text:
Ударно-кремъчен запалващ механизъм (кремъчно-ударен, кремъчен и т.н. затвор, запал) – устройство за възпламеняване на барутния заряд в огнестрелното оръжие, в което снопът искри за възпламеняването на заряда се получава чрез еднократен удар на кремък по огниво. Оръжието, в което се използва запала от този тип, също се нарича още кремъчно, кремнево оръжие или кремъклия.

Устройство и развитие
Ударния кремнев запал се появява практически едновременно с колесния – не по-късно от началото на 16 век, вероятно в Близкия Изток. В Европа той става известен най-напред в Испания. Ударният затвор, независимо от неговите преимущества, измества фитилния и колесния механизми едва през първата третина на 17 век, а след това повсеместно се използва в течение на две столетия, до появата на капсулните системи и унитарните патрони.

Възпламеняването на барута при кремневия запал става от искри, произведени от подпружиненно петле със стиснато в него парче кремък, остро заточен в предния му край. Кремъкът изсича искра, при удара си в оребрена (грапава, насечена) стоманена пластина (огниво). Искрата възпламенява неголямо количество барут, поставено на полицата, през огнепроводния канал (отвор) в ствола пламъкът достига основния барутен заряд и произвежда изстрел.

Кинематиката и технологията на ударния затвор е значително по-сложна, отколкото при фитилния и колесния. Ударният способ за получаване на искра изисква много по-силна бойна пружина, отколкото във фитилния затвор, съответно се увеличава и натоварването върху останалите детайли на механизма. Повишават се изискванията към материала и термообработката на огнивото, защото с тях взаимодейства твърдият кремък, а не сравнително мекият пирит, както в колесния затвор. Оказало се много сложно да се намери нужната форма на огнивото, за да може кремъкът при срещата си с него в нужната точка под оптимален ъгъл да изсече достатъчно силен сноп искри в нужното направление. Спуснатото петле не трябва да удря по полицата, за да не събори от нея запалващия барут. Докато не разрешават всички тези проблеми, ударният затвор не успява да натрупа решаващи преимущества пред старите системи. Така например през 1620 г. в Швеция въвеждат прост вариант на ударния затвор за пехотните мускети, но много скоро се отказват от тази модернизация и се връщат към фитилното възпламеняване: процентът засечки се оказва недопустимо висок.

Ударно-кремневият запал, докато не се усъвършенства дотолкова, че да бъде пригоден за масовата армия, се използва основно в ловното оръжие. Петлето на кремневия затвор не е необходимо постоянно да е под напрежение; кремъчното оръжие не плаши дивеча със светлина и дим, както фитилният мускет. Недостатъците на механизма при лов не са така съществени, както на бойното поле.

Поради технологичните особености на кремневия затвор неговото внедряване в различните региони (и даже конструктивните особености) зависело от наличните в дадената местност ресурси: наличието на запаси кремък, състава на местните железни руди (не всеки метал става за бойни пружини и огниво), дефицита на коноп и селитра, необходими за фитилите.

Според конструктивните особености се различават две основни линии на развитие на ранните ударно-кремневи запали. Условно те се делят на средиземноморска и балтийска. Запалите на средиземноморската школа, разпространени в Испания, Италия, на Балканите, в Мала Азия, в Близкия Изток и Северна Африка се отличават с компактност и заедно масивност на детайлите. Детайлите на балтийските запали са по-тънки и дълги, което определяло габаритите на целия механизъм. Тази школа се развива на териториите на германските и славянските държави, Скандинавия, Нидерландия. Двете школи пораждат множество варианти и разновидности на механизма. В най-ранните конструкции капачето на полицата трябва да се отвори с ръка преди изстрел, после в балтийските системи (шнапхани) се появява доста сложен механизъм за автоматично отваряне на полицата при спуск на петлето, както във фитилните и колесните запали. Бойната пружина поначало се разполагала на външната страна на затворната дъска (най-простото конструктивно решение), по-късно започват да я поставят на вътрешната страна; това усложнява спусковия механизъм, но пружината е защитена от удари и влага, и т.н. В най-ранните испански запали е реализирана простата и логична идея да се обедини огнивото и капачето на полицата в един детайл (по-късно това се нарича "батерия"), но холандските и немските майстори в средата на 16 век се отказват от нея неизвестно защо.

