text:
Мідь, кýпрум (хімічний знак — Cu, ) — хімічний елемент з атомним номером 29, що належить до 11-ї групи, 4-го періоду періодичної системи хімічних елементів.

Проста речовина — мідь. Це пластичний ковкий перехідний метал червонувато-золотистого кольору (рожевий за відсутності оксидної плівки), добрий провідник тепла і електрики. Віддавна використовується людством.

Походження назви
Українське слово «мідь» походить від . Слов'янське *mědь «мідь» не має чіткої етимології, можливо, споконвічне слово. Були запропоновані такі версії:
 Одна з версій вважає це слово запозиченням з германських мов і пов'язує його з  («метал») і smid («коваль»), дав.-ісл. smiðr («ремісник», «коваль»),  і  («коваль»).
 Друга припускає питомо слов'янське походження, пов'язуючи його зі  («темний»).
 Третя виводить назву металу від назви стародавньої країни Мідії (іранське Мāda-, ).
 Четверта порівнює слов'янське слово з хеттськ. miti-, mita- («червоний»). Тобто, буквально — «червоний метал».
 Інші версії зв'язують «мідь» з  («ніж для вирізування») або з  («руда, метал»).

Латинська назва міді cuprum, «купрум» бере своє походження від назви острова Кіпр (, у латинській передачі Kúpros), де у давнину існував широкий промисел мідних предметів.

Алхіміки звали мідь словом Venus («Венера»), пов'язуючи її з планетою Венера.

Загальні відомості

Густина 8,940 г/см3. tпл 1084,5 °С; tкип 2567 °С. Твердість за Моосом — 2,5-3. Хімічно малоактивна, але на повітрі завжди вкрита шаром оксидів або основного карбонату. Домішки: Ag, As, Fe, Bi, Sb, Hg, Ge. Взаємодіє з галогенами, сіркою, селеном, утворює комплексні сполуки з ціанідами і ін. Солі одновалентної міді у воді або нерозчинні, або якщо не стабілізуються комплексоутворенням диспропорціонують. Наприклад:

або більш загально в іонній формі:

Стабілізовані комплексоутворенням сполуки одновалентної міді ([Cu(NH3)2]+, [Cu(Г)2]- де Г — галоген (крім F) або ціанід-іон) легко окиснюються до сполук двовалентної міді, що використовується для очищення газів від кисню: їх пропускають через водний розчин амоніаку з порошком міді, при цьому поверхневий шар оксиду розчиняється і мідь вільно окиснюється. На практиці поведінку амоніачних розчинів оксидів міді можна спостерігати поклавши круглу мідну пластинку (монету) у прозору посудину з водним розчином амоніаку так, щоб розділити розчин на дві частини. У верхній частині, завдяки доступу кисню, розчин забарвиться в темно-синій колір сполуками двовалентної міді, в нижній сполуки двовалентної міді прореагують з металевою міддю з утворенням безбарвних сполук одновалентної міді, тому розчин буде світлішим або безбарвним.

Солі двовалентної міді добре розчинні у воді і в розбавлених розчинах повністю дисоційовані. Кларк міді 4,7·10−3 % за масою. В основних гірських породах її середній вміст трохи вищий (10−2). Мідь характерна для основного і кислого магматизму. При першому вона концентрується в магматичних і скарнових родовищах і поствулканічних колчеданних рудах. У зв'язку з гранітним магматизмом формуються мідно-порфірові і жильні родовища.

Історія

Початок мідної доби поклало освоєння людьми техніки гарячого кування і литва, якому багато сприяло поширення гончарного виробництва. Печі й керамічні форми для відливання дали можливість освоїти методи переробки самородної міді. Сталося це на Близькому Сході приблизно у IV тисячолітті до н. е., в Європі і Китаї в II—III тисячолітті до н. е., а в Перу на початку I тисячоліття до н. е.

Наступний етап розвитку технологій настав вже наприкінці III тисячоліття до н. е., коли була відкрита можливість отримання металів не лише з руди. У зв'язку з відносною простотою отримання з руди і порівняно невисокою температурою плавлення мідь — найперший метал, який був освоєний людиною. Одночасно, швидше за все випадково, було встановлено, що, якщо в тигель, де плавиться мідь, додати трохи олова і цинку якість отриманого матеріалу суттєво покращиться.

На початку II тисячоліття до нашої ери мідь стала замінюватися бронзою. Приблизно у цю ж пору з'явилися й перші залізні вироби, але м'яке залізо (не придатне до лиття, оскільки вимагало надмірно високих температур), як матеріал для зброї і сільськогосподарських знарядь, не могло конкурувати з бронзою, — бронзова доба тривала ще 1000 років, аж до освоєння технологій навуглецьовування, гартування і зварювання сплавів заліза.

І пізніше бронза зберігала свою роль, тому що перевершувала залізо в технологічності, — якщо форму залізному виробу можна було надавати лише куванням (тому навіть старовинні цвяхи мали квадратний перетин), то бронзові знаряддя можна було виливати. З XV століття бронза знову стала стратегічним матеріалом, оскільки виявилося, що вона незамінна для виготовлення гармат.

Мідь і її сплави з глибокої давнини служили для карбування монет і медалей.

Мінерали міді

Відомо 170—200 мінералів міді, але промислове значення мають близько 20. До них належать: самородна мідь Cu (92 %), халькопірит (мідний колчедан) CuFeS2 (34,6 %), борніт Cu5FeS4(63,3 %), кубаніт CuFe2S3 (22–24 %), халькозин Cu2S (79,9 %), ковелін (мідний блиск) CuS (66,5 %), тенантит 3Cu2S·As2S3 (57,5 %), тетраедрит 3Cu2S·Sb2S3 (52,3 %), енаргіт Cu3AsS4, куприт Cu2O (88,8 %), тенорит CuO (79,9 %), малахіт CuCO3·Cu(OH)2 (57,4 %), азурит 2 CuCO3·Cu(OH)2 (55,3 %), халькантит Cu[SO4]•5H2O (31,8 %), брошантит CuSO4·3Cu(OH)2 (56,2 %), атакаміт CuCl2·3Cu(OH)2 (59,5 %), хризокола CuSiO3·nH2O (36,6), делафосит CuFeO2, ендрюсит та ін.

Сульфіди міді (халькопірит, халькозин, борніт, лаутит) є найголовнішими в її рудах; підлегле значення мають сульфосолі (бляклі руди) і сульфоарсеніди (енаргіт); ще менше — оксиди, карбонати і силікати (див. мідні руди).

Виробництво міді

Отримання міді
Мідь отримують з мідних, мідно-молібденових, мідно-нікелевих і поліметалічних руд. Заводи випускають чорнову (99 %), рафіновану вогневим (99,6 % Cu) і електролітичним (99,95 % Cu) методами мідь.

Процес добування міді включає три основні етапи:
 збагачення мідної руди;
 виплавка чорнової міді;
 рафінування міді.

Враховуючи дуже малий вміст міді в рудах (1–2 %), руду спочатку збагачують флотаційним способом. Розмелену руду змішують з флотаційними реагентами піноутворювачами та водою і продувають пульпу повітрям. Пухирці повітря прилипають до зерен рудних мінералів, спливають і утворюють піну, а пуста порода, яка добре змочується водою, опускається на дно.

Після фільтрації піни та просушування отримують концентрат з вмістом 10–35 % міді. Для зменшення вмісту сірки збагачену руду піддають окислювальному випалу при температурі 600—900 °C. Після цього руда поступає в полуменеві печі з температурою в зоні плавки 1450 °C, де відбувається дисоціація вищих сульфідів і карбонатів. Продукти дисоціації сплавляють між собою, утворюючи штейн — легкоплавкий сплав з температурою плавлення 900—1150 °C і вмістом 10–60 % Cu, 10–58 % Fe, 22–25 % S. Крім того, штейн містить домішки нікелю, цинку, свинцю, золота, срібла. Виплавка чорнової міді відбувається в горизонтальних конверторах з боковим дуттям продувкою штейну повітрям. Температура в конвертері становить 1200—1300 °C. Спочатку окислюється залізо:

Окисел заліза в вигляді шлаку спливає на поверхню і зливається. У другий період продування:

Закис міді розчиняється в розплаві та взаємодіє з напівсірчистою міддю з утворенням чорнової міді:

Тепло в конвертері виділяється за рахунок перебігу хімічних реакцій, без подавання палива. Таким чином, в конвертері отримують чорнову мідь, що містить 98,5–99,5 % Cu; 0,3–0,5 % S; 0,01–0,04 % Fe; 0,3–0,5 % Ni.

Рафінування чорнової міді проводять вогневим (окислення домішок при продуванні розплаву повітрям), або електролітичним способом за рахунок електролізу в водному розчині сірчаної кислоти та мідного купоросу. При проходженні струму анодні плити чорнової міді розчиняються і на катодах осаджується чиста електролітична мідь, а домішки випадають на дно ванни.

Найбільше міді добувають у Чилі. На долю цієї країни припадає третина світового виробництва. Далі за видобутком йдуть США, Індонезія та Перу.

Маркування промислової міді
Марки промислової міді та її хімічний склад визначається в ДСТУ ГОСТ 859—2003. Скорочена інформація про марки міді та аналоги у зарубіжних стандартах наведена нижче:

Прим. * Cu+Ag, не менше.

Специфічні особливості міді, що властиві різним маркам, визначаються не вмістом міді (відмінності складають не більше 0,5 %), а вмістом конкретних домішок (їх кількість може відрізнятися у 10–50 разів). Часто використовують класифікацію марок міді за вмістом кисню:
 безкиснева мідь: М00б, М0б з вмістом кисню до 0,001 % і М1б до 0,003 %;
 рафінована мідь (М1ф, М1р, М2р, М3р) з вмістом кисню до 0,01 %, але з підвищеним вмістом фосфору;
 мідь високої чистоти (М00, М0, М1) з вмістом кисню 0,03–0,05 %;
 мідь загального призначення (М2, М3) з вмістом кисню до 0,08 %.

Сортамент промислового постачання
Промислова мідь постачається після наступних видів обробки тиском:
 холоднодеформований прокат — це тягнені (прутки, дріт, труби) і холоднокатані (листи, стрічка, фольга) вироби. Він випускається в твердому, напівтвердому і м'якому (відпаленому) станах;
 гарячедеформований прокат — результат пресування (прутки, труби) або гарячого вальцювання (листи, плити), при температурах вище температури рекристалізації (150—240 °C);

Сортамент промислової міді наступний:
 Мідні прутки — випускаються пресованими (20–180 мм) і холоднодеформовані, в твердому, напівтверді і м'якому станах (діаметр 3–50 мм) за ДСТУ ГОСТ 1535^2006.
 Плоский мідний прокат загального призначення випускається у вигляді фольги, стрічки, листів і плит з ДСТУ ГОСТ 1173:2006.
 Фольга мідна — холоднокатана: 0,05–0,1 мм (випускається тільки в твердому стані)
 Стрічки мідні — холоднокатані: 0,1–6 мм.
 Листи мідні — холоднокатані: 0,2–12 мм і гарячекатані: 3–25 мм (механічні властивості регламентуються до 12 мм).
 Плити мідні — гарячекатані: понад 25 мм (механічні властивості не регламентуються).
 Мідні труби загального призначення виготовляються холоднодеформованими (в м'якому, напівтверді і твердому станах) і пресованими (великих перерізів) за ДСТУ ГОСТ 617:2007.

Властивості міді

Хімічні властивості
Мідь — малоактивний метал, в електрохімічному ряду напруг вона стоїть правіше за водень. Вона не взаємодіє з водою, розчинами лугів, соляною і розведеною сірчаною кислотою. Проте в кислотах — сильних окислювачах (наприклад, у азотній і концентрованій сірчаній) — мідь розчиняється:

Чиста мідь має достатньо високу стійкість до корозії: продукти окиснення утворюють при звичайній температурі лише тонкий поверхневий шар . В сухому повітрі це оксиди міді (червоний Cu2O непомітний, чорний CuO призводить до потемніння), у вологій атмосфері, що містить вуглекислий газ, мідь покривається зеленуватим нальотом основного карбонату міді:

В сполуках мідь може проявляти ступені окиснення +1, +2 і +3, з яких +2 — найбільш характерний і стійкий. Мідь(II) утворює стійкий оксид CuO і гідроксид Cu(OH)2. Цей гідроксид амфотерний, добре розчиняється у кислотах і в концентрованих лугах:

Солі міді (II) знайшли широке застосування в народному господарстві. Особливо важливим є мідний купорос — кристалогідрат сульфату міді(II) CuSO4.

Механічні властивості
Механічні властивості чистої міді (у м'якому стані) наступні:
 умовна границя текучості σ0,2 = 70 МПа;
 границя міцності σв = 200 МПа;
 відносне видовження після руйнування при розтягування δ = 35–40 %;
 твердість за шкалою Брінелля 40 HB;
 модуль Юнга E = 110—128 МПа;
 модуль зсуву G = 48 МПа.

