text:
Gheorghe Baiulescu () a fost medic balneolog și primul primar român al Brașovului.

Familia
Gheorghe (Georgie) Baiulescu a fost al doilea fiu al protopopului Bartolomeu Baiulescu și al Elenei Baiulescu. Locul și data nașterii sunt controversate, în mai multe surse apare că s-a născut în 9 iulie la Brașov, alte surse dau locul nașterii la Zărnești, iar pentru data nașterii 27/2 iulie 1855.

Tatăl, Bartolomeu Baiulescu s-a născut în 11 iunie la Zărnești. Învață aici la școala primară, apoi la Gimnaziul Romano-Catolic din Brașov. În 1849 urmează cursurile Seminarului Teologic din Sibiu. Se întoarce la locul natal unde este învățător, iar în 29 noiembrie a anului 1850 este sfințit preot și la scurt timp instalat în post la Zărnești. În 11 ianuarie 1851 se căsătorește cu Elena, fiica negustorului muntean Gheorghe Gheorghiu. Deschide în propria casă două clase de școală și ia inițiativa ajutorării familiilor sărace din sat, împărțindu-le cărți și haine și i-a îndemnat pe părință să-și dea copiii la meserii, în care scop a întemeiat o fundație din venituri proprii. Toată această bogată activitate a fost răsplătită în 1856 de către mitropolitul Andrei Șaguna cu distincția "Laudatur". Devine preot la Parohia Brașov-Cetate (1857-1909), și protopop onorar (1891), catehet al elevilor ortodocși de la școlile neromânești (1864-1886), catehet la Școala Superioară de Comerț și la Școala reală (1861-1898), ambele îndrumate de biserică, catehet la clasa I a gimnaziului "Andrei Șaguna". Inițial a slujit la Biserica grecească Sf. Treime din Cetatea Brașovului, apoi în urma conflictului dintre greci și români pentru biserică, după 1887, a slujit la Biserica ortodoxă românească cu hramul Adormirea Maicii Domnului. Cea mai importantă lucrare a sa este Monografia comunei bisericești "Sfânta Adormire" din cetatea Brașovului, alcătuită pe bază de documente, și care, în anexă, conține documente în latină, germană și română.

Mama, Elena Baiulescu a fost una din primele colaboratoare a Reuniunii Femeilor Române din Brașov, munca sa fiind dusă mai departe de fiica sa Maria Baiulescu. A fost redactor al revistei "Familia" unde scrie rubrica Pentru econoame.

Ioan Baiulescu (1854-1911), fratele mai mare, a fost un inginer remarcabil, având o contribuție importantă în construcția podului feroviar "Anghel Saligny". În 1904 devine șeful Serviciului de Lucrări Centrale din cadrul Ministerului de Lucrări Publice.

Maria Baiulescu (1860-1941), sora mai mică, scriitoare, membru activ și președinte al Reuniunii Femeilor Române din Brașov. Publică, sub pseudonim, proză și articole politice. A fost distinsă cu medalia "Crucea Reginei Maria", clasa I și medalia "Ferdinand I".

Romulus Baiulescu (1863 -1941), fratele mai mic, tot inginer, a fost șef secție în cadrul Serviciului docuri și poduri, Ministerul Lucrărilor Publice.

Medicul Gheorghe Baiulescu se căsătorește în anul 1855 cu fiica comerciantului brașovean Manole Diamandi, va avea doi fii, al doilea fiu fiind Emil Baiulescu doctor în drept.

Studii
Urmează școlile primare și gimnaziul român din Brașov, absolvind în 1872 ca șef de promoție la Liceul "Andrei Șaguna", fapt consemnat pe plăcile memoriale cu șefii de promoție din incinta Colegiului Național "Andrei Șaguna" din zilele noastre. Pleacă la Viena în 1873 dorind să studieze arhitectura, dar la insistențele fratelui mai mare, Ioan, care avea probleme cu ochii, se înscrie la medicină.  Fiind amator de muzică și un violonist talentat urmează și cursurile de la Conservatorul de Muzică din Viena. În 1877 numele lui apare in program la Serbarea de Anul Nou al Societății academice "România Jună" din Viena, unde interpretează la vioară "Fantezia" din opera La Juivre și "Piesa de salonu" de Vieuxtemps, fiind acompaniat de Iacob I. Mureșianu.

Sub îndrumarea profesorului Wilhelm Winternitz se specializează în balneologie. Profesorul Winternitz  a creat o clinică hidroterapeutică la care și-au făcut stagiatura medici din toată lumea. În data de 17 noiembrie 1880 este promovat la Universitatea din Viena "Doctor în medicină universală". În 1883 își depune la București examenul de liberă practică și la insistențele tatălui său se întoarce la Brașov.

Profesie
Încă din anul 1885 este medic al filialei brașovene a Casei de Asigurări a muncitorilor bolnavi, cu sediul central la Budapesta. În 1893, odată cu desființarea acestei Case de Asigurări, devine medicul unei alte case case de asigurări, înființate la Brașov, cu scopul de a ajuta bolnavii și de a da ajutor de înmormântare. Rămâne medicul acesteia până în 1907, când se va transfera la o altă casă de asigurări. În paralel a fost și medicul Casei de Asigurări a Capelei Ortodoxe din Brașov, până în 1907 lucrând benevol la toate aceste societăți de asigurare.

Din 1886 a funcționat și ca medic al gimnaziului românesc. Pentru a asigura o asistență sanitară permanentă propune Eforiei școlare înființarea unui post permanent de medic cu renumerație convenabilă. În data de 5 octombrie 1894 întocmește primul raport privind situația sanitară în școlile românești pe anii școlari 1892/93 respectiv 1893/94. A predat la același gimnaziu câte o oră de igienă sanitară pe săptămână, fiind în plus și medicul internatului-orfelinat al Reuniunii Femeilor Române din Brașov.

În cadrul gimnaziului românesc a înființat Stabilimentul de Hidroterapie, deschis în mai 1896. Inițial a fost deschis tot anul, apoi sezonul a fost limitat la perioada 1 mai - 30 octombrie. Clădirea stabilimentului a fost ridicată ca anexă la baia publică. Aici se putea beneficia de băi de aburi cu apă caldă și rece, băi de aer uscat, băi cu acid carbonic, oxigen, băi medicale cu extract de brad, muștar și ierburi, împachetări, masaj și comprese. Elevii școlilor aveau reducere o dată pe săptămână, iar elevii săraci gratuit după un program stabilit

În perioada 1910-1916 ocupă postul de medic șef al Casei Cercuale și al Asigurărilor Sociale.

Carieră
Doctorul Gheorghe Baiulescu participă activ la toate mișcările naționale și culturale, făcând parte din Eforia și Delegația Școlară. A cântat un timp ca violonist și la Filarmonica orașului.  A fost membru activ al "Asociațiunii pentru literatură română și cultura popului român" secțiunea medicină.

Publică mai multe articole de specialitate, precum și în domeniul muzical cu care era familiarizat, în Albina Carpaților, Gazeta Transilvaniei și Meseriașul Român. În 1904 publică o consistentă scriere Hidroterapie medicală, apreciată de Academia Română, care o recomandă pentru premiere, ea fiind a doua de acest gen din țară. Din februarie 1908 a editat o revistă bilunară de popularizare a cunoștințelor medicale și de igienă: Sănătatea, având subtitlul "Foaia populară pentru răspândirea cunoștințelor igienice și medicale''. În aceasta a publicat mai multe studii științifice documentate și scrise cu competență, ea fiind prima foaie de acest gen pentru românii din Austro-Ungaria, ce avea ca subiect "povățuirea poporului în chestii de sănătate și de medicină''.  Din cauza lipsei de fonduri au apărut doar câteva numere. În cadrul revistei, la rubrica Poșta redacției, doctorul Baiulescu răspundea prin sfaturi medicale, punea diagnostice în funcție de simptomele descrise, prescria rețete

După intrarea României în război, în ziua de 16/29 august 1916 românii brașoveni pregătesc primirea triumfală a armatei române eliberatoare. După o consfătuire a autorităților rămase în oraș, doctorul Gheorghe Baiulescu a fost desemnat să-l întâmpine pe comandantul trupelor române. La răspântia drumurilor dintre Hărman și Dârste, colonelul Darvari a fost salutat de dr. Baiulescu cu cuvintele:

După primirea festivă și intrarea armatei în Brașov, dr. Gheorghe Baiulescu este desemnat în funcția de primar. Timp de 40 de zile va fi primul primar român al Brașovului

Odată cu retragerea armatei române din Brașov este nevoit să se refugieze cu familia. Se înrolează pe front ca medic locotenet-colonel și la Odessa organizează Spitalul III Român. Apoi se retrage la Chișinău unde va fi decanul Facultății de Medicină din cadrul Universității populare deschisă la 18 februarie/3 martie 1918. Face parte din "Comitetul Național" al românilor din provinciile subjugate și luptă alături de alți intelectuali în exil pentru înfăptuirea Marii Uniri. După Marea Unire din 1 decembrie 1918 medicul Gheorghe Baiulescu revine la Brașov și își reia activitatea obișnuită. Datorită meritelor dobândite în lupta națională și a calităților de bun organizator și conducător va fi numit prefect al județului Brașov la 22 ianuarie 1919, funcție deținută până în 14 decembrie 1920. Va mai fi numit încă de două ori prefect al județului, în perioadele 2 ianuarie 1921 - 31 ianuarie 1922 respectiv 31 iulie 1923 - 1 februarie 1924.

S-a implicat în viața economică a orașului, a susținut înființarea Fabricii de celuloză de la Zărnești. Face  parte din consiliul de administrație al firmei "Frații Stollwerck". Cunoștințele sale și talentul de negociator au contribuit la impunerea autorității sale.

Gheorghe Baiulescu moare pe 16 martie 1936 lăsând în urmă o vastă carieră consacrată pe mai multe planuri, precum și un bogat material cu caracter științific. A fost decorat cu Ordinul Coroana României în gradul de Comandor.

Lucrări

 Musica la români, în Albina Carpaților, Sb., 1877, p. 79-82, 93-94;
 Idroterapia Medicală, București, Editura Minerva, 1904, 698 p., 1914, 699 p.

