text:
Die Tschechische Republik und Deutschland teilen sich eine 817 Kilometer lange Staatsgrenze.

Tschechien verfügt über eine Botschaft in Berlin, zwei Generalkonsulate (in Dresden und München), ein Konsulat in Düsseldorf und hat sechs Honorarkonsuln (in Dortmund, Frankfurt am Main, Hamburg, Nürnberg, Rostock und Stuttgart). Es existiert eine deutsche Botschaft in Prag.

Geschichte

Tschechien und die Slowakei gehörten bis zum Ende des Ersten Weltkriegs zu Österreich-Ungarn. Danach wurde die Tschechoslowakei als Vielvölkerstaat unabhängig. Auch das seit dem Mittelalter überwiegend deutschsprachige Grenzgebiet (Sudetenland) gehörte hierzu. Eine Wahrnehmung des Selbstbestimmungsrechtes der Völker wurde durch die Tschechen und die Siegermächte des Krieges vermieden. In der Zwischenkriegszeit gestalteten sich die Beziehungen zwischen Mehrheit und deutscher Minderheit zwiespältig: auf der einen Seite besaßen die Deutschen unter anderem eine parlamentarische Vertretung und ein eigenes Schulsystem, auf der anderen Seite aber keine Autonomie.

Die Lage verschärfte sich nach der Machtübernahme der Nationalsozialisten 1933 und dem Aufschwung der Sudetendeutschen Partei in der Tschechoslowakei, die sich immer mehr an Adolf Hitlers Programm anlehnte. Beim Münchner Abkommen von 1938, das ohne die Mitwirkung der Tschechoslowakei beschlossen wurde, stimmten Großbritannien, Frankreich und Italien einer Abtretung der sudetendeutschen Gebiete an das Dritte Reich zu. Schon 1939 schritt Hitler unter Bruch seines Versprechens von München zur "Zerschlagung der Rest-Tschechei", wobei das Selbstbestimmungsrecht der Völker von ihm erstmals offen mit Füßen getreten wurde. Es wurde das sogenannte Protektorat Böhmen und Mähren geschaffen, dessen Bevölkerung bis zum Ende des Zweiten Weltkriegs 1945 massiv unter der deutschen Besatzung zu leiden hatte (zum Beispiel im berüchtigten Massaker von Lidice nach dem tschechischen Attentat auf den "Stellvertretenden Reichsprotektor in Böhmen und Mähren" Reinhard Heydrich, durch die Vernichtung vieler tschechischer Juden im Holocaust oder Vertreibung der tschechischen Bevölkerung ins Landesinnere). Ab Kriegsende kam es dann zur Vertreibung der Deutschen aus der Tschechoslowakei. Hierbei wurden von tschechischer Seite auch Massaker an Deutschen verübt, beispielsweise im Brünner Todesmarsch. Nicht wenige Deutsche durften in der Tschechoslowakei verbleiben, dies waren neben Fachkräften auch vom NS-Regime unbelastete deutsche Familien.

Mit dem Februarumsturz 1948 etablierte sich in der Tschechoslowakei ein kommunistisches Regime. In der Folge blieb das Land zum Nachbarstaat Bundesrepublik Deutschland bis zum Fall des Kommunismus durch den Eisernen Vorhang, insbesondere auch durch den Tschechoslowakischen Wall, und ideologische Gegensätze getrennt.

