la Copa de Naciones Africanas de 2011 por el fútbol de amputados. En 2011, jugaron contra Ghana en un amistoso en Monrovia, Liberia, antes de la competencia.

Referencias

Selecciones femeninas de fútbol de la CAF
Fútbol en Liberia
Futbol Femenino


text:
Discografia lui Lily Allen prezintă cronologic aparițiile discografice ale cântăreței Lily Allen. Cântăreața a scos trei albume de studio, două discuri EP, douăzeci de discuri single pe plan independent și douăzeci de videoclipuri. Lily abordează o gamă largă de genuri muzicale ca pop, ska, electropop și R&B.

S-a făcut cunoscută prin intermediul contului de MySpace, pe care încărca părți de melodii în 2005. Creșterea în popularitate a dus la semnarea unui contract cu Regal Recordings. În prima parte a anului 2006 au început înregistrările pentru primul album de studio al interpretei, iar discul său single de debut, intitulat "Smile" a câștigat prima poziție în prestigiosul clasament UK Singles Chart și a rămas acolo timp de două săptămâni.. Primul său album, Alright, Still, lansat în 2006, i-a adus lui Allen nominalizări în cadrul premiilor Grammy, BRIT Awards sau MTV Video Music Awards. Discul Alright, Still a fost comercializat la nivel internațional în peste 2,600,000 exemplare. Albumul a fost certificat cu triplu disc de platină în Regatul Unit, și aur în Statele Unite. A fost nominalizat la categoria Cel mai bun album de muzică alternativă la cea de-a cincizecea gală a premiilor Grammy. Discurile single ce l-au urmat—"LDN", "Littlest Things" și "Alfie"—nu s-au bucurat de același succes, deși s-au vândut bine; poziția maximă în UK Singles Chart pentru "LDN" fiind a șasea.

Cel de-al doilea album de studio al interpretei, intitulat It's Not Me, It's You (2007), a fost apreciat de critica de specialitate din Regatul Unit, iar succesul comercial al discului nu a întârziat să apară. Acesta anunța schimbarea stilului artistei spre cel electropop, înlocuind astfel influențele ska și reggae ale primului. Albumul a debutat pe prima poziție în UK Albums Chart, clasamentul australian ARIA și Canadian Albums Chart. Discurile single lansate, precum "The Fear" sau "Fuck You" s-au bucurat de succes în clasamentele din Europa. "Fear" a debutat pe locul întâi în UK Singles Chart, unde a rămas timp de patru săptămâni. "Not Fair" s-a clasat și el în primele zece cântece din Regatul Unit, iar "Fuck You" a fost al treilea cântec al ei care a intrat în Billboard Hot 100, poziția maximă atinsă de melodie în clasament fiind a șaizeci și opta. Alte cântece notabile sunt "22" și mai recentul "Who'd Have Known". Primul extended play, F.U.E.P., a fost lansat pe iTunes în martie 2009 și al doilea album, Paris Live Session, în luna noiembrie a aceluiași an.

În mai 2014, după o pauză de cinci ani din cariera muzicală, a lansat al treilea ei album, Sheezus, care cuprinde piese dintr-o varietate mare de genuri, precum L8 CMMR (bubblegum pop) și Hard out Here (synthpop). A debutat pe prima poziție în UK Albums Chart, fiind al doilea album al lui Allen care reușește această performanță în Regatul Unit și a intrat în top cinci în Australian Albums Chart și Irish Albums Chart. A ajuns pe poziția a douăsprezecea în Billboard 200. Primul single de pe album, "Hard out Here", a fost lansat la 17 noiembrie 2013 și a ajuns pe locul al nouălea în UK Singles Chart, Allen având două single-uri simultan în top 10, alături de "Somewhere Only We Know", care a ocupat prima poziție timp de trei săptămâni. Al doilea single, "Air Balloon", a fost lansat la 20 ianuarie 2014, și a ajuns pe poziția a șaptea în UK Singles Chart.