Застосування

Мідь використовують з бронзової доби, часові рамки якого оцінюються від 4 тис. до 1 тис. років до н. е. Зокрема, в Україні виявлені старі Картамиські мідні копальні на Луганщині, які датуються XVI ст. до н. е.

Сучасне широке застосування міді пов'язане з її високою електропровідністю, хімічною стійкістю, пластичністю і здатністю утворювати сплави з багатьма металами: оловом (бронза), цинком (латунь), нікелем (мельхіор) і ін. Мідь використовується в різних галузях промисловості: електротехнічній (50 %), машинобудуванні (25 %), будівельній, харчовій і хімічній (25 %) галузях.

Використання чистої міді
Використовується у чистому вигляді в електротехніці, вирізняється високою електро- і теплопровідністю.

Більше половини міді, що добувається, використовується в електротехніці для виготовлення різних проводів, кабелів, струмопровідних частин електротехнічної апаратури. Для цього переважно використовується чистий метал (від 99,98 до 99,999 % Cu), що пройшов електролітичне рафінування.

Завдяки високій теплопровідності мідь — незамінний матеріал теплообмінників і холодильної апаратури. Крім цього, з міді виготовляють деталі хімічної апаратури та інструмент для роботи з вибухонебезпечними або легкозаймистими речовинами.

Широко застосовується мідь в гальванотехніці для нанесення мідних покриттів, одержання тонкостінних виробів складної форми, виготовлення кліше в поліграфії та ін.

Сплави на основі міді

Залежно від марки (складу) сплави можуть використовуватися в різних галузях техніки як конструкційні елементи (в тому числі у вигляді припоїв), як матеріали з антифрикційними властивостями, із стійкістю до корозії або заданою електро- і теплопровідністю. Велике значення мають наступні мідні сплави:
 латунь — основна добавка цинк (Zn). Вона має жовтуватий колір. Позначається звичайна латунь буквою Л з цифрою, що вказує на процентний вміст у латуні міді, а все інше — цинк. Наприклад, Л62 (62 % міді). Латунь твердіша за мідь, вона ковка і в'язка, тому легко вальцюється в тонкі листи або виштамповується у найрізноманітніші форми. Недолік: вона з часом окислюється і чорніє. Домішки кремнію (Si), олова (Sn), алюмінію (Al) підвищують міцність, антифрикційні властивості й корозійну стійкість латуні на повітрі, у морській воді й атмосфері. Марганець додає жаростійкості, а залізо твердості. Свинцева латунь добре полірується, а домішка до алюмінієвої латуні миш'яку, нікелю й заліза підвищує її стійкість до кислот;
 бронза — сплави з різними елементами, головним чином металами — оловом, алюмінієм, берилієм (Be), свинцем (Pb), кадмієм (Cd) та іншими, крім цинку (Zn) і нікелю (Ni). Порівняно з латунню бронза міцніша, стійкіша до корозії, мають антифрикційні властивості. Позначають бронзу Бр, а далі йдуть елементи, які входять у її склад та їх процентний вміст (крім міді). Наприклад, БрОФ 8,0-0,3 містить 8 % олова й 0,3 % фосфору, решта — мідь. Із бронз виготовляють крани, вентилі, втулки навантажених підшипників тощо Берилієва бронза після загартовування, за твердістю й пружними властивостями перевершує високоякісну сталь, а кадмієві й хромисті бронзи мають високу тепло- і електропровідність;
 мідно-нікелеві сплави — (константан (МНМц 40-1,5), манганин (МНМц 3-12), куніаль (МНА 13-3), мельхіор (МНЖМц 30-0,8-1), нейзильбер («нове срібло»)(МНЦ 15-20)). Мідно-нікелеві сплави мають високу корозійну стійкість і особливі електричні властивості, які змінюються залежно від вмісту нікелю. Крім нікелю, до складу сплаву можуть входити й інші елементи.

З часів античності мідь використовувалась у складі монетних сплавів, які отримали особливе поширення у новітню добу. Це сплави: мідь-цинк-олово, мідь-алюміній мідь-нікель, бронза, латунь, мельхіор. Литі мідні зливки античної Греції та Риму представляють інтерес для нумізматики. Мідні монети, що карбувались як еквівалент срібним, мали особливо великі розміри та вагу, як, наприклад шведські мідні дошки-плоти чи мідні гроші. З появою розмінної монети мідні монети пристосувались до потреб грошового обігу.

Мідь у інших сплавах
Дюралюміній — є сплавом алюмінію, де основним легуючим елементом є мідь (вміст 4,4 %), а також, магній (1,5 %) та марганець (0,5 %).

У ювелірній справі часто використовуються сплави золота з міддю для збільшення міцності виробів при деформаціях і стійкості до стирання, тому що чисте золото дуже м'який метал і не є стійким до цих механічних впливів.

Є сплави на основі міді, створені для імітації золота, що використовуються для виготовлення біжутерії (див., наприклад, абісинське золото).

Мідь у хімічних сполуках
Мідний купорос (у природі зустрічається у вигляді мінералу халькантит, хімічна формула CuSO4 • 5Н2О) використовується як окремо в 1…2, так і в суміші зі свіжогашеним вапном в 1…4 % концентрації (бордоська рідина) у сільському господарстві для боротьби з хворобами рослин. У промисловості мідний купорос використовується при виробництві штучних волокон, органічних барвників, мінеральних фарб, миш'якових хімікатів, для збагачення руди при флотації.

Оксиди міді (Cu2O, CuO) використовуються для отримання оксиду ітрію-барію-міді YBa 2 Cu 3O7-δ, який є основою для отримання високотемпературних надпровідників.

Оксид міді (іноді з додаванням оксиду барію або оксиду бісмуту для збільшення ємності) використовується як катод у мідно-окисидному гальванічному елементі (винайденому в 1882 році Лаландом) — хімічному джерелі електричного струму в якому анодом є цинк (рідше олово), а електролітом служить гідроксид калію.

Біологічна роль

Позитивний вплив

Мідь важливий елемент для всіх рослин і тварин. Відомо понад 50 білків та ферментів, у яких знайдено мідь. В основному мідь міститься в крові в складі білків плазми, які називаються церулоплазмінами. Поглинаючись у кишечнику мідь переноситься до печінки завдяки зв'язку із альбуміном. Мідь сприяє росту і розвитку, бере участь у кровотворенні, імунних реакціях. Мідь потрібна для перетворення заліза організму в гемоглобін. У крові більшості молюсків і членистоногих мідь використовується замість заліза для транспортування кисню у складі гемоціаніну, аналога гемоглобіну у головоногих, надаючи крові блакитний відтінок.

Відзначено на основі досліджень, що сполуки міді в формі сульфату у певних дозах діють бактеростатично, протигрибково, антитоксично, у курчат стимулюють ріст, а у курей несучість і якість яєць, посилюють біотрансформацію білків корму в білки тіла, підвищують загальну резистентність організму сільськогосподарської птиці.

Вважається, що мідь і цинк конкурують один з одним у процесі засвоювання в травній системі, тому надлишок одного з цих елементів в їжі може викликати недостачу іншого елемента. Здоровій дорослій людині необхідне надходження міді у кількості 1…2 мг щоденно. Захворювання, що викликаються дефіцитом міді: анемія, водянка, дерматози, затримка росту, депігментація волосся, часткове облисіння, втрата апетиту, сильне схуднення, зниження рівня гемоглобіну, атрофія серцевого м'яза.

Негативний вплив
Надлишкове надходження міді в організм веде до відкладення її в тканинах (хвороба Вільсона). При надходженні в організм людини надлишкової кількості міді може виникнути бронхіальна астма, захворювання нирок, захворювання печінки, а також просто інтоксикація організму. Симптоми передозування:
 безсоння, дратівливість, депресія;
 м'язові болі, анемія;
 подразнення слизових оболонок, запальні захворювання;
 погіршення пам'яті;
 розлади шлунково-кишкового тракту.

Цікаві факти
 Індіанці культури Чонос (Еквадор) ще у XV—XVI століттях виплавляли мідь із вмістом 99,5 % і використовували її як монети у вигляді сокирок розмірами сторін по 2 мм і 0,5 мм завтовшки. Ця монета ходила по всьому західному узбережжю Південної Америки, в тому числі і в державі інків.
 У Японії мідним трубопроводам для газу в будинках присвоєно статус «сейсмостійких».
 Інструменти, виготовлені з міді і її сплавів, не утворюють іскор при ударах, а тому застосовуються там, де існують особливі вимоги безпеки (вогненебезпечні, вибухонебезпечні виробництва).
 Польські вчені встановили, що в тих водоймах, де присутня мідь, коропи відрізняються великими розмірами. У ставках чи озерах, де міді немає, швидко розвивається грибок, який вражає коропів.

Примітки

Див. також
 Мідь самородна
 Мідні руди

Література
 Глосарій термінів з хімії // Й.Опейда, О.Швайка. Ін-т фізико-органічної хімії та вуглехімії ім. Л. М. Литвиненка НАН України, Донецький національний університет — Донецьк: «Вебер», 2008. — 758 с. ISBN 978-966-335-206-0

 Горбовий П. М., Загричук Г. Я., Фальфушинська Г. І. Основи хімії елементів. — Тернопіль: В-во Карп'юка, 2001. — 276 с.
 Григор'єва В. В. та ін. Загальна хімія. — К.: Вища школа, 1991.– 431 с.
 Кольорові метали та сплави: навч. посіб. Ч.1. Мідь та мідні сплави / Л. І. Богун, Е. І. Плешаков, С. Г. Швачко, Т. Л. Тепла; за заг. ред. З. Дурягіної. — Львів: Львівська політехніка, 2017. — 124 с. — ISBN 966-941-051-1.
 Романова Н. В. Загальна та неорганічна хімія. — К.: Перун, 1998.– 480 с.
 Самородна мідь України: геол. позиція, мінералогія і кристалогенезис / І. В. Квасниця, В. І. Павлишин, Я. О. Косовський ; НАН України, Ін-т телекомунікацій і глобал. інформ. простору. − К. : Логос, 2009. − 169 с. − Бібліогр. : с. 156−169 (178 назв). − ISBN 978-966-171-079-4.
 Химические свойства неорганических веществ: Учеб. пособие для вузов. 3-е изд., испр./Р. А. Лидин, В. А. Молочко, Л. Л. Андреева; Под ред. Р. А. Лидина. — М.: Химия, 2000. 480 с.: ил. — ISBN 5-7245-1163-0.
 U.S. Geological Survey, 2020, Mineral commodity summaries 2020: U.S. Geological Survey, 200 p. , https://doi.org/10.3133/mcs2020.
 Вартість міді , https://tehelectro.com

Посилання
 КУПРУМ  //Фармацевтична енциклопедія

Хімічні елементи

Електропровідникові матеріали
Скульптурні матеріали
Кольорові метали
Надпопулярні статті
Період 4 періодичної системи елементів


text:
This is a list of international prime ministerial trips made by Chris Hipkins, the 41st Prime Minister of New Zealand.

Prime Minister Chris Hipkins who took the office of Prime Minister of New Zealand on 25 January 2023 made his first prime ministerial trip to meet with his counter-part Prime Minister of Australia, Anthony Albanese on 7 February 2023 in Canberra, Australia.

Summary
The number of visits per country where Prime Minister Hipkins traveled are:
 One: Australia

2023

Multilateral meetings
Prime Minister Hipkins is scheduled to attend the following summits during his prime ministership.

Due to the 2023 New Zealand General Election being held on 14 October 2023, Hipkins' attendance to international summits for 2023 may be limited and may be attended by a delegation representative on behalf of the Prime Minister.

See also
 Sixth Labour Government of New Zealand
 Cabinet of New Zealand
 Foreign relations of New Zealand
 List of international prime ministerial trips made by Jacinda Ardern
 List of international prime ministerial trips made by Anthony Albanese

References

International prime ministerial trips
Hipkins
Hipkins, Chris
Foreign relations of New Zealand
Lists of diplomatic trips
2023 in international relations
Lists of 21st-century trips

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Erna Weber (* 2. Dezember 1897 in Charlottenburg; † 19. Mai 1988 in Berlin) war eine deutsche Mathematikerin.

Leben und Werk
Ihre Eltern waren in Berlin selbstständige Kaufleute und Inhaber einer Druckerei. Bis 1914 besuchte Weber das Königin-Luise-Lyzeum in Charlottenburg, konnte ihr Abitur aber erst 1919 ablegen. 1915 hatte sie eine Lehre am Tierphysiologischen Institut der Landwirtschaftlichen Hochschule Berlin begonnen.

Von 1920 bis 1925 studierte sie Mathematik, Physik und Philosophie an der Friedrich-Wilhelms-Universität zu Berlin. Sie promovierte 1925 bei Max von Laue mit einer Arbeit über Auswahlprinzip und Nadelstrahlung. Nach dem Studium arbeitete sie als Statikerin in einem Bauingenieurbüro in Charlottenburg.