Normalisierung der Beziehungen nach dem Zweiten Weltkrieg
Zwischen der DDR und der ČSR kam es bereits kurz nach Kriegsende zu einer Annäherung. Im Juni 1950 verabschiedeten die beiden Staaten die sogenannte Prager Erklärung, in der beide Staaten jeweils auf Gebietsansprüche verzichteten. Außerdem wurde darin das Münchner Abkommen für ungültig sowie die Zwangsaussiedlung der Deutschen als unabänderlich, gerecht und endgültig gelöst erklärt. Als Folge der ab 1969 eingeschlagenen neuen Ostpolitik der Bundesrepublik Deutschland schloss diese am 11. Dezember 1973 mit der Tschechoslowakei einen völkerrechtlichen Vertrag, in dem das Abkommen von München für nichtig und die gemeinsame Grenze für unverletzlich erklärt wurde und die Vertragsparteien sich zur gegenseitigen Achtung der territorialen Integrität verpflichteten ("Prager Vertrag"). Unmittelbar im Anschluss nahmen die beiden Staaten diplomatische Beziehungen zueinander auf, Botschaften in Prag und Bonn wurden eröffnet. Die Niederschlagung des "Prager Frühlings" 1968 durch die Staaten des Warschauer Paktes wurde auch von der DDR-Regierung befürwortet. Nach der Samtenen Revolution 1989 konnten die Beziehungen zwischen dem wiedervereinigten Deutschland und der Tschechoslowakei, beziehungsweise ab 1993 Tschechien auf eine neue Grundlage gestellt werden, wobei die Aufarbeitung der Vergangenheit eine große Rolle spielte. Grundlegend für den Wandel der Beziehungen nach Ende des Kalten Krieges sind zum Beispiel der deutsch-tschechische Nachbarschaftsvertrag von 1992 sowie die deutsch-tschechische Erklärung von 1997. Auf der Grundlage der deutsch-tschechischen Erklärung entstanden auch das Deutsch-Tschechische Gesprächsforum und der Deutsch-Tschechische Zukunftsfonds. Allerdings sind die die Vertreibung der Sudetendeutschen legitimierenden Beneš-Dekrete in Tschechien weiterhin in Kraft. Für Entspannung sorgen die zahlreichen Städte- und Gemeindepartnerschaften.

Die Beseitigung des Münchner Abkommens
Die Beseitigung des Münchner Abkommens war eines der zentralen Anliegen der Tschechoslowakei. Die dort festgelegten Grenzen trennten wichtige Industriestandorte vom verbliebenen Böhmen und Mähren ab. Sie reduzierte die Kapazitäten der Industrien und nahm der Tschechoslowakei 90 Kraftwerke weg. Die wichtigsten industriellen Agglomerationen wurden voneinander getrennt; Eisenbahnlinien wurden zerschnitten, und Grenzbefestigungen fielen an das Deutsche Reich.  Die schrittweise Beseitigung des Münchner Abkommens begann damit, dass die britische Regierung 1942 erklärte, dass das Münchner Abkommen aufgehoben sei. Im selben Jahr erklärte das französische Nationalkomitee durch seinen Vorsitzenden Charles de Gaulle, dass das Münchner Abkommen von Anfang an unwirksam sei.  1944 erklärte die italienische Regierung Pietro Badoglio, dass das Münchner Abkommen nichtig sei. Die DDR erklärte im Vertrag über Freundschaft, Zusammenarbeit und gegenseitigen Beistand mit der ČSSR vom 17. März 1967, dass das Münchner Abkommen von Anfang an nichtig sei mit allen sich daraus ergebenden Folgen.   Ab 1969 herrschte in der Bundesregierung und den sie tragenden Parteien die Auffassung, dass die Verhältnisse mit den osteuropäischen Staaten normalisiert werden müssten. Dies könnte zur Entspannung des Ost-West-Konflikts und zur Milderung der deutschen Teilung beitragen.
Im Prager Vertrag vom 11. Dezember 1973 erklärten die Bundesrepublik und die Tschechoslowakei das Münchner Abkommen für nichtig. Die Nichtigkeit sollte sich aber nicht auf die Rechtspositionen Dritter auswirken, insbesondere nicht auf die Staatsangehörigkeit der Sudetendeutschen.  Die Nichtigkeit des Münchner Abkommens wurde in der Präambel zum deutsch-tschechoslowakischen Nachbarschaftsvertrag vom 27. Februar 1992 in einer zurückhaltenden Formulierung bestätigt, aber nicht eingeschränkt. Präzisiert wurde aber, dass der tschechoslowakische Staat nie zu bestehen aufgehört hat.  In der deutsch-tschechischen Erklärung über die gegenseitigen Beziehungen und deren künftige Entwicklung vom 21. Januar 1997 bekannte sich Deutschland zu seiner Rolle in einer historischen Entwicklung, die zum Münchner Abkommen geführt hat.  Auch aus dieser zurückhaltenden Formulierung ergibt sich keine Einschränkung des Prager Vertrages von 1973.