През 1610 г. френският оръжейник от Лизьо (Нормандия) Марен Ле Буржуа (1550 – 1634), обединявайки най-доброто от средиземноморските и балтийските образци, създава френския (батериен) запал, който се разпространява по целия свят през следващите три столетия, като основен механизъм на ръчното огнестрелно оръжие.

Кремневият запал не изисква навиване с ключ, както е при колесния, той е по опростен технологично, следователно – по-евтин за производство. Кремъкът се износва много по-малко, отколкото пирита, и се заменя по-рядко. За сметка на облекчаването на процеса на зареждане на пушките скорострелността се увеличава до 2 – 3 изстрела в минута и повече. Пруската пехота от 17 век можела да прави около 5 изстрела в минута, а отделни стрелци и 7 изстрела при 6 зареждания. Това се постига чрез допълнителни усъвършенствания на запала и пушката, и продължително обучение на войниците.

В същото време ударно-кремневият запал е склонен към чести засечки и поради това изисква внимание и грижи. Обикновено причини за засечките са няколко – изтрит или лошо закрепен кремък, износено огниво, забит с нагар огнепроводен канал. Запалващият барут от полицата макар и защитен от подпружинен капак, все пак с времето се навлажнява и става негоден. Затова и държането на оръжието в заредено състояние дълго време е безсмислено, ако не се сменява барутът на полицата периодично. При това даже изправният запал може да дава до 15 засечки на 100 изстрела. Характерна сцена има при Михаил Лермонтов в "Герой на нашето време", главата "Фаталист". Засечката на пистолета в ръцете на Вулич се приема от околните като не невероятно, но напълно обичайно събитие. Стрелецът отмерва барута на полицата "на око", и затова може да сгреши и да насипе по-малко или повече, отколкото е нужно. Ако освен това барутът на полицата се сипва от заготовка във вид на хартиен патрон, то и основният заряд е различен от изстрел до изстрел, което не подобрява точността на стрелбата. При изстрел над полицата се образува плътен облак барутен дим, на определено време закриващ обзора на стрелеца.

Пушките и пистолетите с кремнев запал господстват на бойните полета до първата четвърт на 19 век включително. Днес в много страни е популярен ловът с еднозарядни кремъчни пушки (по-точно – съвременни реплики) и развлекателната стрелба с такива.

Алгоритъм за работа
За да се подготви кремневия запал за изстрел, стрелецът трябва (след като зареди оръжието, т.е. да насипе в ствола барутния заряд и куршума) да:
 постави петлето на предохранителен взвод;
 отвори капачето на полицата;
 ако е нужно, да прочисти огнепроводния отвор;
 насипе на полицата малко барут;
 затвори капачето на полицата;
 постави петлето на боен взвод.

Източници

Литература
 Фёдоров В. Эволюция стрелкового оружия. Часть I. Развитие ручного огнестрельного оружия от заряжания с дула и кремнёвого замка до магазинных винтовок. – М.:Государственное военное издательство Наркомата обороны Союза ССР, 1938
 Жук А. Б. Энциклопедия стрелкового оружия. – М.: Воениздат, 1998
 Маковская Л. К. Ручное огнестрельное оружие русской армии конца XIV—XVIII веков. Определитель. М.:Военное издательство, 1992
 Бехайм В. Энциклопедия оружия. Руководство по оружиеведению. Оружейное дело в его историческом развитии от начала средних веков до конца XVIII в. – Leipzig, 1890. – С.-Пб.: АО "Санкт-Петербург оркестр", 1995.
 Милчев М. Системы воспламенения стрелкового оружия. Часть V.//"Ружье", № 3, 2011, с. 54 – 60

Външни препратки
 Зареждане на кремъчна пушка и изстрел, видео
 Ценна немска кремъчна ловна винтовка от втората половина на 18 век: конструкция, зареждане, стрелба, видео
 Три изстрела за 46 секунди от английска армейска пушка Brown Bess, видео
 Кремъчен запал. История на появата и развитие
 Ударен кремнев "батериен" запал
 Кремнев ударен запал – устройство, ред на сглобяване и разглобяване

Конструкция на огнестрелно оръжие
Детайли на огнестрелно оръжие


text:
Sir Henry Thompson, 1st Baronet,  (6 August 1820 – 18 April 1904) was a British surgeon and polymath. His interest was particularly in the surgery of the genito-urinary tract.