Note

Bibliografie

Anuarul liceului ortodox român pe 1900-1925. Cu ocazia jubileului de 75 de ani, Brașov, 1925, p. 96;
 Bibliografia Românească Modernă, (1831-1918), vol. I, Editura Științifică și Enciclopedică, Societatea de Științe Fililogice din R.S. România, 1984, p. 248;
 Cărturari brașoveni. Ghid biobibliografic, Brașov, 1972, p. 22;
 Figuri contimporane din România. Dicționar biografic ilustrat, I, redactori: Theodor Cornel, Tudor Arghezi, București, 1914, p. 148;
 Adrian-Horia Enescu; Gabriel-Ion Necula, Prefecți ai județului Brașov de odinioară : 1919-1939, Brașov, Libris Editorial, 2019, p. 93-104
 Aurel A. Nistor, Oameni și munți. Evocări din Brașovul secolului XX, Brașov, Editura Orator, 2005
 Axente Banciu, Morții vii, Brașov, 1938, p.21-23;
 Eduard Gusbeth, Zur Geschichte der Sanitäts – Verhältnisse in Kronstadt, Kronstadt, 1884, p. 72;
 Eduard Gusbeth, Das Sanitätspersonal in und aus dem Kronstädter Komitate in den Jahren von 1901-1910, Kronstadt, 1910, p. 9;
 Ioan Vlad, Cărturarii brașoveni pentru România Mare, Brașov, Editura Acad. Forțelor Aeriene "Henri Coandă" , 1999, p. 255-259;
 Liliana Rogozea, Personalități ale medicinei românești, Brașov, Editura Universității Transilvania, 2006;
 Lucian Predescu, Enciclopedia României. Cugetarea. Material românesc. Oameni și înfăptuiri, Ediție anastasică, București, Editura Saeculum, Editura Vestala, 1999, p. 68;
 Sextil Pușcariu, Brașovul de altădată, Brașov, Editura Șchei, 2001, p.203
 Idem, Memorii, București. Editura Minerva, 1978, p.146
 Dr. Med. Gheorghe Baiulescu împlinește 50 de ani dela obținerea diplomei de doctor în medicină la Viena. În: Gazeta Transilvaniei, nr. 120, 16 noiembrie 1930, p.1,2;
 Serbarea ajunului anului nou. În: Telegraful Român, XXV, nr. 3, 9/21 ianuarie 1877, p.11-12
 Alfred Rainer, Studenți mediciniști români în Viena secolului XIX și preocupările lor muzicale, În: Scriptum. Buletin de Informare, nr. 1, 1999, p. 24-27;
 Axente Banciu, Necrolog, În: Țara Bârsei, VII, nr. 3, mai-iun. 1935, p. 265-267;
 Emil I. Bologa; Petre Suciu, Primii medici ai școlilor române din Brașov, În: Cumidava, IV, 1970, p. 511-517;
 Gernot Nussbächer, Primul primar român al Brașovului, dr. Gheorghe Baiulescu, primar al Brașovului în aug.-oct. 1916, În: Magazin Istoric, nr. 4, apr. 1987, p. 51;
 Mareș, Fl. și Szabó Z., Medici brașoveni popularizatori ai cunoștințelor medicale și igienice. Secolul al XX-lea, În vol. Chipuri și momente din istoria educației sanitare, Buc., Ed. Medicală., 1964, p. 277;
 Rozalinda Posea, George Baiulescu – Aspecte din activitatea de pedagog și medic la Brașov, În: Țara Bârsei, nr. 9, 2010, p. 108-112;
 Ruxandra Nazare, Relații interculturale în biblioteca familiei Baiulescu în Brașovul secolelor XIX-XX, În: Țara Bârsei, an X, nr. 10, 2011, p. 110-114.
Nașteri în 1855
Medici
Primari ai Brașovului
Primari
Prefecți români
Decese în 1935


text:
Edelkitsch is kitsch met de pretentie van grote kunst.

Zaken die als edelkitsch gezien kunnen worden zijn bijvoorbeeld de Disneylands en vergelijkbare pretparken, de hotels in Las Vegas, verscheidene folly's - neostijlen zijn zeer gevoelig voor de beschuldiging van kitsch - verscheidene idealiserende standbeelden en schilderijen, operette, musical en fantasyromans. Of een bepaalde cultuuruiting edelkitsch is of beter als "echte" kunst gezien kan worden is afhankelijk van argumentatie, interpretatie en definitie.

Kunst

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Айкин () — английская фамилия.

Известные носители
  — новозеландский кинопродюсер, лауреат премии Австралийского киноинститута за лучший фильм (2005).
  (род. 1977) — австралийский игрок в регбилиг, чемпион Национальной регбийной лиги в составе клуба «Брисбен Бронкос» (2000).
  (род. 1951) — австралийский англист, писатель-фантаст и редактор, лауреат премии Чендлера Австралийского фонда научной фантастики (1992).
  (1930—2013) — южноафриканский гребец, участник Олимпийских игр (1948).
  (род. 1957) — новозеландский мебельный дизайнер, лауреат премии Фонда искусств Новой Зеландии в категории визуальных искусств (2003).

См. также


text:
Hildegarde de Sélestat (von Schlettstadt en allemand), Hildegarde d'Eguisheim ou Hildegarde de Mousson-Montbéliard fut une mécène allemande du Moyen Âge.

Veuve de Frédéric de Büren, elle fit bâtir l'église romane Sainte-Foy à Sélestat, en lieu et place d'un oratoire antérieur, et en fit don en 1094 à l'abbatiale Sainte-Foy de Conques, dont certains moines vinrent à Sélestat pour servir l'Église et restèrent près de 350 ans, et ceux-ci, devant la Réforme qui arrivait, seront remplacés ensuite par les jésuites.

Elle mourut vers 1094 et fut inhumée dans la crypte de l'église Sainte-Foy. Lors de fouilles en 1893, son cercueil a été retrouvé intact et ses restes étaient recouverts d'une couche de chaux, qui s'était solidifiée sur sa poitrine et sa tête, épousant les formes du corps, laissant penser qu'elle était morte de la peste. Cette découverte a permis de réaliser un moulage de son buste et de sa tête, aujourd'hui exposé dans un musée de Bad Wimpfen ; un autre moulage a été placé dans la crypte de l'église Sainte-Foy de Sélestat, et un troisième à la Bibliothèque Humaniste de la cité. Mais il existe un doute : le buste serait plus probablement celui de sa fille Adélaïde, car Hildegarde est décédée vers 70 ans, et le buste révèle plutôt une femme bien plus jeune, probablement dans la quarantaine.

Notes

Maison de Hohenstaufen
Décès en 1094
Mort d'une maladie infectieuse
Article dont des informations diffèrent sur Wikidata
Sélestat


text:
Jacinto Muondo Dala (13 de julio de 1996), más conocido como Gelson Dala, es un futbolista angoleño que juega en la posición de delantero en el Al-Wakrah S. C. de la Liga de fútbol de Catar.

Trayectoria

Sporting CP
Gelson inició su carrera profesional como futbolista a la edad de 17 años en el club Primeiro de Agosto.

El 1 de julio de 2017 fue traspasado al Sporting de Portugal.

Debuta con el club el 21 de mayo de 2017 en un partido liguero ante el Chaves jugando un minuto.

Rio Ave FC (cedido)
Llegó cedido al Rio Ave Futebol Clube el 4 de enero de 2018.

Selección nacional
Gelson hizo su debut internacional con la selección de  el 13 de junio de 2015 en un partido contra la  correspondiente al grupo B de la Clasificación para la Copa Africana de Naciones de 2017. En este mismo partido registró sus dos primeros goles internacionales que fueron el primero y el tercero de su equipo en el triunfo final de 4 a cero sobre los centroafricanos.

En enero de 2016 formó parte del plantel de 23 jugadores con los que Angola afronta el Campeonato Africano de Naciones de 2016 que se desarrolló en Ruanda. En este torneo marcó un gol, sin embargo, su selección no pudo pasar de la primera fase.

Goles internacionales

Referencias

Enlaces externos
 Gelson en National Football Teams
 Perfil de Gelson en Soccerway.com
 Jacinto "Gelson" Dala en la página oficial del club Primeiro de Agosto.

Futbolistas de Angola
Futbolistas del Clube Desportivo Primeiro de Agosto
Futbolistas del Sporting de Lisboa "B"
Futbolistas del Sporting de Lisboa
Futbolistas del Rio Ave Futebol Clube
Futbolistas del Antalyaspor Kulübü
Futbolistas del Al-Wakrah Sport Club
Futbolistas de la selección de fútbol de Angola
Nacidos en Luanda


text:
Сен Леже () е селище в Южна Белгия, окръг Виртон на провинция Люксембург. Населението му е около 3200 души (2006).

Външни препратки
 www.saint-leger.be

Общини в провинция Люксембург


text:
La 7.ª edición del Tour de Romandía se disputó del 7 de mayo al 10 de mayo de 1953 con un recorrido de 837,5 km dividido en 5 etapas, con inicio y fin en Martigny.

El vencedor fue el suizo Hugo Koblet, ganador del Giro de Italia 1950 y Tour de Francia 1951, cubriendo la prueba a una velocidad media de 34,8 km/h.

Etapas

Clasificaciones

Así quedaron los diez primeros de la clasificación general de la segunda edición del Tour de Romandía

Referencias

Enlaces externos
 Tour de Romandía en Procyclingstats

1953
Suiza en 1953
Ciclismo en 1953


text:
Sierra de Guadarrama är en bergskedja i Spanien som spänner över halva Sistema Central (en bergskedja i mitten på Iberiska halvön), belägen mellan Sierra de Gredos i provinsen Ávila, och Sierra de Ayllón i provinsen Guadalajara. Bergskedjan sträcker sig riktning sydväst - nordöst, in i Madrid i söder, och mot provinsen Ávila och Segovia i norr. Hela bergskedjan mäter ungefär 80 km i längd, och den högsta toppen, Peñalara, når upp till 2,430 m ö.h.