Gebietsansprüche
Die zwischen Böhmen, Sachsen und Bayern verlaufende Grenze ist eine "Alte Grenze", die durch das Münchner Abkommen stark, aber nur für kurze Zeit gestört wurde. Nach dem Willen der Alliierten, die nach dem Waffenstillstand 1945 die oberste Regierungsgewalt in Deutschland übernommen hatten,  sollte Deutschland von vornherein nicht mehr über die Grenzen von 1937 hinausgehen.
Aus Sicht der Siegermächte gab es keine offene Grenzfrage zwischen Deutschland und der Tschechoslowakei. 1950 vereinbarten die Tschechoslowakei und die DDR, dass sie keine Gebietsansprüche gegeneinander stellen.  1952 vereinbarte die Bundesrepublik mit den drei Westmächten im Deutschlandvertrag, dass die Verantwortung für Deutschland als Ganzes, wozu vor allem Grenzfragen gehören, bei den drei Westmächten verbleibt. 1954 erklärte Deutschland gegenüber den anderen NATO-Staaten, dass sie die gegenwärtigen Grenzen der Bundesrepublik niemals mit gewaltsamen Mitteln ändern wird. Im Prager Vertrag von 1973 erklärten die Bundesrepublik und die Tschechoslowakei, dass sie keine Gebietsansprüche gegeneinander haben, und auch in Zukunft nicht stellen werden.  Im Zwei-plus-Vier-Vertrag von 1990 vereinbarten die Parteien anlässlich der Übertragung der vollen Souveränität auf Deutschland, dass Deutschland keine Gebietsansprüche an andere Staaten hat und auch in Zukunft nicht erheben wird.  Im deutsch-tschechoslowakischen Nachbarschaftsvertrag vom 27. Februar 1992 wurde die deutsch-tschechische Grenze bestätigt und der Ausschluss von Gebietsansprüchen bekräftigt. Eine völkerrechtlich wirksame Bestätigung des Grenzverlaufs durch einen zweiseitigen Vertrag sollte getroffen werden. Vermarkungsmängel wurden ab 1955 in gemischten bayrisch-tschechoslowakischen Arbeitsgruppen behoben und in Niederschriften fixiert.  In der deutsch-tschechischen Erklärung vom 21. Januar 1997 wird pauschal auf den Nachbarschaftsvertrag verwiesen.  Seit 1999 ist die deutsch-tschechische Grenze vollständig vermessen und vermarkt.

Staatsangehörigkeitsfragen
Durch Annexion der Sudetengebiete und die Eingliederung von Böhmen und Mähren als Protektorat in das Deutsche Reich entstand eine unübersichtliche Situation.  Die sich daraus ergebenden Probleme wurden nicht im Wege zwischenstaatlicher Vereinbarungen gelöst, sondern durch einseitige, innerstaatliche Gesetzgebung und Verwaltungsmaßnahmen in beiden Staaten. Tschechoslowakischen Staatsangehörigen mit Wohnsitz in den Sudetengebieten wurde die tschechoslowakische Staatsangehörigkeit aberkannt und die deutsche Staatsangehörigkeit im Wege der Sammeleinbürgerung zuerkannt. Nach Errichtung des Protektorats Böhmen und Mähren erwarben dort wohnende Personen deutscher Volkszugehörigkeit die deutsche Staatsangehörigkeit und behielten dazu die Rechte der Staatsangehörigen des Protektorats.  Nach Ende des Zweiten Weltkriegs wurde diesem Personenkreis durch tschechoslowakisches Verfassungsdekret die tschechoslowakische Staatsangehörigkeit aberkannt. Dies hätte für die meisten Betroffenen unschädlich sein können, weil sie vor und nach der Vertreibung keinen Wert auf die tschechoslowakische Staatsangehörigkeit legten. In den deutschen Westzonen wurde aber die Auffassung vertreten, dass Sammeleinbürgerungen ehemaliger tschechoslowakischer Staatsangehöriger deutscher Volkszugehörigkeit unwirksam seien, und die Volksdeutschen staatenlos seien. Diese Auffassung wurde Verwaltungspraxis in den Westzonen. 1946 beschlossen die Landtage der Provinz Sachsen-Anhalt und Mecklenburg-Vorpommern in der Sowjetischen Besatzungszone außerhalb ihrer Zuständigkeit, dass Umsiedler die deutsche Staatsangehörigkeit mit der Begründung des Wohnsitzes in den Ländern erwarben. Später folgten die anderen Länder; Umsiedler wurden nicht staatenlos. Das Grundgesetz bestimmte ab 1949 in Westdeutschland, dass Flüchtlinge oder Vertriebene deutscher Volkszugehörigkeit Deutsche sind. An einem Urteil des Bundesverfassungsgerichts vom 28. Mai 1952 orientierte sich eine gesetzliche Regelung, wonach deutsche Volkszugehörige, die in der Tschechoslowakei deutsche Staatsangehörige wurden, auch nach dem Recht der Bundesrepublik Deutschland deutsche Staatsangehörige waren. Eines besonderen Verwaltungsverfahrens bedurfte es nicht.  Damit war die Gefahr der Staatenlosigkeit beseitigt, und die Integration der Vertriebenen rechtlich gesichert. Etwa 200.000 Personen wurden nicht aus der Tschechoslowakei vertrieben, sondern als Fachkräfte zurückgehalten. Sie waren zunächst staatenlos. Um der Gefahr der Abwanderung zu begegnen, erhielten die verbliebenen Deutschen 1948 eine Einbürgerungsmöglichkeit und wurden 1953 kraft Gesetzes zwangseingebürgert. Der Prager Vertrag enthält keine zwischenstaatliche Änderung oder Ergänzung, sondern belässt es ausdrücklich bei den jeweils einseitig getroffenen Regelungen.