Medical career
Thompson was born at Framlingham, Suffolk. His father wished him to enter business, but he was eventually (by 1848) able to enrol in the Medical School of University College London. He obtained his medical degree in 1851 with the highest honours in anatomy and surgery and set up a practice at 35 Wimpole Street in London, where he lived and worked until his death in 1904.

In 1853 he was appointed assistant surgeon at University College Hospital, becoming full surgeon in 1863, professor of clinical surgery in 1866, and consulting surgeon in 1874. In 1884 he became professor of surgery and pathology in the Royal College of Surgeons. Specializing in surgery of the genito-urinary tract, and in particular in that of the bladder, he studied in Paris under Jean Civiale, who in the first quarter of the 19th century had developed a procedure to crush a stone within the human bladder and who had invented an instrument for this minimally invasive surgery.

After his return from Paris, Thompson soon acquired a reputation.

In 1863, when King Leopold I of Belgium was suffering from kidney stones, Thompson was called to Brussels to consult in the case, and after some difficulties was allowed to perform the operation of lithotripsy. It was successful, and in recognition of his skill Thompson was appointed surgeon-extraordinary to the King, an appointment which was continued by Leopold II. Nearly ten years later Thompson carried out a similar operation on the former Emperor Napoléon III; however, the Emperor died four days after, not from the surgical procedure, as was proved by the post-mortem examination, but from uremia.

In 1874 Thompson helped in founding the Cremation Society of Great Britain, of which he was the first president; he also did much toward the removal of the legal restrictions on cremation. He denounced the prevailing methods of death certification in Great Britain; and in 1892 a select committee was appointed to inquire into the matter; its report, published the following year, was generally in line with his thinking. Woking Crematorium finally became the first of its kind in the UK. Thompson's last public duty for the society, in 1903, was to open Birmingham Crematorium, the country's ninth. He died in April 1904 aged 83; his body was cremated at Golders Green Crematorium, the first in London, which he had opened in 1902.

Personal life

Thompson was also an artist, producing sketches and paintings, some of which were hung at the Royal Academy of Arts and in the Paris Salon. About 1870 he began to collect Chinese porcelain, in particular of old blue and white Nanking; in time his collection became so large that he could no longer find room for it, and most of it was sold. A catalogue of it, illustrated by himself and James Whistler, was published in 1878.

He was also interested in astronomy, and for a time maintained a private observatory in his house at Molesey. He presented the Royal Greenwich Observatory several instruments, including a photographic heliograph of 9-inch aperture; a 30-inch reflecting telescope, and a large refracting telescope with a 26-inch object glass (of 22 feet focal length). The offer of the last instrument was made in 1894. Its manufacture was undertaken by Sir Howard Grubb of Dublin, and its erection was completed in 1897.

Sir Henry Thompson, knighted in 1867, received a baronetcy in 1899, in connection with his telescope gifts to the National Observatory.

In 1851 he married Kate Loder, a pianist, who was stricken with paralysis soon afterwards. On his death, his only son, Herbert, a barrister and Egyptologist, succeeded to the baronetcy. Of his two daughters, the elder (author of a valuable Handbook to the Public Picture Galleries of Europe, first published in 1877) married Henry William Watkins, Archdeacon of Durham.  The younger daughter, Helen Edith Thompson, married  the Ven. Henry Lawe Corry Vully de Candole. They had two sons, the youngest was the World War I poet Alec de Candole

Thompson believed in an impersonal God. In his 1903 essay "The Unknown God?", he promoted the idea that an eternal source of energy exists in the universe that is beneficent and intelligent but not personal. He argued that all the major religions which are regarded as "divinely" inspired are unsubstantiated and unsupported by evidence.

Debate over vegetarianism

Thompson was incorrectly cited and misquoted by vegetarians as being a supporter of vegetarianism. For example, he is cited as supporting a vegetarian diet in Gandhi's essay The Superiority of Vegetarianism. Thompson rejected excessive meat consumption and promoted a "lighter" diet but was not a vegetarian. He was involved in a debate over vegetarianism which led to controversy in the Nineteenth Century magazine.