1931 erhielt sie eine Anstellung am Kaiser-Wilhelm-Institut für Anthropologie, menschliche Erblehre und Eugenik in Berlin-Dahlem und arbeitete in der Abteilung Zwillingsforschung unter Otmar Freiherr von Verschuer. 1935 erschien als ihr erstes größeres Werk das Buch Einführung in die Variations- und Erblichkeits-Statistik im Gustav Fischer Verlag Jena. Nach dem Weggang ihres Vorgesetzten nach Frankfurt/Main musste sie sich 1935 eine neue Stelle suchen und wechselte zum Verlag Julius Springer in Berlin.

1937 nahm sie eine Stelle, zuletzt als Leiterin der Statistischen Abteilung der Außenstelle "Lehre und Forschung" in Jena (Kahlaische Straße) des Thüringischen Landesamtes für Rassewesen in Weimar bei Karl Astel an. Sie veröffentlichte Arbeiten über das Heiratsalter der Frauen und die eheliche Fruchtbarkeit verschiedener sozialer Gruppen. Im März 1940 erhielt sie einen Lehrauftrag für biologische Statistik an der mathematisch-naturwissenschaftlichen Fakultät an der Universität Jena. Im Februar 1945 konnte sie sich habilitieren und hielt am 18. Juli 1945 ihre Probevorlesung in Jena, woraufhin ihr die Lehrerlaubnis erteilt wurde.

Im Dezember 1945 wurde sie als früheres Mitglied der NSDAP in Jena entlassen. Gesuche der Fakultät für ihre Weiterbeschäftigung wurden abgelehnt. Zwischen 1947 und 1949 arbeitete sie in Jena bei den Firmen Schott und Jenapharm. Danach wechselte sie ins Thüringische Veterinäruntersuchungs- und Tiergesundheitsamt und leitete dort bis 1952 die statistische Abteilung.

1948 erschien ihr Grundriß der biologischen Statistik, der sich jahrzehntelang als ein Standardwerk behauptete und bis 1986 neun Auflagen erlebte. Am 1. Januar  1952 durfte Weber als Dozentin für das Fach naturwissenschaftliche und medizinische Statistik an das Institut für angewandte Mathematik der Universität Jena zurückkehren und wurde dort zum 1. April 1954 als Professorin mit Lehrauftrag berufen. 1957 folgte sie einem Ruf an die Humboldt-Universität zu Berlin, wo sie bis 1962 als Professorin mit vollem Lehrauftrag für mathematische Statistik tätig war. Mit ihrer Monographie Mathematische Grundlagen der Genetik, die in der von Hans Stubbe herausgegebenen Reihe Genetik: Grundlagen, Probleme und Ergebnisse in Einzeldarstellungen erschien, leistete sie 1967 einen herausragenden Beitrag zur Normalisierung der Genetik nach den Einschränkungen dieses Faches in der Zeit des Lyssenkoismus.

1978 wurde ihr die Honorary Life Membership der Biometric Society zuerkannt. In der DDR war sie 1964 mit dem Vaterländischen Verdienstorden in Bronze und 1972 in Silber ausgezeichnet worden und erhielt 1972 eine Ehrenpromotion durch die Univ. Jena.

Eigentlich schon im Rentenalter, leitete sie noch die Abteilung Wahrscheinlichkeitsrechnung und Mathematische Statistik am Institut für angewandte Mathematik und Statistik der Akademie der Wissenschaften der DDR in Berlin und war von 1967 bis zu ihrem Tode Schriftleiterin der von Ottokar Heinisch und Maria-Pia Geppert begründeten Biometrischen Zeitschrift. Ihr Grab befindet sich auf dem Karlshorster und Neuen Friedrichsfelder Friedhof in Berlin-Karlshorst.

Literatur
 Uwe Hoßfeld, Jürgen John, Oliver Lemuth, Rüdiger Stutz (Hrsg.): "Kämpferische Wissenschaft." Studien zur Universität Jena im Nationalsozialismus. Böhlau, Köln 2003, ISBN 3-412-04102-5.

 Gerbers biographisches Lexikon der Agrarwissenschaften, Stand Dez. 2021; https://opus.uni-hohenheim.de/volltexte/2021/1981/

Einzelnachweise

Weblinks

Mathematiker (20. Jahrhundert)
Träger des Vaterländischen Verdienstordens in Silber
Genetiker
Hochschullehrer (Humboldt-Universität zu Berlin)
Hochschullehrer (Friedrich-Schiller-Universität Jena)
NSDAP-Mitglied
Rassentheoretiker
Deutscher
Geboren 1897
Gestorben 1988
Frau


text:
Monetaria caputserpentis, common name the serpent's-head cowry or snakehead cowry, is a species of cowry, a sea snail, a marine gastropod mollusk in the family Cypraeidae, the cowries.

Distribution
 This species occurs in the Red Sea, Indian Ocean, tropical Indo-West Pacific, Australia and the Philippines. This sea snail lives on corals, rock reefs and rocky shores from the intertidal zone down to depths of 200 m.

Description
The basic color of the shell is reddish-brown, with many whitish dots on the top of the dorsum, which sometimes shows a clear longitudinal line. The underside is light beige.

Frequently these shells are sold with a purple top, which is achieved by dipping the dorsum in acid.

Synonyms
In literature and on various websites the synonym Cypraea caputserpentis is still commonly used.

There are two  subspecies :
 Monetaria caputserpentis caputserpentis Linnaeus (synonym : Cypraea caputserpentis caputserpentis Linnaeus, 1758)
 Monetaria caputserpentis caputophidii (Schilder, 1927)

References

Further reading
 Cantera J. R. (1991). "First record of the Indo-Pacific gastropod Cypraea caputserpentis (Linnaeus, 1758) at Isla Gorgona, Colombia". Veliger 34: 85–87.
 Meyer C. 2003. Molecular systematics of cowries (Gastropoda: Cypraeidae) and diversification patterns in the tropics. Biological Journal of the Linnean Society, 79: 401–459. page(s): 411

External links

 On-line articles with Cypraea caputserpentis in the HAWAIIAN SHELL NEWS (1960-1994)
OBIS Indo-Pacific Molluscan database

Cypraeidae
Gastropods described in 1758
Taxa named by Carl Linnaeus
Articles containing video clips


text:
The Episcopal Diocese of South Carolina was established in 1785 as one of the nine original dioceses of the Episcopal Church in the United States. The diocese originally covered the entire state of South Carolina, but the western part of the state became the Episcopal Diocese of Upper South Carolina in 1922. In 2012, a controversy led to the existence of two rival dioceses, the Anglican Diocese of South Carolina and the Episcopal Diocese of South Carolina, each claiming to be the legitimate successor of the original diocese.

Colonial origins (1660–1775)

On April 19, 1660, a group from Virginia attempted to establish an English settlement at or near present-day Beaufort. Morgan Jones of the Church of England was chaplain and presided over the first Anglican services in South Carolina. The colony was unsuccessful and later abandoned.

In 1663, Charles II granted the Lords Proprietors the Province of Carolina and gave them "Power to build and found Churches, Chapels, and Oratories" for use according to the "Ecclesiastical Laws" of England. The first permanent settlement in South Carolina was at Charleston, founded in 1670. The city received its first cleric in 1680 with the arrival of Atkin Williamson, and South Carolina's first church, St. Philip's, was built in 1681. In 1702, the newly incorporated Society for the Propagation of the Gospel in Foreign Parts sent Samuel Thomas as its first missionary to South Carolina.

Religious toleration fostered by the Lords Proprietors made Carolina attractive to nonconformists. While the colony was dominated by immigrant planters from Barbados who tended to be Anglican, there were significant numbers of Presbyterians, Baptists, Quakers, and French Huguenots. At the start of the 18th century, religious harmony in Carolina began to break down as political factions began to coalesce along religious lines. The Barbadian planters disputed with the Proprietors over debts, land policies, and the Indian Trade. The Huguenots sided with the Anglicans, while the newly arrived dissenters gave their support to the Proprietors who had given them toleration. On May 6, 1704, Anglican governor Nathaniel Johnson called an emergency session of the General Assembly where a bill was introduced to require all members of that body to subscribe to the Test Act, effectively excluding non-Anglicans from the legislature. The Exclusion Act passed by one vote. In November, the General Assembly passed the Establishment Act, making the Church of England the state religion of the Province. Minister salaries and church construction were to be financed by an export and import tax, while local vestries were empowered to raise revenue by assessing the real and personal property of Anglicans and dissenters alike. The act gave the laity control over the church. Taxpaying parishioners were to select the rector and the vestry, which would manage the parish. A lay commission would exercise oversight over the church at large, with the power to remove clergy.

The 1704 acts were highly controversial, and dissenters lobbied the English government and public for their repeal. Daniel Defoe wrote a pamphlet, "Case of the Protestant Dissenters", that set out the argument of the nonconformists. They argued that the Exclusion Act was contrary to colonial precedent and the Carolina charter. On the Establishment Act, they argued that it violated the Church of England's episcopal polity by giving lay commissioners powers to discipline clergy. The House of Lords agreed, and Queen Anne declared the acts null and void. On November 30, 1706, the General Assembly repealed both acts. They were replaced by a new Establishment Act that eliminated the commission's ability to discipline clergy. However, parishioners still elected their clergy and the lay commission still administered elections and supervised the Church of England in Carolina. A 1710 amendment to the act abolished parish levies and instead provided that vestries could draw up to £40 annually from public funds to cover parish expenses. In this way, dissenters would not directly fund the Church of England.

In 1708, Gideon Johnston was sent by Henry Compton, Bishop of London, as the colony's first commissary. The commissary was the personal representative of the Bishop of London, who had nominal jurisdiction over the church in the colonies. His role was to supervise the clergy and the affairs of the church, and Johnston was a strong advocate of episcopal and clerical authority and adhering to official Anglican doctrine and form. The commissary's influence was limited, however, by lay power and loopholes in the Church Acts. The 1706 Act had taken from the lay commission the power to remove ministers without providing other means of removal. As a result, once a minister had been elected to a parish, a minister could not be removed for behavior. Theoretically, the commissary could revoke a problematic minister's license but not the minister's benefice or salary. Parishes ultimately resorted to paying troublesome ministers to resign. Johnston also attempted to conform the colonial church in all respects to the church in England. He found opposition not only from dissenters but from Anglicans who disliked episcopacy and embraced many of the religious outlooks of the nonconformists.

Concentrated in the lowcountry, with its center at Charleston, the colonial church's membership included the plantation gentry, the professional class, urban merchants, and skilled craftsmen. Most of the Huguenots who immigrated to the colony also converted to Anglicanism. This influence caused the clergy in South Carolina to be more Calvinist than the surrounding colonies. Outside of the lowcountry, however, the Church of England's presence was very weak, the interior being predominantly Presbyterian and Baptist.

Creation and division (1775–1922)
During the American Revolution, dissenters successfully advocated for the disestablishment of the Church of England and ensured that all Protestant religions were treated equally with the adoption of a state constitution in 1778 (equality was extended to Catholics and Jews in 1790). The first state convention of the Protestant Episcopal Church in South Carolina was held on May 12, 1785. In October 1790, South Carolina's state convention unanimously accepted the constitution and canons for the national church adopted by the General Convention at Philadelphia earlier in July 1789. Robert Smith was elected South Carolina's first bishop on February 10, 1795, at the 12th convention.

The Episcopal Church in South Carolina remained disorganized and stagnant during the immediate years after the Revolutionary War. The strong congregationalist tendencies held by the churches contributed to a lack of interest beyond local affairs. After 1798, no convention would meet until 1804. Bishop Smith had died in 1801 and there was no standing committee to examine candidates for holy orders. At the 1804 convention, a standing committee was appointed, and Edward Jenkins was elected bishop. Jenkins, however, declined the office. A lingering fear of tyrannical bishops would leave South Carolina without a bishop until 1812 when Theodore Dehon was elected. In 1810, the Protestant Episcopal Society for the Advancement of Christianity in South Carolina was created on the model of the Society for the Propagation of the Gospel.

During the American Civil War, the Diocese of South Carolina was briefly separated from the Episcopal Church in the United States and was part of the Protestant Episcopal Church in the Confederate States of America. In 1922, the Episcopal Diocese of Upper South Carolina was created from territory formerly part of the original diocese.

Tensions with the Episcopal Church (2008–2012)
From the 2000s until 2012 a large number of clergy and laypeople in the diocese became more and more dissatisfied with decisions made by the Episcopal Church, and increasingly supported Anglican realignment. Similar controversies occurred in four other Episcopal Church dioceses: San Joaquin, Fort Worth, Quincy, and Pittsburgh. Although some clergy and parishioners in the diocese supported the decisions made by the General Convention of the Episcopal Church, they were in the minority, which was generally not the case with most other Episcopal dioceses. Since 2008, a number of developments heightened tensions between the diocese and the Episcopal Church.