Albume

Albume de studio

Discuri EP

Discuri single

Note:
1 în Regatul Unit, cântecul s-a clasat împreună cu "Shame for You", fiind un disc cu dublu față A.
2 nu a fost promovat în Regatul Unit, fiind distribuit în această zonă doar digital.
3 ediție limitată, lansată pe 1000 de discuri de vinil de 7" pentru Record Store Day 2010.

Videoclipuri

Alte apariții
Aceste cântece nu fac parte dintr-un album sau nu au fost lansate ca disc single de către Lily Allen.

Note
Generale

Specifice

Legături externe
 Lily Allen la discogs.com

Lily Allen
Allen, Lily


text:
A Hemipus a madarak osztályának verébalakúak (Passeriformes)  rendjébe és a vangagébicsfélék  (Vangidae) családjába tartozó nem.

Rendszerezés
Besorolásuk vitatott, egyes rendszerezők szerint a tüskésfarúfélék (Campephagidae) családjába tartoznak.

A nembe az alábbi 2 faj tartozik:

 Hemipus hirundinaceus
 szalagosszárnyú légykapógébics (Hemipus picatus)

Jegyzetek

Madárnemek


text:
Saye Zerbo (* 27. August 1932 in Tougan; † 19. September 2013) war von 1980 bis 1982 Staats- und Regierungschef von Obervolta, dem heutigen Burkina Faso.

Soldat
Zerbo stammte aus der Provinz Samo im Westen des Landes. Er ging in Mali und Saint-Louis in Senegal zur Schule. Danach trat er in die französische Armee ein und wurde an der Militärakademie von Saint-Cyr ausgebildet. Als Fallschirmjäger nahm er am Indochinakrieg und am Algerienkrieg teil. Nach der Unabhängigkeit Obervoltas von Frankreich am 5. August 1960 wechselte er 1961 in dessen Armee.

Politiker
In der Militärregierung des seit 1966 regierenden Präsidenten Sangoulé Lamizana war er von 1974 bis 1976 Außenminister. Weitere Funktionen waren Regimentskommandeur in der Hauptstadt Ouagadougou und Leiter des militärischen Nachrichtendienstes. Am 25. November 1980 stürzte er Lamizana, der im Mai 1978 in einer demokratischen Wahl im Amt bestätigt worden war, durch einen Putsch und übernahm selbst die Position des Staatsoberhaupts und Regierungschefs. Die 1977 eingeführte Verfassung wurde suspendiert und der Militärrat Comité Militaire de Redressement pour le Progrès National (CMPRN) etabliert. Gegen seine Machtübernahme opponierten vor allem die Gewerkschaften, die Lamizana eine Zeit lang unterstützt hatten. Ein weiterer Putsch am 7. November 1982 beendete seine Amtszeit. Sein Nachfolger wurde Dr. Jean-Baptiste Ouédraogo als Chef des Militärrates Conseil du Salut du Peuple (CSP).

Weitere Laufbahn
Nach seinem Sturz wurde Zerbo inhaftiert. Ouédraogo wurde am 4. August 1983 durch Thomas Sankara gestürzt und im Mai 1984 wurden die ehemaligen Staatschefs Lamizana und Zerbo wegen diverser Vergehen während ihrer Amtszeit vor Gericht gestellt. Zerbo erhielt fünfzehn Jahre Haft. Während seiner Haft trat er vom Islam zum Christentum über. Im August 1985 wurde er aus dem Gefängnis entlassen. Sankara verlor am 15. Oktober 1987 Amt und Leben durch den nächsten Putsch unter Führung seines bisherigen Gefolgsmannes Blaise Compaoré. Dieser holte gelegentlich Zerbos Rat ein. Das Urteil des "Volkstribunals" von 1984 wurde am 18. Februar 1997 vom Obersten Gericht in einem Revisionsverfahren aufgehoben. Zerbo lebte bis zu seinem Tod von seiner Pension als Oberst und ehemaliges Staatsoberhaupt.

Familie
Zerbos dritte Tochter Araba Kadiatou Zerbo ist mit dem ehemaligen Premierminister Paramanga Ernest Yonli verheiratet.