Växtligheten domineras av ett överflöd av pinjeskogar (pino silvestre) och i de lägre delarna ekskogar, på bergstopparna dominerar buskvegetationen.

Bergskedjans närhet till Madrid gör att området är väl besökt. Området korsas via många bergspass och av flera järnvägslinjer. Infrastrukturen för turismen är väl utbyggt, tillsammans med basförsörjning av olika bergssporter, en verksamhet som dock kan påverka naturområdet negativt. Här ligger bland annat skidorterna Navacerrada, Cotos och Valdeski.

Källor

Landformer i regionen Madrid
Bergskedjor i Spanien


text:
Filogranula copiosa är en ringmaskart som beskrevs av Lommerzheim 1979. Filogranula copiosa ingår i släktet Filogranula och familjen Serpulidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Havsborstmaskar
copiosa


text:
Kaempferia gilbertii är en enhjärtbladig växtart som beskrevs av William Bull. Kaempferia gilbertii ingår i släktet Kaempferia och familjen Zingiberaceae.

Artens utbredningsområde är Burma. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Enhjärtbladiga blomväxter
gilbertii


text:
El Monestir de l'Anunciació de la Mare de Déu és un monestir de l'Església Ortodoxa Sèrbia situat al poble de Vagan (República Sèrbia). És un edifici protegit.

L'edifici actual és del 1870, tot i que s'esmenta en diversos llibres de viatges i cròniques anteriors. Després de la caiguda de Dobrun, el monjo del monestir de Dobrun es va instal·lar en indrets de la zona circumdant. Una dotzena d'ancians de Dobrun van fer vida monàstica a l'església. Tot es va cremar el 1672, i de la part que en va restar el monjo va fer una capella on hi ha l'església actual. El monestir s'ha cremat en diverses ocasions, però la gent de la regió sempre l'ha renovat.

Referències

Monestirs ortodoxos serbis
Geografia de Bòsnia i Hercegovina


text:
(22322) Bodensee ist ein Asteroid des Hauptgürtels, der am 13. September 1991 von den deutschen Astronomen Freimut Börngen und Lutz D. Schmadel an der Thüringer Landessternwarte Tautenburg (IAU-Code 033) entdeckt wurde.

Der Asteroid ist nach dem im Alpenvorland gelegenen Bodensee benannt, der auf der Grenze zwischen Deutschland, Österreich und der Schweiz liegt und vom Rhein durchflossen wird.

Siehe auch
 Liste der Asteroiden

Weblinks
 Asteroid Bodensee: Discovery Circumstances gemäß dem Minor Planet Center der Internationalen Astronomischen Union bei dem Harvard-Smithsonian Center for Astrophysics, Cambridge, USA

Hauptgürtelasteroid unter 50 km Durchmesser


text:
The Eyschen Ministry was in office in Luxembourg for 27 years, from 22 September 1888 to 12 October 1915. It was headed by Paul Eyschen, and ended with his death.

Foreign policy

Dynasty
As soon as he became head of government, Eyschen faced the problem of the succession to the throne. William III's state of health had been growing worse since January 1889, which implied there would soon be a change of dynasty. Due to the Nassau Family Pact concluded in 1783 between the lines of the House of Nassau, and confirmed by the treaties of Vienna and London and adopted in the Constitution of Luxembourg, if there was no male descendant in the Orange-Nassau branch, the crown of the Grand Duchy would go to the descendants of the other branch of the House of Nassau, the Nassau-Weilburg branch. William III's only child was a daughter, Wilhelmina, who did indeed succeed him on the throne of the Netherlands. For the Grand Duchy, however, the legitimate heir was Adolphe, the Duke of Nassau.

Eyschen's predecessor, Félix de Blochausen, had been in favour of maintaining the personal union with the Netherlands, even after the death of William III. Eyschen on the other hand had Adolphe appointed regent as soon as William III could no longer perform his duties due to illness. Eyschen was seeking to pave the way for a change in dynasties, and avoid a "Luxembourg question" from cropping up when the king died.

Adolphe exercised the regency on two occasions, from 11 April to 3 May 1889, and from 4 to 23 November 1890, the day of William III's death. On 9 December, he took his oath on the Constitution as the Grand Duke. The first Nassau-Weilburg rulers hardly intervened in the government of the country at all, and mostly resided outside of Luxembourg. Adolphe was 73 years old when he became Grand Duke; William IV, who succeeded him in 1905, was bedridden due to illness. William had six girls and no sons, which caused the issue of succession to raise its head again. In 1907, Eyschen put a law through the legislature declaring William's eldest daughter Princess Marie-Adélaïde the rightful successor. The new ruling family's restraint contrasted with the autocratic regime of the house of Orange-Nassau, and allowed the Eyschen government a large amount of discretion. The fact that Luxembourg now had a national dynasty was another step towards the country's political emancipation on the international stage. From now on, foreign diplomats were accredited to the Grand Ducal court and its government in Luxembourg.

Economic dependence
While the country's political independence was reinforced by dynastic happenings, Luxembourg's economic dependence on other countries increased during the same period. Germany's "peaceful penetration" of Luxembourg took on new dimensions during the Eyschen government.

The development of a powerful steel industry in Luxembourg was made possible with German capital, skills, and labour. German immigrants as a proportion of the Luxembourg population went from 1,7% in 1875 to 8,4% in 1910. They were the largest group of foreigners in the Grand Duchy. Key posts in the economy, such as that of the director of the customs administration or the railway administration, were held by Germans. In 1902, the governments of Luxembourg and the German Empire, with an eye to the customs and railway treaty which was to expire in 1912, renewed it until 1959. Luxembourg seemed firmly anchored in the German sphere of influence for the next half-century. In their correspondence, German diplomats referred to the deference and docility of the Luxembourgish government towards Germany, and did not hesitate to term the Grand Duchy a German "protectorate".

World War I
At the beginning of the 20th century, international tensions mounted. The government sought refuge behind its status of neutrality, which it hoped would guarantee the country's independence. In 1899, then in 1907, Eyschen, participated in two conferences in The Hague on disarmament, where he sought to advance the cause of neutral states. It was a great shock when on 2 August 1914, the German army invaded the country, following the strategy in the Schlieffen Plan. The Luxembourg government protested against the violation of its borders, but continued to observe a policy of strict neutrality towards all belligerents. The German government gave a response that was meant to be reassuring, but the secret plans of the German army headquarters listed Luxembourg as one of the territorial aims of the war. Meanwhile, the German occupation was limited to the military sphere. The occupying power did not (except on rare occasions) intervene in the functioning of the Luxembourgish state, which continued to operate almost as before. Eyschen, for his part, continued with his policy of strict neutrality, holding back from denouncing the Zollverein. In order to preserve the population from the effects of the war as much as possible, the government opted for a policy of cohabitation with the occupiers.

Domestic policy

Education
Towards the late 19th century, it appeared clear that the traditional education system in Luxembourg was no longer fit to serve the new society as it was since the Industrial Revolution. Economic developments brought forth new social and professional classes. A middle class of employees and civil servants emerged from the growth of state services and administration. Artisanship and trade were transformed by industrial and commercial progress. Through a far-reaching reform of the education system, Eyschen's government attempted to respond to these changes in society. Eyschen defended the idea of specialised schools: the Athénée de Luxembourg for those intending to later pursue university studies, an industrial school for those destined for a technical occupation, an agriculture school for farmers' sons, and a craftwork school for the sons of craftsmen. Particular attention was given to vocational education.

The law of 1892 split off the industrial school from the Athénée and added to it a commercial section; the law of 1896 created an artisanal school. These efforts were accompanied by an increase in students attending secondary school under the Eyschen government: 875 in 1879-1880 compared to 2500 in 1919-1920.

The government also tackled primary education through the Education Law of 1912. This abolished school fees, and made school mandatory for 7 years. Most controversially, it rolled back the Church's position in schools: teachers no longer needed a certificate of morality from their priest to be employed, and were no longer obliged to teach religious education. The law of 1912 was the subject of bitter arguments between the Left Bloc (socialists and liberals) and the clerical Right.

Economic and social policy
As in other countries at the time, the social question was being raised by the development of modern industry. The neighbouring German Empire under Otto von Bismarck had, in the 1880s, started expanding the role of the state through the enactment of laws introducing health insurance, accident insurance and old age and invalidity insurance. Eyschen had been chargé d'affaires in Berlin and had been friends with the Chancellor's son, and was well aware of this legislation. When he became prime minister, he set about introducing something similar in Luxembourg. The government had long been reluctant to intervene in economic affairs, dominated as it was by liberals, but Luxembourg was to follow the model of its neighbour to the East.

The law of 1891 gave a legal basis to mutual aid societies. In the early 20th century, a series of laws introduced obligatory insurance for workers: health insurance in 1901, accident insurance in 1902, and invalidity and old age insurance in 1911. The inspectorate of work and mines was established in 1902. The emergence of large steelworks brought the question of workers' accommodation, and the law of 1906 created financial aid for the purchase or construction of small homes.

Alongside the working classes, the Eyschen government's attention was drawn to the new middle classes, and especially civil servants, whose number increased from 1,444 (1889) to 3,436 (1913). The law of 7 August 1912 established a Contingency Fund for Communal Functionaries. In 1913, a new status was established for public sector workers, guaranteeing a better recruitment, and a salary review led to an improvement in civil servants' material quality of life. Eyschen used the term "distributive justice" in defending this reform which reduced inequalities between senior and junior civil servants.

Agriculture
During the Eyschen years, Luxembourgish agriculture made great progress. The government played a large role in these developments by improving agricultural education, encouraging improvements in breeding and crop-growing techniques, facilitating the creation of farmers' cooperatives, and encouraging the use of chemical fertiliser. The steel industry gave Luxembourgish farmers a fertiliser that was cheap and efficient: the cinders from the Gilchrist–Thomas process. The government obliged the steel companies to provide the cinders from this procedure to farmers at a discounted rate, and made the attribution of new mining concessions conditional on them doing so. The government also encouraged wine-growers to turn towards producing quality wines. In 1909, a law and a Grand Ducal decree provided a new legal and regulatory framework for wine production. In 1892, the creation of a plant pathology service had already helped combat phylloxera.