Mark J. Lawrence was consecrated and installed as bishop on January 26, 2008, after being elected twice. The polity of the Episcopal Church requires that a majority of standing committees and diocesan bishops give consent to the election of any diocesan bishop. Because of "canonical deficiencies" in several dioceses' responses, the first election was declared void, requiring a second election.

The diocese opposed actions of the Episcopal Church that it viewed as contrary to scripture (see Homosexuality and Anglicanism). After the 76th General Convention of the Episcopal Church passed resolutions DO25 (opening "any ordained ministry" to individuals in same-sex relationships) and CO56 (concerning the blessing of same-sex relationships), the diocese responded by holding a special convention on October 24, 2009. The convention passed a resolution authorizing "the Bishop and Standing Committee to begin withdrawing from all bodies of the Episcopal Church that have assented to actions contrary to Holy Scripture, the doctrine, discipline and worship of Christ as this Church has received them ... until such bodies show a willingness to repent of such actions." It also declared "Resolutions DO25 and CO56, to be null and void, having no effect in this Diocese, and in violation of our diocesan canon."

The diocese attempted to distance itself further from the actions of General Convention in October 2010 and February 2011. At these consecutive diocesan conventions, accession clauses to the canons of the Episcopal Church were removed from the diocese's constitution. This was in response to revisions of Title IV, the canons of the Episcopal Church governing the ecclesiastical discipline of priests and bishops. The diocese claimed the revisions gave the Presiding Bishop of the Episcopal Church too much authority in internal diocesan affairs. While Lawrence stated that he did not intend to lead the diocese out of the Episcopal Church, 12 allegations made by an anonymous party charged that the bishop had "abandon[ed] the doctrine, discipline and worship of the Episcopal Church." Following an investigation in the fall of 2011, the Disciplinary Board for Bishops announced on November 28 that Lawrence's actions did not constitute abandonment.

In November 2011, the diocese generated more controversy when it issued quitclaim deeds to all parishes in the diocese, thereby surrendering any claim that it might have over parish property. Under the canons of the Episcopal Church, parish property is held in trust for the diocese and the Episcopal Church as a whole; however, South Carolina's diocesan chancellor defended the quitclaim deeds by citing a recent state Supreme Court ruling that the Episcopal Church's property canon was not binding on All Saints Parish in Pawleys Island. He also cited the fact that before 1979, the Episcopal Church never claimed ownership of parish property.

In the aftermath of the 2012 General Convention, which voted to allow the blessing of same-sex unions, there was speculation that the diocese was heading for secession. Bishop Lawrence was reported to have said that he personally "no longer sees a place for the diocese in the General Convention." In the fall of 2012, members of the historic diocese split into two rival factions: one of which formed today's Anglican Diocese of South Carolina while the other became the "Episcopal Church in South Carolina" and today's Episcopal Diocese of South Carolina.

Bishops
These are the bishops who served the South Carolina diocese up to 2012:
 Robert Smith (1795–1801)
 Theodore Dehon (1812–1817)
 Nathaniel Bowen (1818–1839)
 Christopher E. Gadsden (1840–1852)
 Thomas F. Davis (1853–1871)
 William B. W. Howe (1871–1894)* Ellison Capers, Coadjutor Bishop (consecrated 1893)
 Ellison Capers (1894–1908)* William A. Guerry, Coadjutor Bishop (consecrated 1907)
 William A. Guerry (1908–1928)* Kirkman George Finlay, Coadjutor Bishop (1921–1922)
 Albert Sidney Thomas (1928–1944)
 Thomas N. Carruthers, (1944–1960)
 Gray Temple (1961–1982)* C. FitzSimons Allison, Coadjutor Bishop (consecrated 1980)
 C. FitzSimons Allison, (1982–1990) * G. Edward Haynsworth, (Assistant, 1985–1990)
 Edward L. Salmon, Jr. (1990–2008)* William J. Skilton, Suffragan Bishop (1996–2006)
 Mark Lawrence (2008–2012)

See also
 History of the Episcopal Church (United States)

References

South Carolina


text:
Wahlverwandtschaften ist ein deutsches Tanzdrama des Tanztheaters der Komischen Oper Berlin nach Goethes gleichnamigen Roman und der Musik von Franz Schubert in einer Studio-Einrichtung für das Fernsehen der DDR mit der Choreografie und Inszenierung von Tom Schilling aus dem Jahr 1986.

Handlung

Produktion und Veröffentlichung
Das Libretto und die dramaturgische Einrichtung der Musik kamen von Bernd Köllinger. Die Gestaltung der Kostüme lag in den Händen von Eleonore Kleiber.

Franz Schuberts Musik:
 Fantasie für Violine und Klavier C-Dur, op. 159 aus
 Streichquintett C-Dur, op. 163
 Streichquartett a-Moll, op. 29
 Streichquartett d-Moll, D 810
 Fantasie für Klavier zu vier Händen f-Moll, op. 103

wurde gespielt von:
 Manfred Scherzer: Violine
 Jürgen Schröder: Klavier
 Ulf Däunert: 1. Violine
 Horst Meyer: 2. Violine
 Eberhard Wünsch: Viola
 Hans-Joachim Scheitzbach: Cello
 Heidrun Glocke: Cello
 Wolfram Krauß: Klavier
 Christoph Albrecht von Kamptz: Klavier

Die Premiere dieses Tanzdramas des Tanztheaters der Komischen Oper Berlin fand am 23. Mai 1983 statt.

Im Fernsehen der DDR wurde der Film, der in einer Studio-Einrichtung in Farbe aufgezeichnet wurde, das erste Mal am 5. April 1986 im 2. Programm gezeigt.

Kritik
Im Neuen Deutschland schrieb Eberhard Rebling:

Einzelnachweise

Filmtitel 1986
DDR-Film
Tanzfilm
Fernsehsendung (DDR)
Johann-Wolfgang-von-Goethe-Verfilmung


text:
Lawrence or Laurence Jones may refer to:

Lawrence Jones (businessman) (born 1968), British entrepreneur
Lawrence K. Jones, American counseling psychologist, career assessment developer and writer
Biff Jones (Lawrence Mcceney Jones, 1895–1980), college football coach
Lawrence B. Jones (born 1992), American conservative talk radio host, contributor to TheBlaze, and author.
Lawrence-Jones baronets, a title in the Baronetage of the United Kingdom
Lawrence W. Jones (born 1925), physics professor
Lawrence C. Jones (1893–1972), Vermont attorney and politician
L. E. Jones (1885–1969), English author

See also
Laurence Jones (1933–1995), Royal Air Force commander
 Laurence Jones (musician) (born 1992), singer-songwriter
Laurence C. Jones (1884–1975), founder and president of Piney Woods Country Life School, Mississippi
Larry Jones (disambiguation)


text:
Pietro Lombardi ist der Name folgender Personen:

* Pietro Lombardi (Architekt) (1894–1984), italienischer Architekt
 Pietro Lombardi (Ringer) (1922–2011), italienischer Ringer
 Pietro Lombardi (Sänger) (* 1992), deutscher Sänger

Siehe auch:
 Petrus Lombardus (um 1095/1100–1160), scholastischer Theologe
 Pietro Lombardo (um 1435–1515), italienischer Bildhauer und Baumeister


text:
Virtual CloneDrive — программное обеспечение для эмуляции оптических приводов CD и DVD. Поддерживает монтирование образов, записанных в формате ISO, BIN, CCD. Может создавать от 1 до 15 виртуальных оптических приводов. Является бесплатной программой. Программа позволяет создать в операционной системе виртуальный привод, программно полностью идентичный физическому.

Системные требования
 IBM-совместимый персональный компьютер с микропроцессором Pentium-класса. Минимальная тактовая частота 500 МГц (рекомендуемая — 1 ГГц). Оперативная память объёмом не менее 128 Мб (рекомендуемая - 256 Мб)
 ОС Windows XP и старше, для установки требуются права администратора системы.

См. также
 Эмуляторы оптических дисководов

Примечания

Бесплатное программное обеспечение
Программное обеспечение для Windows
Эмуляторы оптических приводов


text:
Lamine Gassama (Marselha, 20 de outubro de 1989) é um futebolista senegalês. Atualmente joga pelo Göztepe Spor.

Carreira
Lamine Gassama representou o elenco da Seleção Senegalesa de Futebol no Campeonato Africano das Nações de 2017.

Ligaçães externas

Nascidos em 1989
Naturais de Marselha
Futebolistas do Senegal
Senegaleses de ascendência francesa
Futebolistas do Olympique Lyonnais
Futebolistas do Football Club de Lorient
Futebolistas do Alanyaspor
Futebolistas do Göztepe Spor Kulübü
Jogadores da Seleção Senegalesa de Futebol
Jogadores da Copa das Nações Africanas de 2015
Jogadores da Copa das Nações Africanas de 2017
Jogadores da Copa do Mundo FIFA de 2018
Jogadores da Copa das Nações Africanas de 2019


text:
Uğur Tüfenk (ur. 6 stycznia 1986) – turecki zapaśnik walczący w stylu klasycznym. Dwunasty na mistrzostwach Europy w latach 2007. Brązowy medalista igrzysk śródziemnomorskich w 2005. Wicemistrz śródziemnomorski w 2012. Trzeci na uniwersyteckich MŚ w 2006 i piąty w 2012 roku.

Przypisy

Tureccy zapaśnicy
Urodzeni w 1986


text:
Year 1476 (MCDLXXVI) was a leap year starting on Monday (link will display the full calendar) of the Julian calendar.

Events
 January–December
 March 1 – Battle of Toro (War of the Castilian Succession): Although militarily inconclusive, this ensures the Catholic Monarchs the Crown of Castile, forming the basis for modern-day Spain.
 March 2 – Battle of Grandson (Burgundian Wars): Swiss forces defeat Burgundy.
 June 22 – Battle of Morat (Burgundian Wars): The Burgundians suffer a crushing defeat, at the hands of the Swiss.
 July 26 – Battle of Valea Albă (Moldavian–Ottoman Wars): The Ottoman Sultan Mehmed II defeats Stephen III of Moldavia.
 November 26 – Vlad the Impaler declares himself reigning Voivode (Prince) of Wallachia for the third and last time. He is killed on the march to Bucharest, probably before the end of December. His head is sent to his old enemy, Ottoman Sultan Mehmed II.

 Date unknown
 Leonardo da Vinci is acquitted on charges of sodomy, after which he disappears from the historical record for two years.
 Axayacatl, sixth Tlatoani of Tenochtitlán, is defeated by the Tarascans of Michoacán.
 Goyghor Mosque is built by Musa ibn Haji Amir and his son, Majlis Alam.

Births
 January 14 – Anne St Leger, Baroness de Ros, English baroness (d. 1526)
 March 12 – Anna Jagiellon, Duchess of Pomerania, Polish princess (d. 1503)
 May 2 – Charles I, Duke of Münsterberg-Oels, Count of Kladsko, Governor of Bohemia and Silesia (d. 1536)
 May 19 – Helena of Moscow, Grand Duchess consort of Lithuania and Queen consort of Poland (d. 1513)
 June 28 – Pope Paul IV (d. 1559)
 July 17 – Adrian Fortescue, English Roman Catholic martyr (d. 1539)
 July 21
 Alfonso I d'Este, Duke of Ferrara (d. 1534)
 Anna Sforza, Italian noble (d. 1497)
 July 22 – Zhu Youyuan, Ming Dynasty politician (d. 1519)
 August 28 – Kanō Motonobu, Japanese painter (d. 1559)
 September 11 – Louise of Savoy, French regent (d. 1531)
 October 1 – Guy XVI, Count of Laval (d. 1531)
 October 26 – Yi Gi, Korean philosopher (d. 1552)
 November 23 – Yeonsangun of Joseon, King of Korean Joseon Dynasty (d. 1506)
 December 13 – Lucy Brocadelli, Dominican tertiary and stigmatic (d. 1544)
 date unknown – Juan Sebastián Elcano, Spanish explorer (d. 1526)

Deaths
 January 14
 John de Mowbray, 4th Duke of Norfolk (b. 1444)
 Anne of York, Duchess of Exeter, Duchess of York, second child of Richard Plantagenet (b. 1439)
 March 1 – Imagawa Yoshitada, 9th head of the Imagawa clan (b. 1436)
 March 10 – Richard West, 7th Baron De La Warr (b. 1430)
 March – John I Ernuszt, Ban of Slavonia
 June 8 – George Neville, English archbishop and statesman (b. c. 1432)
 July 6 – Regiomontanus, German astronomer (b. 1436)
 September 8 – Jean II, Duke of Alençon, son of John I of Alençon and Marie of Brittany (b. 1409)
 November 28 – James of the Marches, Franciscan friar
 December
 Vlad III the Impaler, Prince of Wallachia (b. 1431)
 Isabel Neville, Duchess of Clarence, English noblewoman (b. 1451)
 December 12 – Frederick I, Elector Palatine (b. 1425)
 December 26 – Galeazzo Maria Sforza, Duke of Milan (assassinated) (b. 1444)
 Clara Hätzlerin, German scribe (b. 1430)

References


text:
Cinacanthus crenicollis är en skalbaggsart som beskrevs av Henry Clinton Fall 1932. Cinacanthus crenicollis ingår i släktet Cinacanthus och familjen Aphodiidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Skalbaggar
crenicollis


text:
A szatmárnémeti Szépművészeti Múzeum műemléknek nyilvánított múzeum Romániában, Szatmár megyében. A romániai műemlékek jegyzékében az SM-II-m-A-05224 sorszámon szerepel.