Entschädigungslose Enteignungen
Insbesondere mit den Präsidialdekreten Nr. 12 vom 21. Juni 1945 und Nr. 108 vom 25. Oktober 1945, den Beneš-Dekreten, wurden die größtenteils vertriebenen Deutschen entschädigungslos enteignet. Nach Besatzungsrecht durfte Deutschland hiergegen keine Einwendungen erheben. Die Bundesrepublik Deutschland sagte den Westmächten USA, Großbritannien und Frankreich zu, diese Regelung in Bundesrecht zu übernehmen und verpflichtete sich, keine Einwendungen gegen diese Enteignungsmaßnahmen zu erheben, keine Klagen gegen die Enteignungsmaßnahmen zuzulassen, und dafür Sorge zu tragen, dass die Bundesrepublik die Enteigneten entschädigt.
Deutsche Gerichte können über tschechoslowakische Enteignungen im Staatsgebiet der Tschechoslowakei nicht entscheiden. Auch wenn Gegenstände, die in der Tschechoslowakei enteignet wurden, auf das Gebiet der Bundesrepublik Deutschlands gelangen, kann der Enteignete den Besitzer nicht auf Herausgabe verklagen. Die Bundesrepublik stellt in diesem Falle aufgrund des Vertrages zur Regelung aus Krieg und Besatzung entstandener Fragen keinen Rechtsweg zur Verfügung und weist die Klage als unzulässig ab.  Mit diesem erweiterten Ausschluss der deutschen Gerichtsbarkeit ging die Bundesrepublik Deutschland über die völkerrechtlich gebotene Respektierung der Staatenimmunität hinaus. Dies war jedoch eine Konsequenz des besonderen Status Deutschlands unter Besatzungsrecht nach dem Zweiten Weltkrieg. Der Verzicht auf Einwendungen und der erweiterte Ausschluss des Gerichtsstands bleiben nach einer Regierungsvereinbarung mit den Drei Westmächten auch nach Eintritt der deutschen Einheit wirksam. Der Verweigerung eines Rechtsweges steht die europäische Menschenrechtskonvention nicht entgegen, denn der der Vertrag zur Regelung aus Krieg und Besatzung entstandener Fragen vom 23. Oktober 1954 wurde geschlossen, damit die Bundesrepublik Deutschland ihre Souveränität wieder erlangen konnte.  Der internationale Gerichtshof nahm in einem ähnlichen Rechtsstreit zur Frage der Unwirksamkeit der Beneš-Dekrete nicht Stellung, da der internationale Gerichtshof für den Kläger, das Fürstentum Liechtenstein, erst ab dem 18. Februar 1980 zuständig wurde, und die Enteignung 1946 stattfand. Ob und wie die Folgen der Beneš-Dekrete zu regeln sind, ist ausschließlich Sache der Tschechoslowakei. Die tschechoslowakischen Restitutionsvorschriften gelten nicht für die Beneš-Dekrete, sondern nur für Enteignungen ab 1948.