Composition

22 September 1888 to 26 October 1892
 Paul Eyschen: Minister of State, prime minister, Director-General for Foreign Affairs
 Henri Kirpach: Director-General for the Interior
 Mathias Mongenast: Director-General for Finance
 Victor Thorn: Director-General for Public Works

26 October 1892 to 23 June 1896
 Paul Eyschen: Minister of State, prime minister, Director-General for Foreign Affairs, provisionally also for Public Works
 Henri Kirpach: Director-General for the Interior
 Mathias Mongenast: Director-General for Finance

23 June 1896 to 25 October 1905
 Paul Eyschen: Minister of State, prime minister, Director-General for Foreign Affairs, (Agriculture and Wine-growing)
 Henri Kirpach: Director-General for the Interior (Primary and Normal Schools)
 Mathias Mongenast: Director-General for Finance (Higher and Middle Schools)
 Charles Rischard: Director-General for Public Works

25 October 1905 to 9 January 1910
 Paul Eyschen: Minister of State, prime minister, Director-General for Foreign Affairs, (Agriculture and Wine-growing)
 Henri Kirpach: Director-General for the Interior (Primary and Normal Schools)
 Mathias Mongenast: Director-General for Finance (Higher and Middle Schools)
 Charles de Waha: Director-General for Public Works

9 January 1910 to 3 March 1915
 Paul Eyschen: Minister of State, prime minister, Director-General for Foreign Affairs, (Agriculture and Wine-growing)
 Mathias Mongenast: Director-General for Finance (Higher and Middle Schools)
 Charles de Waha: Director-General for Public Works
 Pierre Braun: Director-General for the Interior (Primary and Normal Schools)

3 March 1915 to 12 October 1915
 Paul Eyschen: Minister of State, prime minister, Director-General for Foreign Affairs, (Culture, Agriculture and Wine-growing)
 Mathias Mongenast: Director-General for Finance (Higher and Middle Schools)
 Victor Thorn: Director-General for Justice and Public Works
 Ernest Leclère: Director-General for the Interior (Primary and Normal Schools)

Footnotes

References and further reading

Ministries of Luxembourg
History of Luxembourg (1890–1945)
Luxembourg in World War I


text:
Der Stille-Nacht-Friedensweg ist ein 2018 eingerichteter, zwölf Kilometer langer Rundwanderweg im Norden des Bundeslandes Salzburg (Bezirk Salzburg-Umgebung). Er führt durch die Stadtgemeinde Oberndorf bei Salzburg, die Gemeinden Göming und Lamprechtshausen sowie in kleinen Abschnitten durch die Gemeinde Sankt Georgen bei Salzburg und die benachbarte bayerische Grenzstadt Laufen. Ausgehend von dem in dieser Region entstandenen Weihnachtslied Stille Nacht, heilige Nacht wird auf dem Themenwanderweg der Gedanke des Friedens in verschiedenen Facetten beleuchtet. Der Weg führt vorbei an bestehenden religiösen Stätten und neu errichteten Stationen.

Hintergrund

Am 24. Dezember 1818 wurde in Oberndorf in der damals noch im heutigen Ortsteil Altach stehenden Pfarrkirche das von Franz Xaver Gruber und Joseph Mohr geschaffene Weihnachtslied Stille Nacht, heilige Nacht erstmals aufgeführt. Mohr wirkte zu jener Zeit in Oberndorf und Gruber im nahegelegenen Lamprechtshausener Ortsteil Arnsdorf. Im Zuge der heutigen touristischen Vermarktung des Stille-Nacht-Gedankens und des Wirkens der beiden Personen erklären sich unter anderem Oberndorf und die Gemeinde Lamprechtshausen zu Stille-Nacht-Gemeinden, und das Bundesland Salzburg wird diesbezüglich auch als Stille-Nacht-Land angepriesen.

In Arnsdorf und Oberndorf besteht seit längerem die Tradition, jährlich am Nachmittag des 24. Dezember von Arnsdorf nach einer Krippenandacht in der dortigen Wallfahrtskirche Maria am Mösl eine Fackelwanderung nach Oberndorf zur Stille-Nacht-Kapelle durchzuführen, wo danach eine vielbesuchte Gedächtnisfeier mit Aufführung von Stille Nacht, heilige Nacht in der Originalversion stattfindet. Diese Wanderung wird auch als Gruber-Mohr-Gedenkgang  oder Gruber-Mohr-Weg bezeichnet. Sie führt entlang des Wegs, von dem man annimmt, dass er die seinerzeitige Verbindung zwischen Arnsdorf und Oberndorf war und auch von Gruber und Mohr bei ihren gegenseitigen Besuchen begangen worden ist.

Im Jahr 2018 wurde mit der Salzburger Landesausstellung 200 Jahre Stille Nacht das Bestandsjubiläum des Weihnachtsliedes begangen. Gemeinsam mit der überregionalen geschichtlichen Bearbeitung von Stille Nacht wurde – mit dem Ansinnen auf eine über das Jubiläumsjahr hinausgehende Wirkung – anschließend an diese Tradition ein Rundwanderweg eingerichtet, der von unterschiedlichen Gesichtspunkten das Thema Frieden behandelt. Der traditionelle Gedenkweg ist ein Abschnitt davon.

Konzeption

Eingebunden ist der Weg in das Gesamtkonzept der dezentralen Vermittlung des Stille-Nacht-Gedankens im Rahmen der Landesausstellung 2018, bei der an mehreren Orten in den Bundesländern Salzburg, Oberösterreich und Tirol Museumsbestände, Sonderausstellungen und örtliche Projekte zu Stille Nacht gezeigt wurden. In der Bewerbung ist der Friedensweg auch heute noch einer von mehreren Themenwegen, Museen und Stationen, die sich ganz oder teilweise mit dem Thema Stille Nacht oder den beiden Schöpfern des Weihnachtsliedes befassen.

Die Wirkabsicht des Wegs ist, den Wanderer aufzufordern, sich mit dem Gedanken des Friedens auseinanderzusetzen und seines eigenen Standpunktes darüber klar zu werden. Insofern ist der Themenweg auch als Lehrpfad aufzufassen.

An zwölf Stationen steht eine hölzerne Stele mit einem Zitat oder Spruch zum Themenkreis des Friedens als Denkanregung. Gewissermaßen gestiftet wurden die Anregungen jeweils von einer örtlichen Person oder Personengruppe. Zusätzlich zu den Sprüchen gibt es die Möglichkeit, mittels Scannen von QR-Codes mit Handys auf eine Webseite mit vertiefenden Ausführungen zu dem jeweiligen Aspekt zu gelangen. In die Stelen eingearbeitet ist jeweils im oberen Bereich ein Glasmosaik. Die Stelen wurden in einer Werkstätte der Diakonie in der nahegelegenen oberösterreichischen Gemeinde St. Pantaleon angefertigt.

Verlauf
Start- und Endpunkt des Wegs ist der Oberndorfer Stille-Nacht-Platz. Er führt sodann über eine Schleife durch die kleine Altstadt von Laufen zurück auf Oberndorfer Gebiet, darauf – nach einem Abstecher in die Sankt Georgener Rotte Buchach – durch den Lamprechtshausener Weiler Loipferding nach Arnsdorf. Hierauf geht es über vier Orte in der Gemeinde Göming zurück nach Oberndorf. Die Länge des Wegs beträgt insgesamt 12,6 km. Der Weg führt durch eine leicht hügelige Landschaft und kann als Pilgerweg, aber auch als familiengerechter Wanderweg in Anspruch genommen werden.

Auf dem Weg liegen Kirchen, religiöse Kleindenkmäler, Stille-Nacht-Gedenkstätten sowie vier neu angefertigte Kunstwerke von lokalen Künstlern. Der Weg wird gemäß Plan (Nummerierung der Stationen) im Uhrzeigersinn begangen, die Stationen sind wie folgt:

Weblinks

 Website des Stille-Nacht-Friedenswegs

Einzelnachweise

Oberndorf bei Salzburg
Lamprechtshausen
Göming
Sankt Georgen bei Salzburg
Kultur (Laufen, Salzach)
Kultur (Land Salzburg)
Religion und Frieden
Lehrpfad in Österreich
Gegründet 2018
Themenroute
Weihnachten
Christentum im Land Salzburg
Stille Nacht, heilige Nacht


text:
Harry Søiberg (født 13. juni 1880 Ringkøbing – død 2. januar 1954, København) var en dansk forfatter.

Personlig historie
Søibergs far var buntmager, men ud af en familie af fiskere og søfolk.

Forfatterskab
Søiberg var ganske produktiv forfatter af romaner og noveller, hvis debutudgivelse fik en flot kritikermodtagelse. Henrik Pontoppidan skrev i december 1915 til George Brandes om Søiberg Han synes mig en mærkelig digterisk Begavelse, et Naturgeni, der modnes langsomt, endnu er temmelig uudviklet, men sikkert engang vil frembringe det udmærkede, dersom han ikke går til Grunde i Fattigdom. Hans sidste Bog er ikke videre betydelig; men i den forrige var der mesterlige Skildringer.. Han modtog i 1921 Drachmannlegatet.

Udgivelser
 Syg Slaegt, 1904
 Ode Egne, noveller, 1906
 Folket ved Havet, roman, 1908
 Af jordens Salegt, noveller, 1910
 Af Nyskovens Saga, roman, 1912
 Hjemlig Jord, roman, 1914
 De levende Land, roman, 1916-1920
 Under Kampen, roman, 1922
 Søkongen, roman, 1926-1930
 En Kvindes Kamp, roman, 1938-1940

Kilder

Noter

Eksterne henvisninger

Romanforfattere fra Danmark
Novelleforfattere fra Danmark
Mandlige forfattere i det 20. århundrede
Modtagere af Holbergmedaljen


text:
Zhang Zhixin (xinès simplificat: 张志新; xinès tradicional: 張志新; pinyin: Zhāng Zhìxīn) (Tianjin, 5 desembre de 1930 - 4 d'abril de 1975) fou una dissident xinesa.

Zhang tenia sis germans. Va estudiar a l'Escola de Magisteri de Hebei. I durant la guerra de Corea va formar part de l'exèrcit de voluntaris. La van seleccionar per ingressar a l'Escola de Quadres. Va aprendre la llengua russa. En acabar els seus estudis va treballar de bibliotecària.