Története
A múzeum a Vécsey-palotában kapott helyet, melynek nevezetessége, hogy 1711. április 30-án az egykor itt állt épületben írták alá Pálffy János, a Habsburg-uralkodó magyarországi haderejének főparancsnoka és a szövetkezett erdélyi és magyar rendek képviselői a szatmári békét.

Leírása

Hivatkozások

Források

Szatmár megye műemlékei
Románia múzeumai
Szatmárnémeti


text:
Die Dvorak-Tastaturbelegung, auch Dvorak Simplified Keyboard (DSK) oder American Simplified Keyboard ([US-]Amerikanische Vereinfachte Tastatur) genannt, ist eine ergonomische Tastaturbelegung, die von August Dvorak in den 1930er Jahren als Alternative zur US-amerikanischen QWERTY-Tastaturbelegung entwickelt wurde.

Entstehung
Die 1932 von einer Kommission unter August Dvorak und William Dealey entwickelte Dvorak-Tastaturbelegung hatte die Vorgabe, möglichst einfach erlernbar und schnell anwendbar zu sein. Dem Entwurf der Tastaturbelegung gingen dabei Untersuchungen der Buchstabenhäufigkeit und der Physiologie der Hände voraus.

Diese ergonomische Tastaturbelegung wurde auf Grundlage der folgenden Prinzipien entworfen:
 Auf einer mechanischen Tastatur ist es leichter, Buchstaben zu tippen, wenn dabei die Hände abwechseln.
 Die häufigsten Buchstaben und Buchstabenkombinationen sollten sich dort befinden, wo die Finger aufliegen.
 Die selteneren Buchstaben sollten auf der unteren (der am schlechtesten zu erreichenden) Reihe liegen.
 Die rechte Hand sollte, da die meisten Menschen Rechtshänder sind, mehr Tipparbeit verrichten.
 Digraphe sollten nicht mit benachbarten Fingern geschrieben werden.
 Die günstigste Fingerbewegung ist von außen nach innen.

Die Dvorak-Tastaturbelegung konnte sich aber nie durchsetzen, da nur ein Teil der Anwender bereit ist umzulernen, die Industrie die QWERTY-Belegungsvarianten als Standard berücksichtigt und Textverarbeitungslehrer primär auf diesen ausbilden. Der Techniksoziologe Paul David macht dafür die Pfadabhängigkeit verantwortlich. Eine einmal etablierte Technologie, wie die QWERTY-Belegung, wird von vielen Komponenten, wie industrielle Infrastruktur, Berufe, Konsumenten, Produzenten, Märkte, wechselseitig unterstützt. So werden technische Alternativen, wie die Dvorak-Tastatur, umso stärker blockiert, je weiter der Technikpfad beschritten ist.

Besonderheiten

Die Tastaturbelegung benutzt eine andere Tastenanordnung, um weniger Ermüdung und schnelleres Schreiben zu ermöglichen. So befinden sich (für englische Tipper) 70 % der Anschläge auf der mittleren Buchstabenreihe, die Grundreihe genannt wird. Bei der QWERTY-Tastaturbelegung sind dies nur 32 %. Zudem liegen 22 % statt 52 % der Anschläge auf der oberen Reihe und nur 8 % statt 16 % auf der schlecht erreichbaren unteren Reihe. Auch dadurch, dass sich beide Hände möglichst abwechseln, wird die Schreibgeschwindigkeit erhöht. Und schließlich werden starke Finger mit Dvorak mehr verwendet als mit der QWERTY-Belegung, welche zum Beispiel den schwächsten Finger (linker kleiner Finger) fast so oft verwendet wie den zweitstärksten (rechter Mittelfinger).

Laut Dvorak-Benutzern wandern die Finger eines QWERTY-Tippenden an einem gewöhnlichen Arbeitstag ungefähr 30 km, mit Dvorak wären es nur 1,8 km. Auch mache man doppelt so viele Fehler auf QWERTY-Tastaturen wie auf Dvorak, einfacher zu lernen sei dieses System überdies: Um 40 Wörter pro Minute zu erreichen, brauche man durchschnittlich 56 Stunden Lernzeit, aber nur 18 Stunden mit Dvorak. Für Leute, die das Schreiben mit zehn Fingern lernen wollen, aber schon lange mit ihrem eigenen System schreiben, bietet sich auch gleich der Umstieg der Tastaturbelegung an, da so die schlechten Angewohnheiten kaum übertragen werden.

Kritik
Es gibt jedoch auch Zweifel an den Vorteilen des Dvorak-Systems. Einige Studien (1952 von der Australischen Postbehörde, 1973 von Western Electric, 1978 von der Oregon State University) zeigten nur sehr geringe oder gar keine Geschwindigkeitsverbesserungen. Zu den Behauptungen, die Dvorak-Tastatur sei auch unter ergonomisch-medizinischen Gesichtspunkten besser und verhindere z. B. RSI-Syndrom oder Sehnenscheidenentzündung sowie Langzeitschädigungen, gibt es keine gesicherten Daten. Das nicht einheitliche Auftreten dieser Krankheitsbilder legt die Vermutung nahe, dass andere Faktoren als die Tastaturbelegung bedeutsamer sind.

Eine Studie der US-Navy von 1944, die große Vorteile von Dvorak zeigt, wurde von den Ökonomen S. J. Liebowitz und Stephen E. Margolis in einem 1990 veröffentlichten Aufsatz kritisiert, zumal sie unter der Leitung von August Dvorak selbst durchgeführt wurde. Andererseits wurde dieser Aufsatz von Dvorak-Schreibern wiederholt als fehlerhaft und voreingenommen angegriffen.

Deutschsprachige Variante

Zur Unterstützung der deutschen Rechtschreibung ist die Hinzufügung der Umlaute Ää/Öö/Üü und des ß erforderlich, sodass einige Tastenzuordnungen der Original-Belegung weichen müssen und sich die Frage stellt, inwieweit die resultierende Belegung weiterhin eine Dvorak-Belegung genannt werden kann.

Von 2010 bis Februar 2018 wurde eine Tastatur "Dvorak Typ II deutsch" kommerziell angeboten, bei der auch einige andere Buchstaben gegenüber der Originalbelegung vertauscht sind.

Da die Dvorak-Belegung auf englische Spracheigenheiten ausgelegt ist, ist nicht davon auszugehen, dass eine solche Variante alle oben unter "Entstehung" genannten Ziele auch für deutschsprachige Anwender optimal berücksichtigt.

Heutige Anwendbarkeit
Dank der PC-Technik ist es heute sehr einfach, Dvorak zu benutzen. Beinahe jedes Betriebssystem kann die Tastaturbelegung umschalten. Bei allen Versionen von Windows, macOS, Linux, den meisten Unix-Derivaten und einigen Versionen von DOS wird Dvorak standardmäßig unterstützt (siehe Links). Darüber hinaus gibt es für DOS spezielle erweiterte Tastaturtreiber mit Unterstützung für diverse Dvorak-Varianten von Drittanbietern. Durch dieses Umschalten ist es möglich, mehrere Tastaturbelegungen zu verwenden und zum Beispiel Nicht-Dvorak-Nutzer am PC nicht zu beeinträchtigen. Dank der USB-Anschlusstechnik ist es leicht möglich, mehr als eine Tastatur an einen Rechner anzuschließen, somit kann eine herkömmliche Tastatur zusätzlich verbleiben.

Bei den meisten heutigen Tastaturen kann man die Tastenkappen zum Reinigen entfernen. Dadurch können diese in eine Dvorak-Tastatur umgebaut werden. Bei anderen Tastaturen haben die Tastenkappen der verschiedenen Reihen aber teilweise leicht unterschiedliche Formen.

Literatur

Weblinks

Allgemein

 Tippen Lernen kostenlos mit Typing Study (Dvorak, Qwerty,..)
 Introducing the Dvorak Keyboard (englisch)
 DVZine.org In Form eines Comics wird die Entstehungsgeschichte erzählt und Starthilfe gegeben. (englisch)

Kritik
 Der Artikel von S. J. Liebowitz und Stephen E. Margolis
 Artikel aus der Zeit über die Zweifelhaftigkeit der oft zitierten Navy-Studie von 1944 bei Zeit online

Tastaturtreiber
 Deutsche Tastaturbelegung Dvorak Typ II (Windows)
 Deutsche Tastaturbelegung Dvorak Typ II (X11)
 Deutsche Tastaturbelegung für XFree mit einigen zusätzlichen Vereinfachungen
 Deutsche Tastaturbelegung Dvorak Typ II (Mac OS X)
 Tastaturbelegung für Programmierer mit optimierter Position häufig genutzter Zeichen wie $&[{}(=*)+!#
 Schweizerdeutsche Dvorak-Tastatur basierend auf Typ II

Einzelnachweise

Tastaturbelegung
Wikipedia:Artikel mit Video
Ergonomie


text:
Rebecca Vivian Mary Perrott  (born 20 June 1961) is a swimmer from New Zealand, who won the gold medal in the women's 200 metres freestyle at the 1978 Commonwealth Games. She was fourth in the women's 400m freestyle at the 1976 Summer Olympics.

In the 1980 New Year Honours, Perrott was appointed a Member of the Order of the British Empire, for services to swimming. She was considered a possible medallist for the 1980 Summer Olympics but was denied the opportunity due to the boycott by the majority of New Zealand Olympic sports associations.

At 15 she was the youngest person to represent New Zealand at the Olympics. At 12½ she was the youngest competitor at the 1974 British Commonwealth Games; swimming for Fiji as her father was Registrar at the University of the South Pacific.

In 1994 she won a silver medal at the world surf championships in Britain. In 2011, she broke six New Zealand Masters swimming records.

See also
 List of Commonwealth Games medallists in swimming (women)

References

External links
 New Zealand Olympic Committee

1961 births
Living people
New Zealand female swimmers
Olympic swimmers of New Zealand
Commonwealth Games gold medallists for New Zealand
Commonwealth Games silver medallists for New Zealand
Commonwealth Games bronze medallists for New Zealand
New Zealand female freestyle swimmers
Swimmers at the 1976 Summer Olympics
Swimmers from Wellington City
Fijian female swimmers
Swimmers at the 1978 Commonwealth Games
Commonwealth Games competitors for Fiji
Swimmers at the 1974 British Commonwealth Games
People educated at Wellington Girls' College
New Zealand expatriates in Fiji
Commonwealth Games medallists in swimming
New Zealand Members of the Order of the British Empire
20th-century New Zealand women
21st-century New Zealand women
Medallists at the 1978 Commonwealth Games


text:
Sir Robert Southwell, född den 31 december 1635 nära Kinsale i grevskapet Cork, död den 11 september 1702 på Kings Weston House nära Bristol, var en  engelsk diplomat  och lärd.

Southwell var president i Royal Society 1690–1695.

Källor

Noter

Externa länkar

Brittiska diplomater
Ledamöter av Royal Society
Engelska politiker
Brittiska parlamentsledamöter
Diplomater under 1600-talet
Personer i England under 1600-talet
Personer från Cork (grevskap)
Födda 1635
Avlidna 1702
Män
Alumner från The Queen's College, Oxford


text:
Події
 Римська імперія:
 54 — кінець правління Клавдія (вбито); початок правління Нерона;
 Китай: імператор Мін-ді приносить до країни буддизм;
 Куджула Кадфіз об'єднує під своєю владою князівства юэчжи і створює Кушанське царство.
 Друга половина 50-х — Бриттський вождь Каратак втік до Уельсу і піднимає племена на повстання. Каратака видано римлянам Картімандуей.
 Кінець 50-х — намісник Мезії Плавтій Сільван приходить на допомогу Херсонесу, який під облогою скіфів. Римські гарнізони з'являються в Херсонесі і південному Криму.

Постаті
 Клавдій, римський імператор (41—54)
 Нерон, римський імператор (54—68)
 Куджула Кадфіз, кушанский царь
 Павел, християнський апостол
 Китайський імператор Мін-ді з династії Хань

Народились

Померли

Десятиліття
I століття


text:
Marcel Buysse (Wontergem, 11 de novembro de 1889 - Ghent, 3 de outubro de 1939) foi um ciclista profissional da Bélgica.