Thompson authored two articles on vegetarianism, in 1898. Thompson stated that those that consume only from the vegetable kingdom can be called "vegetarians", not those that consume animal products such as dairy and eggs. Josiah Oldfield responded to this by stating that eggs and milk "may rightly form an integral part of a vegetarian dietary" and vegetarianism does not equate to only vegetable eating.

Bibliography
The Royal College of Surgeons in 1852 awarded Thompson the Jacksonian Prize for an essay on the Pathology and Treatment of Stricture of the Urethra (on stenosis of the urethra, a common condition in the times of gonorrhea and other sexually transmitted diseases); and again in 1860 for his essay on the Health and Morbid Anatomy of the Prostate Gland. These two memoirs belong to urology, his medical speciality. Besides devising operative improvements, he wrote books and papers dealing with them, including:

Practical Lithotomy and Lithotrity,
Tumours of the Bladder,
Suprapubic Lithotomy, and
Preventive Treatment of Calculus Disease,
Moderate Drinking, 1877.
Food and Feeding, 1879.
Clinical Lectures on Diseases of the Urinary Organs, 1882.
The Pathology and Treatment of Stricture of the Urethra and Urinary Fistulae, 1885.
'Why Vegetarian?', 1898.
'Why Vegetarian'?: A Reply to Critics, 1898.
Diet in Relation to Age & Activity, 1901.
"The Unknown God?": An Essay, 1903

He produced two successful novels, Charley Kingston's Aunt (1885) and All But (1886).

Notes

Sources

External links

 History of the Astrographic Department of the Royal Greenwich Observartory highlights Sir Thompson's gifts of astronomical instruments.

1820 births
1904 deaths
19th-century British male writers
19th-century British medical doctors
19th-century British novelists
Thompson, Henry, 1st Baronet
British male novelists
British non-fiction writers
British surgeons
British urologists
Court physicians
Diet food advocates
Fellows of the Royal College of Surgeons
Golders Green Crematorium
People from Framlingham
Male non-fiction writers

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Марко Марков може да се отнася за:

 Марко Марков – революционер
 Марко Марков – офицер
 Марко Марков – скулптор
 Марко Марков – лекар-онколог
 Марко Марков - лекар-патолог, изследовател на катинските екзекуции
 Марко Марков – писател
 Марко Марков (общественик) – български общественик

Източници


text:
Amazon Prime je placená videotéka filmů online od společnosti Amazon. Za měsíční předplatné nabízí přístup do videotéky, kde najdou uživatelé vybrané filmy a seriály. Služba je dostupná také v České republice.

Historie
V roce 2006 spustil Amazon původně pod názvem Amazon Unbox první verzi videotéky, kam zařadil digitální verze vybraných filmů, které již nabízel k prodeji na DVD nebo Blu-Ray. Později spojil tuto službu se svým dalším produktem Amazon Prime, který za předplatné nabízel uživatelům služby jako expresní doručování zásilek nebo úložiště fotografií.

V roce 2011 koupil Amazon společnost Lovefilm, která provozovala podobnou videotéku ve Velké Británii, Německu a Rakousku a po určitou dobu také ve Švédsku, Dánsku a Norsku. Lovefilm se postupem času spojil s Amazon Prime ve všech zemích.

Koncem roku 2016 spustil tuto službu celosvětově pod názvem Prime Video, nabídka je dostupná na adrese www.primevideo.com pro většinu zemí světa s výjimkou Číny, Sýrie, Severní Koreje a Íránu.

Prime Video

Je filmová a seriálová streamovací služba spuštěná dne 7. září 2006 ve Spojených státech. Prime Video je dostupné celosvětově kromě kontinentální Číny, Íránu, Severní Korey a Sýrie. Služba je součástí předplatného Amazon Prime. Ve Spojeném království, USA, Německu, Švédsku a Rakousku lze službu předplatit samostatně.

Amazon Originals
Podobně jako Netflix či HBO má ve své videotéce Amazon Prime Video nejen přejaté filmy a seriály, ale také své původní tituly, které produkuje pod značkou Amazon Originals. Mezi nejznámější patří The Grand Tour nebo The Man in the High Castle.