El 1955 es va casar amb Zeng Zhen (amb el qual van tenir dos fills: la Lin Lin i el Tong Tong) i es va afiliar al partit comunista. Dos anys més tard, la parella es va traslladar a Shenyang (província de Liaoning).

A inicis de la Revolució Cultural va treballar en tasques agrícoles i es va dedicar a l'estudi del maoisme. Decebuda pel Gran Salt Endavant va simpatitzar amb la línia defensada per Peng Dehuai i Liu Shaoqi que serien sotmesos a una purga per ordre de Mao. Va criticar l'esquerranisme de Lin Biao i la política de Jiang Qing que atacava els intel·lectuals i artistes xinesos que eren acusats de tenir una ideologia burgesa. Les autoritats van voler acabar amb aquestes crítiques, especialment el nebot de Mao, radical esquerranista.

Empresonada durant 6 anys (de 1969 al 1975) acusada de contra-revolucionària, va ser torturada en negar-se a retractar-se, i, finalment, decapitada.

Els terribles moments finals de la seva vida - per tal d'evitar que parlés abans de l'execució - que descriuen Jung Chang i Jon Hallidayen a Mao. La historia desconocida no concorden en el que han escrit altres autors sobre la dissident Zhang.

Referències
 http://chineseposters.net/themes/zhangzhixin.php

Bibliografia
 Historical Dictionary of the Chinese Cultural Revolution de Guo Jian,Yongyi Song i Yuan Zhou. Publicat per Rwman Littlefield. 2a edició. 2015. Pàgs. 205, 237 i 393.

Enllaços externs
 http://english.caixin.com/2015-11-28/100879233.html
 http://www.china.org.cn/china/60th_anniversary_people/2009-09/17/content_18547110.htm

Marxistes xinesos
Persones de Tientsin
Alumnes de la Universitat Renmin de la Xina
Morts a Xangai


text:
Караой () — село в Илийском районе Алматинской области Казахстана. Административный центр Караойского сельского округа, в который входят село Нургиса Тлендиев и село Косозен. Расположено на берегу реки Каскелен, примерно в 20 км к северо-западу от Алма-Аты. Код КАТО — 196843100.

Население
В 1999 году население села составляло 4454 человека (2200 мужчин и 2254 женщины), по данным переписи 2009 года — в селе проживало 5577 человек (2752 мужчины и 2825 женщин), а по состоянию на 2016 год — 5258 человека.

Население Караойского сельского округа составляет 10250 человек, из них: село Караой — 5282 человек, село Н.Тлендиева — 2253 человек, село Косозен — 2715 человек. Территория округа составляет — 70 198,0 кв.м.

Органы власти
 с 10 июня 1986 года по 1996 год Поротиков Виктор Николаевич председатель Караойского сельского Совета, глава сельской администрации;
 с 1996 по 2017 год Поротиков Виктор Николаевич аким Караойского сельского круга;
 с 2017 года по настоящее время Данияр Казербаев аким Караойского сельского округа

Инфраструктура
 Дом культуры.
 Караойская сельская амбулатория.
 Средняя Школа имени Ыдырыса Ногайбаева.
 Коммунальное предприятие «Караой су».
 Государственный детский сад «Балапан».
 Частный детский сад ИП «Омаров».
 Библиотека.
 Сквер, с памятником войнам, павшим в Великой Отечественной Войне.

С 1954 по 1997 годы в селе базировался свиноводческий кооператив «Или».

 загородная база погранучилища Казахстана.

Примечания

Литература

Населённые пункты Илийского района
Переименованные населённые пункты Казахстана


text:
Pseudagrion australasiae är en trollsländeart som först beskrevs av Selys 1876.  Pseudagrion australasiae ingår i släktet Pseudagrion och familjen dammflicksländor. IUCN kategoriserar arten globalt som livskraftig. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Dammflicksländor
australasiae


text:
|}
Bundesautobahn 573 (em português: Auto-estrada Federal 573) ou A 573, é uma auto-estrada na Alemanha.

A Bundesautobahn 573 tem 3 km de comprimento.

Estados
Estados percorridos por esta auto-estrada:

Ver também
 Autoestradas da Alemanha
 Auto-estradas

Bundesautobahn 573


text:
Nipkowie (niem. Gross Nipkau d. Lipiny) – osada w Polsce położona w województwie warmińsko-mazurskim, w powiecie iławskim, w gminie Susz, na Pojezierzu Iławskim.

W latach 1975–1998 miejscowość należała administracyjnie do województwa elbląskiego.

W miejscowości działało Państwowe Gospodarstwo Rolne – Państwowy Ośrodek Hodowli Zarodowej Lipiny.

Zabytki
Do wojewódzkiego rejestru zabytków wpisane są obiekty:
 zespół dworski, 2 poł. XVIII:
 dwór (pałacyk)
 park

Przypisy

Susz (gmina)


text:
Стине Фишер Кристенсен (; род. 1985, Копенгаген, Дания) — датская актриса театра и кино.

Биография
Стине Фишер Кристенсен родилась в 1985 году в семье врача Йона Фишера Кристенсена и учителя Бенте Йессена, а также является младшей сестрой кинорежиссёра Пернилла Фишер Кристенсен. В 2007 году она была награждена за роль в фильме «После свадьбы» двумя датскими кинопремиями «Бодиль» и «Роберт». Она также сыграла в 2009 году заглавную роль в фильме «De vilde svaner».

Примечания

Ссылки

Актрисы Дании
Киноактёры Дании
Лауреаты премии «Бодиль»


text:
Викентий (умучен в 291 году или 304 году) — мученик Коллиурский. День памяти — 19 апреля.

Святой Викентий пострадал в Коллиуре, Галлия. Его особо почитают в Перпиньяне, где в городском соборе вплоть до XVII века почивали его святые мощи. В городе 16 августа в память о святом Викентии происходит большой праздник, во время которого по морю шествуют его статуя вместе со статуями святого Максима и святой Либераты.

В Коллиуре часовня святого Викентия воздвигнута в 1701 году на скале, находящейся в море. В 1876 году она была соединена с материком дамбой.

Ссылки
 Saint Vincent de Collioure
 St Vincent
 Часовня святого Викентия

Христианские святые III века
Святые по алфавиту
Святые Лангедока
Католические святые


text:
L'attinometro è un dispositivo per determinare il flusso di fotoni che attraversano un sistema di geometria specificata. Normalmente gli attinometri si usano per radiazioni elettromagnetiche nel campo del visibile e ultravioletto (UV). Fu John Herschel ad inventare nel 1825 uno strumento per misurare la radiazione solare e a chiamarlo attinometro. Il prefisso attino- deriva dal greco aktis = raggio. Normalmente si fa distinzione fra attinometri assoluti e attinometri chimici. Gli attinometri sono utilizzati in varie discipline tra le quali l'astronomia, la fotografia e la meteorologia.

Attinometri assoluti
Gli attinometri assoluti sono apparecchiature fisiche come fotomoltiplicatori, bolometri, termopile o fotodiodi, che convertono l'energia trasmessa dai fotoni incidenti in un segnale elettrico misurabile. Queste apparecchiature richiedono una periodica calibrazione e sono di conseguenza utilizzate solo in pochi laboratori ben attrezzati.

Attinometri chimici
Gli attinometri chimici sono sostanze chimiche che reagiscono alla luce con un rendimento quantico (Φ) noto, misurato in precedenza tramite un attinometro assoluto o un altro attinometro chimico ben noto. Misurando la quantità di sostanza reagita si può allora determinare il numero di fotoni assorbiti:

Gli attinometri chimici costituiscono il modo più semplice e accurato per misurare un flusso di fotoni, dato che non richiedono apparecchiature sofisticate.

Non tutte le sostanze chimiche fotosensibili si prestano a essere usate come attinometri. Un buon attinometro dovrebbe idealmente avere le seguenti proprietà:
 la sostanza deve essere stabile termicamente, e la sua sintesi e purificazione deve essere semplice;
 il rendimento quantico della reazione deve essere ben noto, elevato e indipendente dalla lunghezza d'onda di eccitazione, dalla concentrazione, dalla temperatura, e dalla presenza di ossigeno
 la reazione fotochimica deve essere semplice e il metodo analitico per misurare le molecole reagite deve essere comodo e veloce. In pratica non esistono sostanze che soddisfino totalmente questi criteri. Gli attinometri più noti utilizzabili in fase liquida sono i seguenti:

Ferriossalato di potassio
Il ferriossalato di potassio K3[Fe(C2O4)3]·3H2O è usato comunemente, ed è un attinometro di semplice utilizzo e buona sensibilità per radiazioni UV e visibile nel campo 254–500 nm. Fu proposto per la prima volta da Hatchard e Parker nel 1956. In seguito ad eccitazione il ferriossalato di potassio si decompone con il seguente meccanismo:

Fe(C2O4)3^{3-} \ + \ h \nu -> Fe^{2+} \ + \ C2O4^{-}* \ + \ 2C2O4^{2-}
Fe(C2O4)3^{3-} \ + \ C2O4^{-}* -> Fe^{2+} \ + \ 2CO2 \ + \ 3C2O4^{2-}.

La quantità di cationi Fe2+ formati viene determinata molto semplicemente per via spettrofotometrica in seguito ad aggiunta di 1,10-fenantrolina: si forma un complesso di colore rosso-arancio con un massimo di assorbimento a 510 nm. Il rendimento quantico della reazione di decomposizione non è indipendente dalla lunghezza d'onda, ma i valori sono stati determinati da molti ricercatori e sono ben noti.

Reineckato di potassio
Il reineckato di potassio, K[Cr(NH3)2(NCS)4] può essere usato con facilità nel campo 316–600 nm, e con qualche difficoltà fino a 735 nm. L'uso come attinometro fu proposto da Wegner e Adamson nel 1966. In seguito a irradiazione del complesso si ha una reazione di aquazione, dove una molecola di acqua sostituisce un legante SCN–:

Gli anioni tiocianato rilasciati sono determinati spettrofotometricamente per aggiunta di nitrato di ferro(III): si forma la specie Fe(SCN)2+ di colore rosso sangue con un massimo di assorbimento a 450 nm. Lo svantaggio principale di questo attinometro è la sua instabilità in soluzione. Infatti la stessa reazione di aquazione avviene anche termicamente, e quindi bisogna confrontare la quantità di SCN– rilasciato nella reazione fotochimica con quella prodotta in una soluzione campione tenuta al buio.