Participações no Tour de France
 1912 : 4º colocado na classificação geral
 1913 : 3º colocado na classificação geral, vencedor de seis etapas
 1914 : abandonou
 1919 : abandonou

Participações no Giro d'Italia
 1919 : 3º colocado na classificação geral
 1920 : 6º colocado na classificação geral

Ligações externas
 Marcel Buysse, Memoire du Cyclisme
 Tour de France 1912, Radsport-Seite.de

Ciclistas da Bélgica


text:
Holcolemma is a genus of African, Asian, and Australian plants in the grass family.

 Species
 Holcolemma canaliculatum (Steud.) Stapf & C.E.Hubb. - Tanzania, India (Tamil Nadu), Sri Lanka
 Holcolemma dispar Clayton - Queensland
 Holcolemma inaequale Clayton - Tanzania, Kenya, Somalia

References

Panicoideae
Grasses of Africa
Grasses of Asia
Grasses of Oceania
Poaceae genera
Taxa named by Charles Edward Hubbard


text:
Vodárenská věž v Komárně (maďarsky Víztorony) byla postavena v roce 1902 v duchu dobového romantismu. Považuje se za charakteristickou budovu města Komárna. Dvacetiosmimetrová stavba ze začátku 20. století je stále v provozuschopném stavu, ale z důvodu zvýšených tlakových poměrů se již v současnosti nepoužívá.

Reference

Externí odkazy

 Grafický model Vodárenské věže v Komárně
 Historie věže

Stavby v Komárně
Vodárenské věže


text:
Иодат магния — неорганическое соединение,
соль магния и иодноватой кислоты с формулой Mg(IO),
бесцветные кристаллы,
растворяется в воде,
образует кристаллогидраты.

Получение
 Реакция гидроксида магния и иодноватой кислоты:

Физические свойства
Иодат магния образует бесцветные кристаллы.

Растворяется в воде.

Образует кристаллогидраты состава Mg(IO)•n HO, где n = 4 и 10, которые теряют воду при 210°С.

Литература

магния


text:
Staw pod Warszawianką lub Staw pod Skarpą, Glinianka Bazylianów – staw w Warszawie, w dzielnicy Mokotów.

Położenie i charakterystyka
Staw znajduje się w stołecznej dzielnicy Mokotów, na obszarze MSI Sielce, u podnóża skarpy warszawskiej, poniżej kościoła św. Michała Archanioła, w pobliżu ulicy Dolnej. Położony jest na obszarze zlewni Kanału Głównego "A". W pobliżu znajdują się skwer Olgi i Andrzeja Małkowskich, tereny klubu sportowego Warszawianka, a także osiedle Dolna-Piaseczyńska.

Zgodnie z "Programem Ochrony Środowiska dla m. st. Warszawy na lata 2009–2012 z uwzględnieniem perspektywy do 2016 r." staw położony jest na terasie nadzalewowej. Jego powierzchnia wynosi 0,3599 ha. Staw jest bezodpływowy. Zasilany jest stale wodami podziemnymi. Według numerycznego modelu terenu udostępnionego przez Geoportal lustro wody znajduje się na wysokości 89,2 m n.p.m. Jego głębokość wynosi ok. 1 m. Identyfikator MPHP to 130936348.

Staw położony jest na terenie Warszawskiego Obszaru Chronionego Krajobrazu. Porośnięty jest roślinnością szuwarową.

Jedną z nazw określających zbiornik wodny jest Glinianka Bazylianów. W XVIII wieku w pobliżu ulicy Dolnej powstała cegielnia należąca do zakonu bazylianów.

W 2021 roku rozpoczęto oczyszczanie stawu i porządkowanie okolicznego terenu w ramach projektu finansowanego z budżetu obywatelskiego.

Przypisy

Jeziora w Warszawie
Jeziora na Nizinie Środkowomazowieckiej
Sielce (Warszawa)


text:
Die Norwegische Butterkrise begann Ende 2011 mit einer akuten Verknappung von Butter und einer Steigerung der Butterpreise auf den Märkten Norwegens. Wegen des akuten Mangels stiegen die Preise, und Buttervorräte in Supermärkten waren schon kurz nach neuen Lieferungen ausverkauft. Die dänische Boulevardzeitung B.T. bezeichnete die Situation in Norwegen aufgrund des Buttermangels als smør-panik (Butterpanik).

Verknappung
Starke Regenfälle während des Sommers beeinflussten das Grasen der Kühe und reduzierten die Milchproduktion während des Sommers um ungefähr 20 Millionen Liter, was sich in erhöhten Butterpreisen niederschlug. Währenddessen stieg die Nachfrage rasch an: 20 % mehr Verkäufe im Oktober 2011 und weitere 30 % im November. Ein akuter Mangel resultierte in rapide zunehmenden Preisen. Mitte Dezember 2011 kostete eine einzige 250-g-Packung der importierten Lurpak-Butter 300 Norwegische Kronen (umgerechnet 39 €, Stand 5. Januar 2012).

Die Knappheit hielt aufgrund hoher Importzölle auf Butter an, die die heimische Milchindustrie gegen ausländische Konkurrenten schützen sollten. In der Tat stammten 90 % der in Norwegen verkauften Butter aus heimischer Produktion. Die Milchindustrie erwartete ein Defizit von 500 bis 1000 Tonnen, wohingegen die Nachfrage nach Butter seit 2010 um 30 % stieg. Der Lebensmittelkonzern Tine wurde von den Milchbauern beschuldigt, sie nicht über die höheren Nachfragequoten informiert zu haben und trotz der sich anbahnenden nationalen Verknappung Butter in andere Länder zu exportieren. Tine produzierte im Jahr 2011 90 % der norwegischen Butter und war zugleich die größte Milchgenossenschaft und der Marktregulator des Landes.

Reaktion
Als Reaktion auf die wachsende Kritik bat Tine die Regierung, die Einfuhrzölle zu senken, um dem Mangel mit billigeren Importen aus Nachbarstaaten zu begegnen. Die Regierung senkte daraufhin die Einfuhrzölle für Butter bis Ende März 2012 um 80 %, also von 25 Norwegische Kronen (umgerechnet etwa 3,22 €, Stand: 5. Januar 2012) auf 4 Norwegische Kronen (umgerechnet etwa 0,51 €, Stand: 5. Januar 2012) pro Kilogramm. Nach Angaben eines Tine-Sprechers sei jedoch trotz der Änderung unwahrscheinlich, dass große Buttervorräte vor Ende Januar 2012 verfügbar würden. Es gab Rufe danach, als Konsequenz aus der Butterkrise das norwegische Staatsmonopol zu reformieren. Die Struktur der Milchindustrie wurde nach dem Zweiten Weltkrieg geschaffen, um Preise hoch zu halten, wodurch kleine Höfe geschützt werden sollten. Laut den Kritikern ist dies jedoch de facto ein Monopol, welches es nicht schaffte, die Kundenbedürfnisse zu erfüllen.

Die Krise erzeugte eine Vielzahl von Reaktionen durch Personen und Organisationen in Norwegen und benachbarten Ländern. Eine norwegische Zeitung versuchte, neue Abonnenten zu gewinnen, indem sie ein halbes Kilo Butter als Prämie anboten. Studenten auktionierten im Internet Butter um ihre Abschlusspartys zu finanzieren. Einige Personen wurden ertappt, als sie Butter über die Grenze schmuggeln wollten, während Schweden Online-Werbung schalteten, in der sie anboten, Norwegern Butter zu einem Preis von bis zu 460 Norwegische Kronen (etwa 59 €, Stand 5. Januar 2012) pro Paket zu liefern. Der dänische Molkerei-Geschäftsmann Karl Christian Lund versuchte, die Nachfrage nach seiner eigenen Butter zu steigern, indem er tausende von Paketen in Kristiansand und Oslo aushändigte. Schwedische Supermärkte boten kostenlose Butter für norwegische Kunden, um diese zum Einkaufen über die Grenze zu locken. Auf der schwedischen Seite der südöstlichen Grenzen des Svinesund berichteten Supermärkte einen zwanzigmal höheren Verkauf von Butter als normal, wobei neun von zehn Käufern Norweger waren. Eine dänische Fernsehsendung strahlte einen "Not-Aufruf" aus, der Zuschauer aufforderte Butter zu schicken. Dabei wurden 4000 Packungen gesammelt, die an Norweger verteilt wurden. Dänische Flughäfen und Fähren, die die Meerenge zwischen den beiden Ländern überqueren, hielten Buttervorräte in ihren Duty-free-Läden bereit.

Nachwirkungen
Aufgrund der Butterkrise verloren norwegische Einzelhändler eine geschätzte Summe von 43 Millionen Norwegischen Kronen (etwa 5,5 Millionen €, Stand 5. Januar 2012). Die norwegische Fortschrittspartei verlangte, dass Tine die Einzelhändler für ihre Verluste entschädigt.

Einzelnachweise

Ereignis 2011
Agrargeschichte (Norwegen)
Norwegische Geschichte (21. Jahrhundert)
Milchverarbeitung
Butter als Thema


text:
Gabriele Detti (Livorno, 29 de agosto de 1994) es un deportista italiano que compite en natación, especialista en el estilo libre.

Participó en tres Juegos Olímpicos de Verano, entre los años 2012 y 2020, obteniendo dos medallas de bronce en Río de Janeiro 2016, en las pruebas de 400 m libre y 1500 m libre.

Ganó tres medallas en el Campeonato Mundial de Natación, en los años 2017 y 2019, y una medalla de bronce en el Campeonato Mundial de Natación en Piscina Corta de 2018. Además, obtuvo ocho medallas en el Campeonato Europeo de Natación entre los años 2014 y 2022, y cinco medallas en el Campeonato Europeo de Natación en Piscina Corta entre los años 2012 y 2019.

Palmarés internacional

Referencias

Nadadores de Italia
Nadadores de Italia en los Juegos Olímpicos de Londres 2012
Nadadores de Italia en los Juegos Olímpicos de Río de Janeiro 2016
Nadadores de Italia en los Juegos Olímpicos de Tokio 2020
Medallistas olímpicos de bronce de natación
Medallistas olímpicos de bronce de Italia
Medallistas olímpicos de bronce de Río de Janeiro 2016
Campeones mundiales de natación
Nacidos en Livorno


text:
Black Elk Peak is the highest natural point in the U.S. state of South Dakota and the Midwestern United States. It lies in the Black Elk Wilderness area, in southern Pennington County, in the Black Hills National Forest. The peak lies  west-southwest of Mount Rushmore. At , it is the highest summit in the United States east of the Rocky Mountains. Though part of the North American Cordillera, it is generally considered to be geologically separate from the Rocky Mountains.

It is also known as Hiŋháŋ Káǧa ('owl-maker' in Lakota) and Heȟáka Sápa ('elk black').

The U.S. Board on Geographic Names, which has jurisdiction in federal lands, officially changed the mountain's name from Harney Peak to Black Elk Peak on August 11, 2016, honoring Black Elk, the noted Lakota Sioux medicine man for whom the Wilderness Area is named.

In September 2016, a team of professional surveyors obtained precise GNSS data over the course of two days and found the highest natural rock to be at  NAVD88 and a nearby secondary peak located approximately 300 feet south of the lookout tower and unofficially named "McGillicuddy's Peak", to be slightly lower at  NAVD88. This is believed to be the only precise survey that has been made to determine the true elevation of this peak.

The peak's fire lookout tower and the staircase leading to it, as well as a nearby dam and pumphouse, were listed on the National Register of Historic Places in 1983.

Hiŋháŋ Káǧa
This peak was called Hiŋháŋ Káǧa, or, "Owl maker," after rock formations that look like owls (and the association of owls with impending death by the Lakota Sioux). They dominated this region and occupied the territory at the time of European colonization. They considered it a sacred site within the Black Hills, which they call Pahá Sápa and Ȟé Sápa.

The mountain was named Harney Peak in 1855 by American Lieutenant Gouverneur K. Warren in honor of US General William S. Harney, his commander in a regional military expedition. In punitive retaliation for other Sioux raids, in September 1855 Harney's forces killed Brulé Sioux warriors, women and children in what Americans called the Battle of Blue Water Creek in Garden County, Nebraska.

Harney later commanded the United States military in the Black Hills area in the late 1870s.
The Lakota had tried to get the name of the peak changed for 50 years, as Harney had massacred their people.

In 2014 the Sioux renewed their effort to get the name changed, in an effort led by Basil Brave Heart of the Pine Ridge Indian Reservation. A Korean War veteran, he felt that Harney had not honored the military with his action.

Some Lakota requested state officials in 2015 to reinstate their original name Hinhan Kaga for the peak. The Lakota Council of the Pine Ridge Reservation and descendants of Black Elk, a noted medicine man, supported naming it for him, as the national wilderness area around the peak is named for the shaman.

He became known beyond the Lakota in part through the book Black Elk Speaks (1932), written by John G. Neihardt from long talks with the shaman. South Dakota Governor Dennis Daugaard opposed the name change, as did other state officials, and no action was taken in 2015.

The U.S. Board on Geographic Names officially changed the mountain's name from "Harney Peak" to "Black Elk Peak" on August 11, 2016, by a unanimous vote of 12–0, with one abstention. On August 18, 2016, Gov. Daugaard announced that the state would accept the new name.