Literatur
Fischer Weltalmanach – Biographien zur Zeitgeschichte seit 1945, Fischer Taschenbuch Verlag 1985, ISBN 3-596-24553-2

Weblinks
 (französisch)

Einzelnachweise

Premierminister (Burkina Faso)
Außenminister (Burkina Faso)
Präsident (Burkina Faso)
Militärperson (Burkina Faso)
Burkiner
Geboren 1932
Gestorben 2013
Mann


text:
Larinsky () is a rural locality (a khutor) and the administrative center of Larinskoye Rural Settlement, Alexeyevsky District, Volgograd Oblast, Russia. The population was 647 as of 2010.

Geography
Larinsky is located 9 km southeast of Alexeyevskaya (the district's administrative centre) by road. Checherovsky is the nearest rural locality.

References

Rural localities in Alexeyevsky District, Volgograd Oblast


text:
Mohamad Jama, somalski je majstor borilačkih vještina s nizozemskim državljanstvom, svjetski prvak u tajlandskom boksu i svjetski i europski prvak u kickboksu.

U tajlandskom se boksu bori na poluprofesionalnoj razini. Sudjelovao je na Svjetskom kupu 2009., gdje je i osvojio naslov u svojoj težinskoj kategoriji, ali ga nije uspio obraniti 2010. godine izgubivši od Daniela Zahre s Malte.

Europski i svjetski nasov osvojio je i u kickboksu.

Izvori

Somalijski športaši
Nizozemski majstori borilačkih vještina


text:
Kyle Harper, (* 29. Dezember 1979 in Edmond (Oklahoma)) ist ein  US-amerikanischer Althistoriker, Autor und Hochschullehrer für Alte Geschichte.

Leben und Wirken
Kyle Harper erwarb 2001 einen Bachelor of Arts in Literatur an der University of Oklahoma. Anschließend erhielt er 2003 einen Master of Arts in Geschichte von der Harvard University. Im Jahre 2007 wurde er zum Doktor der Philosophie promoviert. Harper war von 2007 bis 2012 Dozent und von 2012 bis 2014 lehrte er als außerordentlicher Professor für "Classics and Letters" an der Universität von Oklahoma. 2014 wurde er ordentlicher Professor für Classics and Letters. Seine Forschungsschwerpunkte sind die Sozial- und Wirtschaftsgeschichte der Spätantike sowie die dort angesiedelte Umwelt- und Bevölkerungsgeschichte.

So sieht Harper (2017) etwa den Untergang des Römischen Reiches auch stark beeinflusst von klimatischen Änderungen, Instabilitäten des Klimas (Optimum der Römerzeit vs. Pessimum der Spätantike), die in der Folge mit Pandemien einhergingen.

Harper ist seit 2007 verheiratet und hat zwei Kinder. Er lebt in Norman, Oklahoma und ist Mitglied der Episkopalkirche der Vereinigten Staaten von Amerika. Seit dem Jahre 2015 ist Harper Senior Vice President und Provost der University of Oklahoma.

Veröffentlichungen (Auswahl)
 Slavery in the Late Roman World, AD 275-425  (2011)
 From Shame to Sin: The Christian Transformation of Sexual Morality. (2013)
 Climate, Disease and the Fate of Rome. Princeton University Press, Princeton, New Jersey 2017, ISBN 978-0-691-16683-4. Dt. Übersetzung: Fatum. Das Klima und der Untergang des Römischen Reiches. C. H. Beck, München 2020, ISBN 978-3-406-74933-9.
 Pandemics and Passages to Late Antiquity: Rethinking the Plague of C. 249–70 Described by Cyprian.  Journal of Roman Archaeology 28 (2015): 223–60

Weblinks
 Fotografie von Kyle Harper
 Kyle Harper: Can Civic Virtue be Taught? Videos 2016, Institute for the Study of Human Flourishing
 Eigene Webseite von Kyle Harper

Einzelnachweise

Autor
Althistoriker
Hochschullehrer (University of Oklahoma)
US-Amerikaner
Geboren 1979
Mann