Azobenzene
La molecola dell'azobenzene dà luogo ad una caratteristica fotoisomerizzazione cis-trans. Gauglitz fu il primo a proporlo come attinometro nel 1976.

L'isomerizzazione trans → cis può essere utilizzata per misure attinometriche nel campo 275–340 nm. L'isomerizzazione opposta cis → trans si può utilizzare negli intervalli 245–265 nm e 350–440 nm. I vantaggi principali di questo attinometro sono che la stessa soluzione può essere utilizzata più volte, e per le misure è sufficiente uno spettrofotometro. Gli svantaggi sono che il sistema è complicato dalla isomerizzazione termica cis → trans, e inoltre entrambi gli isomeri assorbono la radiazione incidente. È quindi necessaria una elaborazione più complessa dei dati.

Note

Bibliografia

Altri progetti

Collegamenti esterni

Radiazione elettromagnetica
Strumenti di misura


text:
Kosharë en albanais et Košare en serbe latin (en serbe cyrillique : ) est une localité du Kosovo située dans la commune/municipalité de Gjakovë/Đakovica, district de Gjakovë/Đakovica (Kosovo) ou de Pejë/Peć (Serbie). Selon le recensement kosovar de 2011, elle ne compte plus aucun habitant.

Géographie

Histoire
Combat acharné entre les gardes frontières serbes contre l'OTAN et les albanais sécessionnistes UCK (anciennement organisation de terroristes mais devenus des « libérateurs du Kosovo et des Kosovars» grâce à leur collaboration avec les États-Unis en 1999.

Sur le territoire du village se trouvent les vestiges de fortifications remontant à l'époque romaine et au Moyen Âge ; ils sont proposés pour une inscription sur la liste des monuments culturels du Kosovo.

Démographie

Évolution historique de la population dans la localité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Localités du Kosovo
 Monuments culturels du Kosovo

Liens externes

  Kosharë/Košare sur fallingrain.com

Localité dans la municipalité de Gjakovë/Đakovica


text:
Refugee Action is an independent national charity founded in 1981 that provides advice and support to refugees and asylum seekers in the UK and campaigns for a fairer asylum system. It is governed by a board of trustees chaired by Penny Lawrence. Its chief executive is Stephen Hale OBE who joined the charity in February 2014.

Each year Refugee Action provides advice and practical support to over 10,000 vulnerable asylum seekers and refugees from dozens of countries, and offers a range of specialist services. Until the end of 2015 it ran the UK's assisted voluntary return (AVR) programme.

Refugee Action has a head office in London and offices in Manchester, Liverpool, Birmingham and Bristol.

Refugee resettlement
The group's work has included the resettlement of refugees from Vietnam, Bosnia and Kosovo, as well as evacuees from Montserrat after the Soufrière Hills volcano eruption in 1995.

Gateway Resettlement Programme
Refugee Action operates the largest part of the UNHCR Gateway Resettlement Programme in the UK, which resettles 750 refugees every year. The main countries of origin of current service users include Somalia, Sudan, Iraq, Ethiopia and Congo.

Syrian Vulnerable Person Resettlement Scheme
The Syrian Vulnerable Person Resettlement Scheme is also delivered by Refugee Action in some areas of the UK. The scheme intends to resettle up to 20,000 Syrians in the UK.

Support for asylum seekers
Refugee Action helps asylum seekers making claims for asylum and offers support throughout the asylum process. Prevention of asylum homelessness is part of that work.

Campaigning
Current Refugee Action priorities include Let Refugees Learn, which calls for more ESOL provision for refugees, and highlighting problems in the asylum support system. Past campaigns include Right to Volunteer and Bring back Dignity.

Co-operation
Refugee Action works in association with other refugee and human rights organisations, such as the Refugee Council and Amnesty International. It was among the groups that campaigned against section 55 of the Nationality, Immigration and Asylum Act 2002, later overturned in the courts, which denied financial and housing support to asylum seekers who failed to claim asylum within three days of arrival.

Refugee Action is a member of The Detention Forum, a network of organisations working together to challenge the UK's use of detention, and has published research on the adverse effects of detention on the mental and physical health of detained asylum seekers.

Refugee Action is also a member organisation of the European Council on Refugees and Exiles and the Asylum Support Partnership along with the Refugee Council, Scottish Refugee Council, Welsh Refugee Council, North of England Refugee Service and Northern Refugee Centre.

References

External links
Refugee Action official website

Organisations based in the City of Westminster
Refugee aid organisations in the United Kingdom


text:
19970 Johannpeter è un asteroide della fascia principale. Scoperto nel 1988, presenta un'orbita caratterizzata da un semiasse maggiore pari a 2,3988254 UA e da un'eccentricità di 0,1576150, inclinata di 2,32720° rispetto all'eclittica.

Collegamenti esterni

Corpi celesti scoperti nel 1988
Johannpeter


text:
Strafgesetzbuch (Duitsland)
 Strafgesetzbuch (Oostenrijk)
 Strafwetboek (Zwitserland), officieel het Schweizerisches Strafgesetzbuch


text:
La sesta e ultima stagione di Numb3rs, composta da 16 episodi, è andata in onda negli Stati Uniti sul canale CBS dal 25 settembre 2009 al 12 marzo 2010. Invece in Italia è trasmessa su Rai 2 dal 5 giugno al 4 settembre 2011.

Il cecchino
Titolo originale: Hangman
Diretto da: Ken Sanzel
Scritto da: Ken Sanzel

Trama
La squadra di Don è incaricata della sicurezza VIP per una grande manifestazione politica con l'attivista di alto profilo Benjamin Polk. Mentre sono fuori sede per prepararsi all'evento, Don e il suo team rimangono sotto un fuoco pesante e ricevono un messaggio che li ammonisce di stare lontano da Polk durante il rally. Questo tentativo palese di spaventare Polk e l'FBI non funziona, e Polk insiste nel voler rispettare il suo impegno: il suo intervento alla riunione. L'FBI indaga per cercare di scoprire chi stia facendo la minaccia, e scopre che è un uomo che aveva perso il figlio durante una sommossa violenta orchestrata da Polk per guadagnare credito politico tra la gente, al fine di favorire la propria carriera. Furioso per il fatto che suo figlio fosse stato palesemente usato come una pedina, l'uomo, Shepard Crater, era venuto a Los Angeles per vendicarsi. Il giorno del raduno Crater scatena una serie di eventi per costringere Polk a ritornare al suo albergo, in cui Crater è appostato per ucciderlo. Charlie deduce il piano appena in tempo, David e Colby si muovono per prendere Crater prima che possa uccidere Polk. Tuttavia, dopo aver saputo tutta la storia dal Crater prima di portarlo via, Colby e David incontrano un giornalista politico e svelano le tattiche di Polk, rovinando di fatto la sua carriera politica.

Fuoco amico
Titolo originale: Friendly Fire
Diretto da: Rod Holcomb
Scritto da: Robert Port, Mark Llewellyn

Trama
Quando due agenti dell'FBI vengono uccisi durante una sparatoria con  rapinatori pesantemente armati, Don e la sua squadra devono indagare sulla sparatoria per determinare esattamente cosa è successo. L'unità dell'FBI coinvolta è stata presieduta dal mentore di Don, Pete Fox, che stava monitorando i ladri, conosciuti per le loro tattiche di estrema violenza, in attesa di coglierli sul fatto nel loro colpo successivo. L'unico dei ladri a sopravvivere allo scontro armato è stato Jim Wilson, e mentre lui ammette di aver fatto il colpo e sparato all'FBI, insiste sul fatto che lui non ha ucciso nessuno. Charlie utilizza una ricostruzione tridimensionale della scena per dimostrare che Wilson non sta mentendo, e come la squadra inizia a mettere insieme i pezzi si scopre che la squadra di Fox è pericolosamente inesperta per la missione e che è la pista giusta. Cominciano a investigare nella vita di Fox e scoprono che era sotto inchiesta per molte infrazioni alla condotta, e giungono alla conclusione che Fox aveva usato la sparatoria come copertura per eliminare l'agente sotto copertura che si stava mettendo il caso contro di lui insieme. Don va a confrontarsi con Fox e lo trova nel percorso di combattimento simulato con la pistola, in cui i due giocano al gatto col topo con munizioni vere, e Don infine è costretto a sparare a Fox.

Roulette on-line
Titolo originale: 7 Men Out
Diretto da: Alex Zakrzewski
Scritto da: Don McGill

Trama
Don e la sua squadra sono chiamati a indagare su un giro di scommesse clandestine che gestisce un torneo di roulette russa. Gli uomini della FBI scoprono che a gestire il pericoloso gioco è la titolare di un locale di lap dance, che nel retro dello stesso ospita un circolo di scommesse clandestine. La bella affarista viene arrestata e durante l'interrogatorio disegna l'identikit dell'uomo che organizza la roulette russa. Don e la sua squadra si mettono sulle sue tracce. Nel frattempo, Don e Charlie si preoccupano della salute finanziaria di Alan, che ha perso i soldi depositati sul suo fondo pensione e si ritrova con in mano solo la insufficiente pensione pubblica. Alan però, troppo orgoglioso, rifiuta ripetutamente l'aiuto di Charlie. Le indagini portano la FBI a scoprire che la roulette russa è truccata ed esiste un giocatore "immortale", che non può perdere, e che ha già vinto in altre città. Nel finale, Don e la sua squadra riescono a salvare l'ultimo concorrente rimasto contro il giocatore "immortale", mentre Alan accetta l'aiuto di Charlie, ma solo per un "corso di aggiornamento": decide infatti di riprendere a lavorare.