History

Black Elk Peak and the Black Hills were protected within the Great Sioux Reservation established by the United States government in the Treaty of Fort Laramie in 1868; it covered most of the territory west of the Missouri River in South Dakota (the area now called West River). American settlement was concentrated east of the river, where there was more water for farming.

The first Americans believed to have reached the summit were a party led by General George Armstrong Custer in 1874, during the Black Hills expedition. The federal government took back the Black Hills and another strip of land in a new treaty in 1877. More than a decade later, it broke up the Great Sioux Reservation in 1889 into five smaller reservations, the same year that North Dakota and South Dakota were admitted as states to the Union. The government made some nine million acres of former Lakota land available for purchase for ranching and homesteading. Most American settlement in West River did not start until the early 20th century. The area attracted many European immigrants as well as migrants from the East.

Black Elk Peak is the site where Black Elk (Lakota Sioux) received his "Great Vision" when nine years old. He later became a medicine man known for his wisdom. Late in life, he returned to the peak accompanied by writer John Neihardt. Black Elk was sharing much of his life and philosophy with Neihardt through long talks translated by his son. Neihardt tried to express the medicine man's wisdom in his book Black Elk Speaks (1932).

Neihardt recorded Black Elk's words about his vision as follows:

"I was standing on the highest mountain of them all, and round about beneath me was the whole hoop of the world," he is quoted as saying. "And while I stood there I saw more than I can tell and I understood more than I saw; for I was seeing in a sacred manner the shapes of all things in the spirit, and the shape of all shapes as they must live together like one being."

New York mining promoter James Wilson organized the Harney Peak Tin Company around 1884 or 1885. The Harney Peak Tin Company did not actually mine any tin, and was liquidated by court order in the 1890s, losing investors almost $3 million (equivalent to approximately $ million in ) in the largest fraud scandal in Black Hills mining history.

American settlers used Black Elk Peak as a fire lookout tower in 1911, with a wood crate placed at the summit for a seat. In 1920, a 12'x12' wood structure was built, and it was expanded to 16'x16' the following year.  The federal Civilian Conservation Corps enlisted local men and completed construction of a stone fire tower in 1938, one of numerous projects in the state during the Great Depression. The Harney Peak fire tower was last staffed in 1967.

A United States post office was operated at Black Elk Peak from 1936 until 1942, and again from 1945 until 1946. The Harney Peak post office was reportedly one of the "most elevated post offices in the United States".

A manmade dam was also created on the peak in 1935. This concrete reservoir holds  of water; a pumphouse was added in 1938. In 1982, the lookout tower and its stairway, dam, and pumphouse were nominated by the USDA Forest Service for inclusion in the National Register of Historic Places. The Forest Service cited the site's cultural, recreational, and architectural significance to South Dakota. On March 10, 1983, the site was officially added to the register.

In May 2015 the South Dakota Board of Geographic Names recommended renaming Harney Peak as Hinhan Kaga, to remove the name of a commander known for massacring Sioux women and children at the Battle of Blue Water Creek  and to honor the original Lakota name for the mountain. At the end of the following month, the board reversed the recommendation that the peak be renamed saying that "there was no public consensus on a new name." The Lakota were divided on a preferred name, and Republican Governor Dennis Daugaard and some other Americans opposed any name change.

The recommendation for renaming went to the federal US Board on Geographic Names. The federal board acknowledged that the name was of concern to the Lakota, and its spokesman said, "In this case, the board felt that the name was derogatory or offensive, being that it was on a holy site of the Native Americans." In a decision published August 11, 2016, the United States Board on Geographic Names adopted the name "Black Elk Peak."

Hiking

The summit can be reached from Sylvan Lake, Camp Remington, Highway 244, Palmer Creek Rd., Mount Rushmore, or Horse Thief Lake. From the trailhead at Sylvan Lake in Custer State Park, to the summit and back is about . This is the shortest, least strenuous, and most popular route. No permit is required for use of the trail. However, A South Dakota State Parks pass is required to access the Sylvan Lake trailhead.

An old stone tower, once used as a fire lookout tower, is located at the summit. The ashes of Valentine McGillycuddy were interred near the base of the tower and a plaque reads, "Valentine McGillycuddy, Wasicu Wakan." Wasicu Wakan is Lakota for "Holy White Man."

Gallery

See also

 List of U.S. states by elevation
 List of mountains in South Dakota

Notes

References

External links

Mountains of South Dakota
Black Hills
Religious places of the indigenous peoples of North America
Landforms of Pennington County, South Dakota
Sacred mountains
Highest points of U.S. states
Black Hills National Forest
North American 2000 m summits
National Register of Historic Places in Pennington County, South Dakota
Buildings and structures completed in 1938
Dams on the National Register of Historic Places in South Dakota
Fire lookout towers on the National Register of Historic Places
Civilian Conservation Corps in South Dakota
Dams completed in 1935


text:
L'Île-Bouchard  es una población y comuna francesa, situada en la región de  Centro, departamento de Indre y Loira, en el distrito de Chinon y cantón de Île-Bouchard. Del 8 al 14 de diciembre de 1947, L'Île-Bouchard fue escenario de varias apariciones marianas. Cuatro niñas de 7 a 12 años informaron haber visto a la Virgen María y al arcángel Gabriel. El sitio fue declarado sitio peregrinación oficial de la diócesis de Tours el 8 de diciembre de 2001 por el arzobispo André Vingt-Trois.

Demografía

Referencias

Enlaces externos
 INSEE

Ile Bouchard


text:
Maestro Internazionale della composizione dal 1984, ha composto circa 350 studi, ottenendo 16 primi posti in concorsi di composizione.

Dal 1965 al 1985 ha partecipato a dieci campionati sovietici individuali di studio di composizione. Nel 1983 si è classificato al 4º posto. Ha collaborato spesso col connazionale David Gurgenidze.

È considerato uno dei maggiori specialisti dei finali di torre. Ha scritto molti articoli sugli studi su varie riviste, tra cui  «EG». Ha pubblicato i libri 100 Studi (Tbilisi 1972, in georgiano) e Idee studistiche nei finali di torre (Tbilisi 1978, in georgiano).

Di professione è un ingegnere.

Nel 2008 il seguente studio di Kalandadze ha vinto il concorso «Study of the Year» della PCCC per il miglior studio dell'anno.

Soluzione:1. Df4+!  Re6 (Re7)
2. Qf7+!  Rxf7  non 2. ...Rd8 3. De8+ Rc7 4. d8=D#, né 2. ...Rd6 3. d8=D+ Rc6 4. Dxb7 +–
3. d8=C+  Rf6
4. Cxb7  Re5
5. Rg6  il re nero viene confinato sulla colonna 1 per impedire la promozione del pedone  5. ...Rd4
6. Rf5  Rc3
7. Re4  Rb2
8. Rd3  Rxa2
9. Rc2  Ra1  (il nero tenta di ottenere la patta per stallo con 10. ...a2)
10. Cc5  Ra2  ma ciò non è possibile per 11. Cb3#
11. Cd3  Ra1
12. Cc1  a2
13. Cb3#

Note

Compositori di scacchi sovietici


text:
Соревнования в беге на 3000 метров в конькобежном спорте среди женщин на зимних Олимпийских играх 2010 прошли 14 февраля.

Забеги состоялись в олимпийском овале Ричмонда с 13:00 до 15:00 по местному времени (UTC-8). Мартина Сабликова стала первой в истории олимпийской чемпионкой в конькобежном спорте, представляющей Чехию. Она также установила рекорд трассы. Второе и третье места заняли бежавшие в предпоследней паре Штефани Беккерт и Кристина Гровс, причём Гровс лидировала весь забег, Беккерт обошла её на финишной прямой.

Медалисты

Рекорды

Соревнование

Ссылки
 Результаты


text:
Sabre (band), Britse metalband
 North American F-86 Sabre, een straaljager
 North American F-100 Super Sabre, een straaljager
 Sabre GDS, een computersysteem
 Sabre (tank), een tank
 een historisch scootermerk uit 1953 en 1954: zie Lenoble


text:
A 51.ª edição da Volta à Romandia disputou-se de 6 de maio a 11 de maio de 1997 com um percurso de 760,1 km dividido num prólogo inicial e 6 etapas, com início em Kriegstetten, e final em Genebra.

O vencedor foi o russo Pavel Tonkov, cobrindo a prova a uma velocidade média de 33,9 km/h.

Etapas

Classificações

Assim ficaram os dez primeiros da classificação geral da segunda edição da Volta à Romandia

Referências

Ligações externas
 Volta à Romandia em Procyclingstats

1997
Desporto na Suíça em 1997
1997 no ciclismo


text:
Christopher Lütken (født 24. marts 1826 i Mern, død 20. marts 1906 i Odense) var en dansk forstmand.

Han blev student i 1844 og påbegyndte et teologisk studium. Under Treårskrigen 1848-50 deltog han som frivillig. han blev forstkandidat 1856, foretog kemiske studier især over imprægnering af træ, blev assistent i statsskovvæsenet 1862, var kongelig skovtaksator 1870-1901, fra 1882 tillige leder af statens forstlige forsøgsvæsen. Mest blivende betydning fik han ved at anlægge talrige faste prøveflader i forskellige træarter rundt om i statsskovene og undersøge dem ved gentagne målinger, efter hans tid som fortsattes af forsøgsvæsenet. I 1901 blev han Ridder af Dannebrog. Han er begravet i Odense og gengivet i en tegning i familieeje.

Han skrev flere værker: Statistisk Beskrivelse af de danske Statsskove, Den Langenske Forstordning samt tidsskriftartikler med mere.

Forfatterskab
 Om skovdyrkning i det vestlige Jylland (1866)
 Statistisk Beskrivelse af de danske Statsskove (1870)
 Den Langenske Forstordning (1899)

Eksterne henvisninger
 C.V. Prytz: Salmonsens Konversationsleksikon, 2. udgave, bind XVI, s. 202; opslag: Lütken, Christopher

Forstmænd fra Danmark
Personer i Treårskrigen fra Danmark
Faglitterære forfattere fra Danmark
Embedsmænd fra Danmark
Riddere af Dannebrog
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Danskere i 1800-tallet
Christopher 2


text:
Це́рковь Рождества́ Пресвято́й Богоро́дицы — грекокатолическая церковь в городе Самбор Львовской области Украины.

История

Возведена деревянной, не позднее 70-х годов XVI Века, в городе Самборе, (в составе Речи Посполитой), по великому соизволению русинам (), Королевы польской и Великой Княгини литовской Боны.
Это решение вызвало протесты и жалобы в мультиконфессиональной среде общины Самбора.

Тем не менее, «спор благополучно разрешается в пользу Господа», и возводится деревянная Церковь Рождества Пресвятой Богородицы, которая служила вплоть до 1738 года, а потом возводится каменная.

Каменный храм, сохранившийся до наших дней с незначительными перестройками и приделами,  построен в 1738 году. Средства на возведение и проектирование пожертвовала семья богатых галицких шляхтичей Комарницких.

Архитектурная линия храма — простые и четкие формы. На фронтальном балконе и мансарде красуются статуи ангелов-хранителей . Внутренняя роспись выполнена художником-иконописцем Яблонским.

В церкви хранится почитаемая чудотворная икона Самборской Божьей Матери. Долгое время она была единственной на Украине признанной и уважаемой Католической церковью.

Храм широко известен и тем, что в нём покоятся фрагменты мощей Святого Валентина.

В 1913 году, по инициативе и при участии отца Франца Рабия был перестроен главный корпус церкви. С северной и южной сторон были пристроены две ниши с престолами: одна — Рождества Христова, а вторая — святого Валентина, под которой расположили небольшой стеклянный гроб с мощами святого

Мощи были переданы в дар городу Самбору 13 мая 1759 года Апостольской столицей в Риме, которые по утверждению Ю. Рабия, были эксгумированы на кладбище Святой Присцилы в Риме, где святой был священником и погиб мученической смертью около 270 года..

Примечания

Литература

Статьи и публикации

Самбор
Храмы УГКЦ


text:
Andrea Riedle (* 1972 in Plochingen) ist eine deutsche Historikerin und Direktorin der Stiftung Topographie des Terrors.

Werdegang
Riedle studierte Neuere Geschichte und Politikwissenschaft in Tübingen sowie Political Science und European Studies in Exeter, England. Von 2009 bis 2011 arbeitete sie als wissenschaftliche Mitarbeiterin bei der "Ständigen Konferenz der Leiter der NS-Gedenkstätten im Berliner Raum". Ihre 2011 veröffentlichte Dissertation "Der Kommandanturstab im KZ Sachsenhausen. Sozialstruktur, Karrierewege und biografische Studien" entstand an der Freien Universität Berlin.

Von Dezember 2012 bis Ende 2019 war Riedle wissenschaftliche Abteilungsleiterin und stellvertretende Gedenkstättenleiterin der KZ-Gedenkstätte Dachau der Stiftung Bayerische Gedenkstätten.