Amazon Prime v Česku
Nabídka titulů v České republice je podobná jako v dalších nových státech, které spustil Amazon koncem roku 2016 a obsahuje zhruba 750 titulů, které se skládají ze starších fimů a seriálů a také několika novinek Amazon Originals. Českou podporu má několik známých seriálů jako Fear the Walking Dead, Into the Badlands nebo Mr. Robot, celkový počet titulů, které mají český dabing nebo české titulky, je zhruba 40. Během léta 2018 začal Amazon Prime nabízet také české filmy, první byly Láska je láska a 7 dní hříchů.

Odkazy

Reference

Externí odkazy

 Přehled nabídky Amazon Prime

Amazon.com


text:
Mirza Hussein-'Alí Nurí (; Teherán, Persia, 12 de noviembre de 1817-Acre, Imperio otomano, 29 de mayo de 1892) o Bahá'u'lláh () fue un religioso persa en Oriente Medio fundador del bahaísmo. Los creyentes de esta religión monoteísta le consideran a él y a todos los profetas anteriores como las manifestaciones de Dios, y a él concretamente como la manifestación de Dios en la época actual.

Biografía

Era hijo de Mirzá Buzurg-i-Núrí, un acaudalado ministro del Gobierno (había recibido dicho título honorario por el decreto real de Fath-Àlí Sháh al quedarse este cautivado por su caligrafía). Pocos años después fue nombrado ministro del príncipe Imam Verdi Mirzá, duodécimo hijo varón de Fath-Àlí Sháh. El origen de sus ancestros se remontaba a los reyes sasánidas, y según la fe bahaí también a Abraham y a Zoroastro. Durante su juventud, el que más tarde sería conocido como Bahá'u'lláh disfrutó de una vida acomodada y de una educación centrada en la equitación, la caligrafía y la poesía clásica.

Bahá'u'lláh se casó tres veces. En octubre de 1835, Bahá'u'lláh contrajo matrimonio con Ásíyih Khánum (1820-1896), hija de otro noble, de quien tuvo siete hijos, de los que solo tres llegaron a la edad adulta: un varón, `Abdu'l-Bahá, nacido en 1844; una hija, Bahíyyih, nacida en 1846; y otro varón, Mírzá Mihdí, nacido en 1848. En 1849 se casó también con una prima suya que había enviudado, Fátimih Khánum (1828-1904), con quien tuvo seis hijos, de los que sobrevivieron cuatro, una mujer y tres varones: Samadiyyih, Muhammad-`Alí, Díyá'u'lláh y Badi'u'lláh. Su tercer matrimonio fue con Gawhar Khánum en Bagdad, en una fecha anterior a 1863. Gawhar era probablemente una de las criadas de la primera esposa de Bahá'u'lláh, por lo que podría haberse tratado de un matrimonio temporal (Nikāḥ al-Mut'ah) según la ley chií. Tuvieron una hija, Furúghíyyih.

Bahá'u'lláh, tras declinar la carrera ministerial que tenía ante sí, escogió consagrar todas sus fuerzas a la beneficencia, lo que ya a comienzos de la década de 1840 le valió ser conocido como "Padre de los pobres". En 1844 esta existencia privilegiada cambió repentinamente de signo: Bahá'u'lláh se había convertido en uno de los grandes defensores del babismo. Este movimiento —precursor del bahaísmo— se hizo notar fuertemente en Irán, por lo que atrajo sobre sí la persecución feroz del clero, con gran influencia sobre los jefes gobernantes del país. Tras la ejecución del Báb, fundador del babismo, instigado por el recién llegado primer ministro Amir-Kabir y ratificado por el clero chiita de Tabriz, Bahá'u'lláh fue arrestado en Shemiran afueras de Teherán, para ser conducido encadenado y a pie, hasta a esta ciudad. Algunos cortesanos y clérigos influyentes solicitaron su pena de muerte, pero su vida quedó a resguardo gracias a su reputación personal, la posición social de su familia y las protestas de algunas embajadas occidentales. Fue arrojado a una mazmorra llamada "Pozo Negro" (Siyah-Chal, en persa), con lo que las autoridades confiaban en que este castigo acabaría con su vida. Sin embargo, aquella mazmorra se convirtió en el nacimiento de una nueva revelación suya.