Onore al merito
Titolo originale: Where Credit's Due
Diretto da: Dennis Smith
Scritto da: Andrew Dettmann

Trama
Don e la sua squadra indagano su una serie di omicidi che hanno come modello le scene di un film di imminente uscita nelle sale. Nel finale dell'episodio Larry decide di partire per intraprendere la sua nuova avventura in solitario.

Hydra
Titolo originale: Hydra
Diretto da: Ralph Hemecker
Scritto da: Sean Crouch

Trama
La squadra di Don è alla ricerca della figlia di un genetista che sembra essere stata sequestrata dalla madre mentalmente instabile. Il caso prende uno sviluppo inaspettato quando emergono prove che indicano la probabilità che la bambina sia un clone. Intanto Charlie ed Amita discutono sulla possibilità di avere dei figli e Liz rivela un oscuro segreto.

La terra dei sogni
Titolo originale: Dreamland
Diretto da: Stephen Gyllenhaal
Scritto da: Cheryl Heuton, Nicolas Falacci

Trama
Il cadavere di una donna viene ritrovato in una base aerea in disuso.

Mercati ombra
Titolo originale: Shadow Markets
Diretto da: Julie Hebert
Scritto da: Julie Hebert

Trama
Un brillante hacker ostacola un'operazione di infiltramento della squadra di Don, la quale è sulle tracce di un potente signore del crimine informatico. Tuttavia la sua azione lo coinvolge in una pericolosa guerra on-line che mette in pericolo la sua stessa vita.

Ultimatum
Titolo originale: Ultimatum
Diretto da: Dennis Smith
Scritto da: Robert Port

Trama
L'Agente Ian Edgerton viene accusato dell'omicidio di un suo informatore durante le indagini riguardanti un traffico di eroina all'interno di una prigione. La sua posizione si aggrava ulteriormente quando prende in ostaggio un membro della squadra di Don.

La grande truffa
Titolo originale: Con Job
Diretto da:
Scritto da:

Trama
Il detenuto John Buckley si rivela un improbabile alleato di Don e la sua squadra alle prese con una serie di rapine che ricalcano le strategie criminali dello stesso Buckley.

Il veterano
Titolo originale: Old Soldiers
Diretto da:
Scritto da:

Trama
L'agente Roger Bloom è chiamato ad aiutare la squadra di Don quando l'FBI, dopo aver sventato una rapina ad un furgone blindato della Federal Reserve, recupera alcune banconote che conducono alla famigerata rapina di D.B. Cooper.


text:
Ніч Бараат ( — Ляйлят аль-Бараа) — одна з особливо шанованих мусульманами ночей, відзначається в ніч з 14 на 15 число місяця шабан. В ісламі, цей день вважається днем звільнення або відпущення гріхів. У ніч Бараат мусульмани зазвичай проводять у бдінні, читають Коран і моляться.

Бараат у перекладі з арабської означає «непричетність», «повне відділення», «очищення».

Вважається, що саме в цю ніч Аллах дав пророку Мухаммаду право заступництва (шафаат) за всіх мусульман. У цю ніч мусульманам рекомендується просити у Аллаха прийняти благі справи і пробачити гріхи, а також згадувати і бажати милості, прощення, благоденства померлим мусульманам і розповідати дітям про гідність і цінності цієї ночі. У цю ніч прощаються всі людські гріхи, крім «великих» (підступи проти інших людей, розпивання алкоголю, чаклунство, не шанування своїх батьків і т. д.)

До небажаних дій в цю ніч відносяться приготування особливих страв, підсвічування будинків або мечетей, проведення релігійних зборів і читання довгих лекцій, здійснення колективних молитов і зикрів.

Наступна таблиця показує дату за григоріанським календарем, відповідно до 14-го дня місяця шабан:

Примітки

Література

 Али-заде А. А. Бараа // Исламский энциклопедический словарь. — М. : Ансар, 2007. — С. 153. — ISBN 978-5-98443-025-8.

 S̲h̲aʿbān / Wensinck A. J. // Encyclopaedia of Islam. 2 ed: [англ.]. — Leiden: E. J. Brill, 1997. — Т. 9.

 Арістова А. В. Бараат // Велика українська енциклопедія. URL: https://vue.gov.ua/Бараат

Сторінки з неперевіреними перекладами
Мусульманські свята


text:
Holby City é uma soap opera britânica exibido pela BBC One, é um spin-off de Casualty.

Ligações externas

  no Metacritic

Programas da BBC
Soap operas do Reino Unido
Séries de televisão de drama médico do Reino Unido
Programas de televisão do Reino Unido que estrearam em 1999
Programas de televisão derivados
Séries de televisão de drama médico da década de 1990
Séries de televisão de drama médico da década de 2000
Séries de televisão de drama médico da década de 2010
Séries de televisão de drama médico da década de 2020
Programas de televisão em língua inglesa


text:
An  is a strange, furry yōkai, or Japanese monster, that is illustrated in Sekien Toriyama's Gazu Hyakki Tsurezure Bukuro.

Mythology
It is a type of tsukumogami formed from a stirrup, usually one that once belonged to a dead soldier. It is said that the abumi-guchi will wait where it lies for the dead soldier to return.

External links

Tsukumogami


text:
Милош Симовић (5. јул 1979, Београд) је један од завереника у атентату на премијера Србије Зорана Ђинђића.

Означен је као припадник криминалног Земунског клана.

За учествовање у убиству Зорана Ђинђића, пресудом Окружног суда у Београду, осуђен је, по три основе, на 30 година затвора.

Дана 18. јануара 2008, Симовић је осуђен на 40 година затвора за учествовање у убиствима, отмицама и терористичким делима.

Ухапшен је 10. јуна 2010. године при покушају илегалног улаза у Србију, на граничном прелазу код Моровића.

Референце

Спољашње везе

 Потерница МУП-а Србије

Рођени 1979.
Криминалци из Београда
Земунски клан
Српски криминалци


text:
Walerij Wiktorowicz Borczin (ros. Валерий Викторович Борчин; ur. 11 września 1986 w Powodimowie w Mordowii) – lekkoatleta rosyjski, chodziarz, mistrz olimpijski z Pekinu na dystansie 20 km z czasem 1:19:01 godz, w tej samej konkurencji jest także mistrzem świata z Berlina (1:18:41). Jest srebrnym medalistą mistrzostw Europy z Göteborga na dystansie 20 km. Jego rekord życiowy na tym dystansie wynosi 1:17:38 (2009).

Nie znalazł się w składzie reprezentacji Rosji i nie wziął udziału w mistrzostwach świata w Moskwie (2013). Został pozbawiony złotego medalu wywalczonego na mistrzostwach świata w Berlinie i Taegu.

Od 1 czerwca 2005 do 31 maja 2006 odbywał karę dyskwalifikacji po wykryciu w jego organizmie niedozwolonych środków.

Sukcesy

Przypisy

Linki zewnętrzne

Rosyjscy chodziarze
Rosyjscy medaliści olimpijscy
Medaliści Letnich Igrzysk Olimpijskich 2008
Medaliści Mistrzostw Świata w Lekkoatletyce 2009
Urodzeni w 1986
Medaliści Mistrzostw Świata w Lekkoatletyce 2011
Rosyjscy lekkoatleci ukarani za doping


text:
The 2005 Pan American Race Walking Cup was held in Lima, Perú on 7–8 May.  The track of the Cup runs in the Avenida Augusto Pérez Aranibar.

A detailed report was given by Eduardo Biscayart.
Complete results were published.

Medallists

Results

Men's 20 km

*: Started as a guest out of competition.

Team

Men's 50 km

*: Started as a guest out of competition.

Team

Men's 10 km (Junior)

*: Started as a guest out of competition.

Team

Women's 20 km

Team

Women's 10 km (Junior)

*: Started as a guest out of competition.

Team

Participation
The participation of 120 athletes from 16 countries is reported.

 (8)
 (7)
 (5)
 (8)
 (9)
 (2)
 (2)
 (15)
 (3)
 (5)
 México (14)
 Panamá (1)
 Perú (13)
 (7)
 (18)
 (3)

See also
 2005 Race Walking Year Ranking

References

Pan American Race Walking Cup
Pan American Race Walking Cup
Pan American Race Walking Cup
International athletics competitions hosted by Peru


text:
Danuta Kopeć – polska pedagog, dr hab. prof. Uniwersytetu im. Adama Mickiewicza w Poznaniu.

Życiorys
Absolwentka pedagogiki specjalnej na Wydziale Studiów Edukacyjnych Uniwersytetu im. Adama Mickiewicza w Poznaniu. Asystent, adiunkt, a następnie kierownik Zakładu pedagogiki specjalnej Wydziału Studiów Edukacyjnych UAM. Obecnie jest kierownikiem Laboratorium Studiów o Niepełnosprawności. Pełni też rolę koordynatora praktyk studenckich, które realizowane są w placówkach przeznaczonych dla osób z głęboką niepełnosprawnością intelektualną.

Jest członkiem Zespołu Pedagogiki Specjalnej przy Komitecie Nauk Pedagogicznych Polskiej Akademii Nauk. Była recenzentem artykułów w czasopiśmie Pedagogia Christiana (2018).

Zainteresowania naukowe
Do jej najważniejszych zainteresowań naukowych należą:
pedagogika osób z umiarkowaną, znaczną i głęboką niepełnosprawnością intelektualną,
pedagogika osób z niepełnosprawnością sprzężoną,
specyfika funkcjonowania osób z niepełnosprawnością intelektualną z uwzględnieniem kontekstu społecznego.

Autorka książek
Książki związane z zainteresowaniami naukowymi:
Rzeczywistość (nie)edukacyjna osoby z głęboką niepełnosprawnością intelektualną. Zbiorowe instrumentalne studium przypadku.
Studia z pedagogiki i nauk pogranicza.

Przypisy

Polscy pedagodzy
Wykładowcy Uniwersytetu im. Adama Mickiewicza w Poznaniu


text:
Hans Schneider (* 27. November 1860 in Wien; † 3. März 1921 ebenda) war ein österreichischer Architekt und christlich-sozialer Kommunalpolitiker.