Seit 1. Januar 2020 ist sie Direktorin der Stiftung Topographie des Terrors in Berlin und folgt auf Andreas Nachama, der Ende November 2019 in den Ruhestand ging.

Veröffentlichungen
 Andrea Riedle: Die Angehörigen des Kommandanturstabs im KZ Sachsenhausen. Sozialstruktur, Dienstwege und biografische Studien. Metropol, Berlin 2011 (Diss.), ISBN 978-3-86331-007-3.

Einzelnachweise

Zeithistoriker
NS-Forscher
Deutscher
Geboren 1972
Frau


text:
Adolf Zika (born 21 July 1972) is a Czech photographer.

Early life
Zika was born in Prachatice, Czechoslovakia (now Czech Republic) in 1972. He graduated from secondary pedagogical school, and in 1988 became a member of the Center for Elite Sports in Prague. He won the title of Junior Champion of the country in judo, and earned a bronze medal in the European Junior Tournament in Vienna. In 1990, he traveled to Budo University in Katsura, Japan, where he trained under the best judo fighters in the world. On his return, he quit his judo career without any official explanation.

In the following years, Zika composed music, toured and organized various projects. In 1993, he was the guitarist and songwriter for the hardcore band Serious Music.

Career
Zika took up photography in 1994, and a year later won first place in the sports category of the Czech Press Photo Contest. In 1996, he worked for a German travel agency in Cologne. Following this, the fashion label Pietro Filipi selected him as their main photographer. In the spring of 1997, Zika opened his own studio in Prague, began shooting fashion and commercial photography, and received his first large commissions. He began working on catalogs for fashion, creating calendars and working on commissions in Australia, Barbados, Hawaii, the Dominican Republic and other locations. He worked regularly for Playboy, where he photographed many of their covers. In 1999, he formed the film and production company ZIPO film. In autumn 2000, he was selected among six photographers to represent the Leica Camera brand at photokina 2000 in Cologne, and was included in their worldwide calendar. He was the author of the largest printed project of 2000, involving the cooperation of 120 photographers from the Czech Republic and four other countries. The result was The Last Book of the Century, One Day in the Life of the Czech Republic. A year later, Zika was included in the book of personalities for Czech commercial and fashion photography.

Since 2001, he has directed over two dozen television commercials, and worked on a feature-length film as a producer. In the same year, he began long-term cooperation with the mobile operator Orange SA. For Orange Slovakia, he created their entire re-branding campaign in South Africa. In 2002, he was among the bestselling Czech artists at Paris Photo in the Louvre, where he represented the Leica Gallery Prague. He also won a tender to be the photographer for the commercial television station TV Nova, creating the photographic concept and creative promotional visuals for all its programs. He worked for the Czech Ministry of Foreign Affairs to prepare the official book for the Czech Republic's entrance into the EU. In 2003, he signed a contract with the publisher Presco Group for an annual calendar of his work to be distributed worldwide.

In September 2004, his photographs were again on display at the photokina 2004 international exhibition in Cologne, this time in the Olympus E-system Gallery. His photographs were later displayed at the Black and White Past and Present gallery, organized as part of Interkamera 2006, featuring three classic Czech photographers (František Drtikol, Václav Chochola and Josef Sudek) and three representatives from the current generation (Jan Saudek, Robert Vano and Zika). In summer 2006, with the support of Hasselblad and Leica, Zika took photographs for his planned publication 6 Days and 24 Hours of Le Mans, a non-traditional conception of the 24 hours of Le Mans endurance race.

In 2007 Adolf Zika directed a full-length documentary film Jan Saudek - V pekle svých vášní, ráj v nedohlednu, about the photographer Jan Saudek.

In 2008, he made a feature-length documentary film about the 24 Hours of Le Mans race, entitled Le Mans Phenomenon. The film was later included in the Official Selection and screened at the 28th edition (2010) of the Milano International FICTS Festival of Sport, Movies and TV.

In 2009, Zika published One Year of My Life in 3285 Pictures, in co-operation with Leica, a photography project illustrates a year of his life with nine photographs a day. As an extension of this idea, in the same year he founded the web project Week of Life, a documentary project which aims to create the largest photo library of humanity.

The following year, he directed the short documentary film Tichá Vášeň ("Silent Passion").

In October 2010, he published another book, In The Shadow of Light, featuring portraits and landscapes as well as the still predominant artistic nude photography.

In February 2012, Zika was awarded the METRO Zlatá pecka 2011 award for the TV spot "Anthem", which he directed and created for Mountfield a.s. Later that year, he directed a feature-length documentary film, composed of collected footage sent by the Czech public, entitled Země česká, Domov Tvůj! ("The Czech Land, Your Home!"), created in co-production with Czech TV.

Personal life
In June 2004, Zika was arrested and remanded in custody for three months in connecting with an alleged sex trafficking operation centred around the Prague branch of the Slovak ELI modelling agency, before later being acquitted at trial.

He has been married twice, and has three children.

Awards
 1995 1st Prize Czech Press Photo
 2000 Leica Academy Germany Awards
 2008 - Glass Eye Award (Eurofest Montreal) - best documentary film Jan Saudek - Trapped by His Passions, No Hope for Rescue
 2011 METRO Zlatá pecka

Books by Adolf Zika
Cirkus, 1996
The Last Book of the Century, 2000
Woman, 2005
6 DAYS AND 24 HOURS OF LE MANS, 2006
Luxurious Luminescence, 2006
ONE YEAR OF MY LIFE, 2009
In the Shadow of Light, 2010

Gallery

References

External links
 Adolf Zika's official website
 Jan Saudek Documentary website
 Adolf Zika's Production company website

1972 births
Living people
People from Prachatice
Czech photographers


text:
Ammenäs är en tätort i Uddevalla kommun i mellersta Bohuslän. Den är belägen vid Byfjordens utlopp i Havstensfjorden, 15 km sydväst om centrala Uddevalla, strax intill Uddevallabrons södra fäste.

Ammenäs var under en period ett sommarstugeområde som har förtätats och kommit att alltmer permanentbebos.

Befolkningsutveckling

Se även
Forshälla socken

Noter

Tätorter i Sverige
Orter i Uddevalla kommun


text:
Scyrotis namakarooensis is a species of moth of the  family Cecidosidae. It is found in Namibia.

References

Endemic fauna of Namibia
Cecidosidae
Insects of Namibia
Moths of Africa


text:
Il lamantino africano o manato africano (Trichechus senegalensis, Link 1795) è un mammifero della famiglia Trichechidae che vive nei fiumi tropicali dell'Africa occidentale.

Descrizione
Gli adulti hanno una lunghezza compresa fra 3 e 4 m e un peso massimo di circa 500 kg. L'aspetto è molto simile a quello del lamantino dei Caraibi (Trichechus manatus). La testa è piccola, il labbro superiore è diviso in due parti mobili indipendentemente, gli occhi sono piccoli e le orecchie esterne mancano.

Biologia
È un animale  completamente vegetariano, si nutre principalmente di piante acquatiche. Le abitudini sono poco note. Sembra che conduca vita solitaria o in piccoli gruppi di 4 - 6 individui. L'attività è ritenuta essere almeno parzialmente notturna.

Le femmine raggiungono la maturità sessuale a tre anni e partoriscono usualmente un solo piccolo. La longevità è intorno ai 30 anni.

Distribuzione e habitat

Vive nell'Africa occidentale, nella zona compresa tra il fiume Senegal a nord e il fiume Cuanza (in Angola) a sud. Vive sia nelle acque dolci sufficientemente calde (almeno 18 °C) sia nelle acque marine costiere poco profonde.

Stato di conservazione
La IUCN considera questa specie «vulnerabile».

Note

Bibliografia

Voci correlate
 Sirenia

Altri progetti

Sirenii
Taxa classificati da Johann Heinrich Friedrich Link
Fauna africana


text:
John Llewellyn Moxey (* 26. Februar 1925 in Argentinien; † 29. April 2019 in University Place, Washington, USA) war ein britischer Filmregisseur.

Leben und Wirken
Moxeys Vater war zur Zeit von Johns Geburt in Argentinien im Stahl- und Kohlegeschäft tätig. Wieder daheim, wurde John Llewellyn Moxey gegen Ende des Zweiten Weltkriegs noch eingezogen. Wieder zurück im Zivilleben, begann Moxeys Filmkarriere mit einer Ausbildung im Schneideraum. Ab 1947 ist er als dritter Regieassistent nachzuweisen. 1955 debütierte er als Regisseur beim Fernsehen; mit der 1959 hergestellten britischen Neuverfilmung des unmittelbar zuvor gedrehten deutschen Kriegsfilms Rommel ruft Kairo (Foxhole in Cairo) gab Moxey seinen Regieeinstand beim Kinofilm.

Obwohl stets ein B-Film-Regisseur, verzeichnete John Moxey in den 1960er Jahren einige moderate Erfolge mit Krimis und Horrorfilmen wie der Schauergeschichte Stadt der Toten und dem Krimi Circus of Fear, der britischen Fassung eines Edgar-Wallace-Krimis, der in der deutschen Version 1965/66 von Werner Jacobs unter dem Titel Das Rätsel des silbernen Dreieck mit der identischen Besetzung inszeniert wurde. Zu dieser Zeit war jedoch das Fernsehen sein zentraler Arbeitgeber, und er inszenierte Folgen populärer Krimiserien wie Der Baron und Simon Templar. Anschließend verflachte Moxeys Œuvre endgültig. Er übersiedelte in die USA und drehte in Hollywood nahezu ausschließlich konventionelle Fernsehware. Anfang der 1990er Jahre zog er sich ins Privatleben zurück und ließ sich im US-Bundesstaat Washington nieder. Sein Schaffen umfasst rund 100 Produktionen.

John Llewellyn Moxey verstarb im April 2019 im Alter von 94 Jahren in University Place im Bundesstaat Washington.

Filmografie (Auswahl)

Weblinks

 Biografie auf terrortrap.com (englisch)

Einzelnachweise

Filmregisseur
Brite
Geboren 1925
Gestorben 2019
Mann


text:
La peruviana è una tragicommedia in cinque atti in versi martelliani di Carlo Goldoni rappresentata per la prima volta nel 1755 nel Teatro San Luca di Venezia, dove fu accolta negativamente.

Proseguendo con i temi esotici che caratterizzano le tragedie goldoniane degli anni cinquanta del Settecento, il commediografo veneziano prese spunto dal romanzo epistolare Lettere d'una peruviana della scrittrice francese Françoise de Graffigny.

Nonostante l'insuccesso della prima rappresentazione ne abbia segnato la scarsissima fortuna, Goldoni rimase sempre affezionato a quest'opera:

Trama
Francia, in un villaggio poco distante da Parigi. La giovane peruviana Zilia, che gli spagnoli hanno portato via dal suo paese, rimane devota all'infedele fidanzato Aza, rinunciando all'amore del cavaliere francese Detervill.

Poetica
Per Giuseppe Ortolani il testo è caratterizzato soprattutto dal sapore arcadico dei versi, ma conserva, seppur collocato in una dimensione utopica, la misura e il buonsenso goldoniani.

Note


text:
Борнейски жълт мунтжак (Muntiacus atherodes) е вид бозайник от семейство Еленови (Cervidae).

Разпространение и местообитание
Разпространен е в Индонезия и Малайзия.

Източници

Мунтжаки


text:
Бисмарк () град је у њемачкој савезној држави Саксонија-Анхалт. Једно је од 26 општинских средишта округа Штендал. Према процјени из 2010. у граду је живјело 8.976 становника. Посједује регионалну шифру (-{AGS}-) 15090070.

Географски и демографски подаци

Бисмарк се налази у савезној држави Саксонија-Анхалт у округу Штендал. Град се налази на надморској висини од 55 метара. Површина општине износи 274,3 -{km²}-.

Становништво
У самом граду је, према процјени из 2010. године, живјело 8.976 становника. Просјечна густина становништва износи 33 становника/-{km²}-.

Референце

Спољашње везе

 Званични сајт општине
 Њем. Савезни завод за статистику
 Стална конференција градова и општина
 -{KommOn}- - Информациони систем градова, општина и округа.
 План насеља на мапи (-{Mapquest}-)

Бисмарк
Википројект географија/Насеља у Немачкој


text:
Даулатпур (, ) — подокруг в центральной части Бангладеш в составе округа Маникгандж. Образован в 1919 году. Административный центр — город Даулатпур. Площадь подокруга — 216,24 км². По данным переписи 1991 года численность населения подокруга составляла 138 606 человек. Плотность населения равнялась 641 чел. на 1 км². Уровень грамотности населения составлял 20,15 %. Религиозный состав: мусульмане — 91,71 %, индуисты — 8,24 %, христиане — 0,028 %, прочие — 0,022 %.

Ссылки
 Даулатпур в Банглапедии

Подокруга Бангладеш