Bahá'u'lláh pasó cuatro meses en el Pozo Negro. Fue allí donde, según sus propias palabras, llegó a conocer el alcance de su misión.

Bahá'u'lláh dejó la mazmorra para emprender un exilio que le llevaría fuera de su tierra natal y que habría de durar cuarenta años. Su primer destino fue Bagdad. Al cabo de un año Bahá'u'lláh emprendió el camino hacia las desoladas montañas del Kurdistán, en donde vivió dos años de meditación solitaria.

En 1856, a instancias de los exiliados babíes, Bahá'u'lláh regresaba a Bagdad. Bajo su jefatura renovada, el prestigio de la comunidad babí empezó a crecer. La reputación de Bahá'u'lláh como guía espiritual se divulgó por toda la ciudad. Por ello, y temiendo que su popularidad reenardeciese los ánimos de la comunidad babí de Persia, el Gobierno del Sah logró que las autoridades otomanas dieran orden de enviarlo a tierras aún más distantes.

En abril de 1863, antes de abandonar Bagdad, Bahá'u'lláh y sus compañeros acampaban en un jardín situado a la vera del Tigris. Desde el 21 de aquel mes hasta el 2 de mayo, Bahá'u'lláh anunció a sus seguidores más cercanos que él era el Prometido predicho por el Báb y, según las creencias bahaíes, y que también cumplía las profecías de los textos sagrados de otras religiones al respecto.

Los bahaíes dan a ese jardín el nombre de "Ridván", palabra árabe que significa "paraíso". Los aniversarios de los doce días allí transcurridos, conocidos como "la Fiesta de Ridván", constituye la celebración más importante del calendario bahaí.

El 3 de mayo de 1863, rodeado de su familia y algunos compañeros escogidos, Bahá'u'lláh partió de Bagdad camino de Estambul, capital del Imperio otomano. En aquel momento Bahá'u'lláh era ya una figura que gozaba de enorme prestigio y afecto populares.

Al cabo de cuatro meses de estancia en Estambul, Bahá'u'lláh fue enviado prisionero a Adrianópolis (la actual Edirne), adonde llegó el 2 de diciembre de 1863. En el curso de los cinco años que permaneció en dicha ciudad, la reputación de Bahá'u'lláh fue creciendo, suscitando interés entre algunos círculos de estudiosos, diplomáticos y altos funcionarios de la administración.

Hacia septiembre de 1867 empezó a escribir una serie de cartas dirigidas a los dirigentes de la época, entre ellos, el emperador Napoleón III, la reina Victoria, el káiser Guillermo I, el zar Alejandro II de Rusia, el emperador Francisco José I, el papa Pío IX, el sultán Otomano Abdülaziz I y el sah Naseredín de Persia.

En ellas, Bahá'u'lláh proclama abiertamente que es el mensajero profetizado por el Báb y habla del advenimiento de una nueva era. Pero, antes que nada, advierte que el orden social del mundo iba a sufrir trastornos catastróficos sin parangón. A fin de paliarlos, recomendaba que los gobernantes del mundo actuasen de acuerdo con la justicia. Apeló a estos grandes mandatarios para que redujeran sus arsenales y estableciesen cierta asociación de naciones. Para alcanzar una paz duradera solo cabía un remedio: actuar conjuntamente contra la guerra.

Ante las instigaciones continuas de la embajada persa, el Gobierno turco decidió deshacerse de Bahá'u'lláh enviándolo a la fortaleza-prisión de Acre, que por aquel entonces era un remoto confín al que solían ser enviados los asesinos, asaltantes de caminos y disidentes políticos.

Bahá'u'lláh y su familia llegaron a Acre el 31 de agosto de 1868 en lo que sería el tramo final de su prolongado exilio. Los 24 años subsiguientes habrían de transcurrir entre Acre y sus alrededores. Al principio Bahá'u'lláh y sus compañeros estuvieron confinados en el recinto de la prisión. Más tarde se les permitió el traslado a una casa dentro de la ciudad amurallada donde vivieron en condiciones de hacinamiento. Dada su fama de herejes peligrosos, su presencia era objeto de la animosidad pública. Incluso sus hijos debían lanzarse a la fuga para evitar ser apedreados.