Leben
Hans Schneider war der Sohn des Schmiedemeisters Wenzel Schneider und dessen Frau Eva Maria Kneissl. Er besuchte die Baugewerbeschule in Wien und arbeitete dann etwa von 1878 bis 1883 im Baubüro Heinrich von Ferstels mit. Dadurch war er als junger Mann noch am Bau der Votivkirche und der Wiener Universität beteiligt, die von Ferstel errichtet wurden. Nach dem Tod Ferstels verliert sich die Spur Schneiders, bis er um 1895 im Büro Emil von Försters wieder nachgewiesen werden kann. Da Förster damals Vorstand der Hochbauabteilung im Innenministerium war, gelang es Schneider, mit einflussreichen Persönlichkeiten bekannt zu werden, etwa auch mit dem Thronfolger Franz Ferdinand, der Schneider in der Folge unterstützte. Zu dieser Zeit konnte Hans Schneider auch als selbständiger Architekt tätig werden.

Zu Beginn des 20. Jahrhunderts begann sich Schneider auch politisch zu engagieren. 1904 wurde er christlich-sozialer Gemeinderat im 20. Wiener Gemeindebezirk, 1905 auch Stadtrat, wobei er als Referent für Bauangelegenheiten zuständig war. Daneben war er von 1909 bis 1919 Kurator der Zentralsparkassa und Mitglied der Donauregulierungskommission, von 1913 bis 1919 Mitglied der Commission für Verkehrsanlagen in Wien. Weitere Funktionen waren von 1909 bis 1919 Obmann des Vereins der Hausbesitzer, 1909–1918 Bauschätzer des Oberhofmarschall-Gerichts, 1912–1921 Verwaltungsrat der Wiener Baugesellschaft und 1919–1921 Verwaltungsrat der Wiener Baustoff AG. Außerdem erhielt Schneider in jenen Jahren auch zahlreiche Auszeichnungen.

Hans Schneider war seit 1885 mit Anna Maria Gottwald verheiratet und hatte mit ihr zwei Kinder. Er starb nach langem Leiden an Magenkrebs und konnte seinen Kindern ein ansehnliches Vermögen hinterlassen.

Werk
Hans Schneider hatte keine akademische Ausbildung, konnte aber aufgrund seiner Praxis bei den großen Architekten Heinrich von Ferstel und Emil von Förster viel lernen. Stilistisch war er von diesen geprägt und blieb zeitlebens ein Vertreter des Historismus, speziell des Neobarock. Durch seine politischen Kontakte konnte er auch größere Bauvorhaben verwirklichen. In seiner Praxis und als Entscheidungsträger blieb Schneider ein Traditionalist und Gegner der modernen Strömungen. Schneiders prominentester Bau war das Technische Museum in Wien. Bei der Auftragsvergabe kam es allerdings zu Ungereimtheiten und Schneiders Beauftragung wurde stark kritisiert.

|}

Auszeichnungen und Ehrungen
 Goldenes Verdienstkreuz mit Krone (1900)
 Ritter des Franz-Joseph-Ordens (1906)
 k.k. Baurat (1908)
 Kriegskreuz für Zivilverdienste 2. Klasse (um 1917)
 Rote Kreuz-Medaille (Preußen) (um 1917)
 Militär-Verdienstmedaille (Österreich) (1918)
 Bürger der Stadt Wien (1919)
 Oberbaurat(1919)

Literatur

 Helmut Weihsmann: In Wien erbaut. Lexikon der Wiener Architekten des 20. Jahrhunderts. Promedia, Wien 2005, ISBN 3-85371-234-7, S. 354

Weblinks

Architekt des Historismus
Architekt (Wien)
Träger des Franz-Joseph-Ordens (Ritter)
Träger der Rote Kreuz-Medaille (Preußen)
Träger des Goldenen Verdienstkreuzes mit der Krone (Zivil-Verdienstkreuz)
CS-Mitglied
Person (Cisleithanien)
Österreicher
Geboren 1860
Gestorben 1921
Mann


text:
Parafia Miłosierdzia Bożego w Gdańsku – parafia rzymskokatolicka usytuowana w Gdańsku. Należy do dekanatu Gdańsk-Siedlce, który należy z kolei do archidiecezji gdańskiej.

Obecnym proboszczem parafii jest ks. kan. Krzysztof Nowak.

Bibliografia
 Informacje o parafii na stronie archidiecezji gdańskiej

Miłosierdzia Bożego
Gdańsk
Piecki-Migowo


text:
The following is a list of massacres that have occurred in Bangladesh (numbers may be approximate):

References

Bangladesh
Massacres

Massacres


text:
Singara mantasoa is een vlinder uit de familie van de spinneruilen (Erebidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1981 door Viette.

Spinneruilen


text:
Финал четырёх розыгрыша Евролиги по баскетболу среди клубных женских команд в сезоне 2014/15 прошёл в Праге (Чехия) на «Sportovni Hala Kralovka» с 10 и 12 апреля 2015 года. Победителем Евролиги стал чешский клуб «ЗВВЗ УСК» из Праги, который обыграл в финале российский «УГМК». Самым ценным игроком финала четырёх была признана Кия Вон из «ЗВВЗ УСК».

Команды

Сетка

Полуфинал

Матч за 3-е место

ФИНАЛ

 Примечание: Мин – игровое время, Очк – очки, 2-х – 2-х очковые броски (попадание/попытки), 3-х – 3-х очковые броски, Шт – штрафные броски, Под – подборы, АП – атакующие передачи, ПР – перехваты, БШ – блок-шоты, ФО - фолы

Итоговое положение участников Финала четырёх

 Примечание: В скобках указано количество выступлений в финальных турнирах (Финал четырёх, Финал восьми) Евролиги с сезона её образования (1991/92)

Примечания

Ссылки

Женская Евролига
2015 год в баскетболе


text:
Strobilocarpus es un género monotípico de plantas fanerógamas perteneciente a la familia Grubbiaceae. Su única especie: Strobilocarpus diversifolius, es originaria de Sudáfrica.

Descripción
Tiene ramas cuadrangulares y estriadas, adpresos peludas; hojas pecioladas, linear-lanceoladas, con márgenes de revolución, glabras pero tuberculada arriba, sedoso-pubescentes por debajo,; las inferiores a menudo mucho más grandes, ovadas-lanceoladas; la flores de color amarillento.

Taxonomía
Strobilocarpus diversifolius fue descrita por  Johann Friedrich Klotzsch y publicado en Linnaea 13: 381. 1839.
Sinonimia
 Grubbia tomentosa (Thunb.) Harms.

Referencias

Grubbiaceae
Flora de África austral
Flora de África continental
Plantas descritas en 1839
Plantas descritas por Klotzsch


text:
In mathematics, a decomposable measure (also known as a strictly localizable measure) is a measure that is a disjoint union of finite measures. This is a generalization of σ-finite measures, which are the same as those that are a disjoint union of countably many finite measures. There are several theorems in measure theory such as the Radon–Nikodym theorem that are not true for arbitrary measures but are true for σ-finite measures. Several such theorems remain true for the more general class of decomposable measures. This extra generality is not used much as most decomposable measures that occur in practice are σ-finite.

Examples

 Counting measure on an uncountable measure space with all subsets measurable is a decomposable measure that is not σ-finite. Fubini's theorem and Tonelli's theorem hold for σ-finite measures but can fail for this measure.
 Counting measure on an uncountable measure space with not all subsets measurable is generally not a decomposable measure.
 The one-point space of measure infinity is not decomposable.

References

Bibliography

  Second printing.

Measures (measure theory)


text:
Figen Yüksekdağ, född 19 december 1971 i Gölovası, Yumurtalık i provinsen Adana, är en turkisk politiker som sedan 22 juni 2014 är partiledare för Folkens demokratiska parti (HDP) tillsammans med Selahattin Demirtaş.

Yüksekdağ politiska karriär började 2002 när hon ställde upp som oberoende i det turkiska parlamentsvalet. 2010 grundade hon det vänsterradikala prokurdiska partiet De förtrycktas socialistiska plattform (ESP) för att 2014 bli en av partiledarna för HDP.

Källor

Turkiska partiledare
Födda 1972
Kvinnor
Levande personer


text:
est le troisième album studio du groupe britannique de rock indépendant The Maccabees sorti le  sur le label Fiction Records.

Enregistrement et production

Le groupe est allé aux studios Rockfield, dans le Monmouth au pays de Galles, pour travailler avec Tim Goldsworthy et Bruno Ellingham (LCD Soundsystem, Massive Attack) entre 2010 et 2011 sur leur troisième album. Ils en enregistrent aussi une grande partie avec le producteur Jag Jago dans leur salle de répétition située à Elephant and Castle, un quartier du sud de Londres. Ils s'en vont ensuite dans le Suffolk, dans l'est de l'Angleterre, aux studios Decoy avec les producteurs Cenzo Townshend et Sean Julliard afin d'achever l'opus.

Pour cet album, le groupe dit s'inspirer d' tels que The Stone Roses, Kate Bush ou David Bowie. Orlando Weeks explique à NME que le titre,  est .

Parution et réception

Accueil critique

 est relativement bien accueilli par la critique puisqu'il obtient un score de 69 % sur Metacritic, basé sur vingt avis. Simon Harper, de Clash, estime que l'album  et . Alexis Petridis, pour The Guardian, ne trouve pas ,  mais surtout . Dom Gourlais note une  bien que la production . Pour le NME, l'album  autour . Naomi Couper y voit . Themusicservice considère pour sa part l'opus comme  et que même , il comprend , espérant ainsi que , alors que Pop'stache déclare que  avec une  par rapport au précédent opus qui avait été .

Succès commercial

En dehors d'une quatrième place au Royaume-Uni, l'album n'intègre pas le top 30 dans les pays où il entre dans les classements de ventes. Il est malgré tout élu  lors des NME Awards 2013.

Classements

Fiche technique

Liste des chansons

Interprètes

 Orlando Weeks – chant, guitare
 Hugo White – guitare
 Felix White – chœurs, guitare
 Rupert Jarvis – basse
 Sam Doyle – batterie

Notes et références

Album musical sorti en 2012
Album de rock indépendant
Album de The Maccabees
Album publié par Fiction Records
Album enregistré aux studios Rockfield
Album certifié disque d'or au Royaume-Uni