Con el paso del tiempo, el espíritu de Bahá'u'lláh y sus enseñanzas lograron hacer mella en medio de tanta hostilidad, al punto de que algunos de los gobernadores y clérigos de la ciudad llegaron a convertirse en devotos admiradores suyos. Al igual que aconteció en Bagdad y Adrianópolis, la talla moral de Bahá'u'lláh fue haciéndose acreedora del respeto, afecto e incluso de una posición de preeminencia social.

Acre fue además el lugar donde Bahá'u'lláh compuso su obra capital, más conocida entre los bahaíes por su denominación persa, el Kitáb-i-Aqdas (El libro más sagrado). En ella se describen brevemente las leyes y principios esenciales que han de seguir sus seguidores; asimismo en la obra quedan trazadas las líneas maestras de la administración bahaí.

En los últimos años de la década de 1870, Bahá'u'lláh quedó en libertad para trasladarse a vivir fuera del recinto amurallado, en un lugar donde sus seguidores podían visitarle con relativa paz y seguridad. Bahá'u'lláh fijó su residencia en una mansión abandonada, conocida como Bahjí, en cuyo retiro pudo dedicar sus días a la escritura.

Bahá'u'lláh falleció de muerte natural el 29 de mayo de 1892. Sus restos fueron inhumados en una habitación ajardinada próxima a la mansión. Para los bahaíes este es el lugar más sagrado de la Tierra.

Fotografía de Bahá'u'lláh
Los bahaíes prefieren no contemplar públicamente la foto de Bahá'u'lláh, de hecho, una carta escrita en nombre de Shoghi Effendi a un creyente, dice «No existe ninguna objeción a que los creyentes miren la fotografía de Bahá'u'lláh, pero deben hacerlo con la máxima reverencia, y no deberían permitir que ésta sea expuesta abiertamente al público, ni siquiera en sus hogares», por lo que para los creyentes es ofensivo y desconsolador ver cualquier foto de manera que no sea como la indicada en algunos de los escritos. En una carta en inglés sobre una foto de Bahá'u'lláh redactada por el Departamento de Información Pública de la Casa Universal de Justicia se menciona también que para los bahaíes es perturbador ver que una imagen de Bahá'u'lláh sea tratada de forma irrespetuosa.

Una copia de una de las fotos de Bahá'u'lláh en Adrianópolis se puede ver en el Centro Mundial Bahaí, donde las autoridades religiosas bahaíes consideran que la imagen puede ser tratada y contemplarse con la debida reverencia y respeto.

Bibliografía

Enlaces externos

 Página oficial de la Comunidad Mundial Bahá'í
 The Life of Bahá'u'lláh - A Photographic Narrative
 Web con motivo del bicentenario de Bahá'u'lláh
 Bahá'í Reference Library

Referencias

Nobles de Persia
Religiosos de Persia
Religiosos bahaíes
Fundadores y reformadores religiosos
Exiliados iraníes
Iraníes del siglo XIX
Nacidos en Teherán
Fallecidos en Acre (Israel)


text:
Максименко Віктор Вікторович (нар 15 травня 1987, с. Березняки Черкаського району Черкаської області — пом 25 лютого 2022, м. Київ) — молодший сержант Збройних Сил України, учасник російсько-української війни, загинув у ході російського вторгнення в Україну.

Життєпис
Мешкав у с. Березняки Черкаського району Черкаської області.

Під час російсько-української війни був командиром відділення евакуаційної роти ремонтно-відновлювального батальйону 72-ї окремої механізованої бригади імені Чорних Запорожців. Загинув 25 лютого 2022 року під час мінометного обстрілу в боях за Київ. Похований у рідному селі

Нагороди
 орден «За мужність» III ступеня (2022, посмертно) — за особисту мужність під час виконання бойових завдань, самовіддані дії, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі.

Примітки

Джерела

Військовики 72-ї окремої механізованої бригади
Уродженці Черкаського району
Померли в Києві
Поховані в Черкаському районі
Учасники боїв за Київ