Reparationen
Die Tschechoslowakei war einer der achtzehn Teilnehmer an der Pariser Reparationskonferenz der westlichen Staaten von 1945. Die Teilnehmer einigten sich darauf, dass die noch nicht bezifferbare Reparationsmasse zunächst prozentual aufgeteilt werden sollte. Die Tschechoslowakei sollte 4,3 % des zu verteilenden Produktivvermögens erhalten. Auch einen Zahlungsplan gab es Ende 1945 noch nicht. Die in der Tschechoslowakei entstandenen Kriegsschäden ließen sich nicht beziffern. Es wurde aber geschätzt, dass die Reparationen höchstens ein Prozent der Kriegsschäden abdecken könnten. Der Beitrag des im Staatsgebiet der Tschechoslowakei enteigneten Vermögens zum Ausgleich der Kriegsschäden wurde im Oktober 1945 höher eingeschätzt als der kaum vorhersagbare Beitrag der Reparationen. Auf der Pariser Reparationskonferenz setzte die Tschechoslowakei durch, dass die Konfiskation deutschen Vermögens international anerkannt wurde. Sie setzte weiter durch, dass sie sich die übliche Anrechnung konfiszierten Vermögens auf die Reparationssumme nicht gefallen lassen musste. Die Tschechoslowakei erhielt 5,4 Millionen Dollar bis Februar 1948 und danach 3 Millionen Dollar, also insgesamt 8,4 Millionen Dollar. Weitergehende Forderungen stellte die Tschechoslowakei nicht.    Im Prager Vertrag wurde vereinbart, dass die Nichtigkeit des Münchner Abkommens keine Rechtsgrundlage für neue Reparationsforderungen darstellt.

Wiedergutmachungsleistungen
Wiedergutmachungsleistungen sind solche, die ein schädigender Staat direkt an Betroffene ausreicht, die nicht im Inland wohnen. Wiedergutmachungsleistungen wurden erstmals in der deutsch-tschechischen Erklärung vom 2. Januar 1997 zugesagt.  Der deutsch-tschechische Zukunftsfonds konnte bis 2007 insgesamt 90 Millionen DM an NS-Opfer ausbezahlen. Zwischen 2000 und 2006 konnten 423 Millionen DM an Opfer der Sklaven- und Zwangsarbeit ausbezahlt werden.

Strafbare Handlungen
Während der Vertreibung der Deutschen gab es viele Vorfälle, die auch nach tschechoslowakischem Recht strafbar gewesen wären. Aufgrund einer besonderen Amnestievorschrift sind diese Handlungen nicht als widerrechtlich anzusehen.  Diese Vorschrift ist nicht aufgehoben und heute noch gültig. Selbst wenn die Amnestie aufgehoben würde, würde die Verjährung einer Strafverfolgung entgegenstehen. Die Amnestievorschrift schuf für Straftäter einen Vertrauenstatbestand, der auch bei nicht verjährten Taten einer Strafverfolgung entgegenstünde. In der deutsch-tschechischen Erklärung bedauerte die tschechische Republik, dass Straftaten, die bei Aussiedlung und Vertreibung verübt wurden, nicht bestraft wurden.

Beziehungen zu Bayern
Im Dezember 2010 und November 2011 reiste Horst Seehofer als erster bayerischer Ministerpräsident nach Tschechien, was als bedeutender Besuch zur Verständigung in dem Streit über die Vertreibung der Sudetendeutschen nach Ende des Zweiten Weltkriegs gewertet wurde. Im Februar 2013 stattete der damalige tschechische Ministerpräsident Petr Nečas als erster tschechischer Regierungschef dem Freistaat Bayern einen Gegenbesuch ab und bedauerte in seiner Rede im Bayerischen Landtag die Vertreibung der Sudetendeutschen.

Am 4. Dezember 2014 eröffnete der bayerische Ministerpräsident Horst Seehofer in Anwesenheit des tschechischen Ministerpräsidenten Bohuslav Sobotka die Repräsentanz des Freistaats Bayern in der Tschechischen Republik. In seiner Rede würdigte Ministerpräsident Seehofer die Einrichtung einer bayerischen Repräsentanz in Tschechien als Symbol für die gewachsene Freundschaft zwischen Bayern und Tschechien und für ein gemeinsames Europa. Die bayerische Repräsentanz soll ein Ort sein für Dialog, Freundschaft und Miteinander.

Beziehungen zu Sachsen
Im Juni 2012 eröffnete der Freistaat Sachsen ein Verbindungsbüro in Prag, mit dem die Beziehungen des Bundeslandes zu Tschechien weiter vertieft werden sollen.
Außerdem gibt es seit Herbst 2000 den freien kommunalen Verbund namens Fünfgemeinde.

Siehe auch
 Grenzbefestigungen der Tschechoslowakei im Kalten Krieg: Hintergründe zu den früheren Grenzanlagen der Tschechoslowakei, Vorgängerstaat des heutigen Tschechien
 Liste der deutschen Botschafter in Tschechien
 Außenpolitik der Bundesrepublik Deutschland
 Čojč

Literatur
 Walter Koschmal, Marek Nekula, Joachim Rogall (Hrsg.): Deutsche und Tschechen: Geschichte – Kultur – Politik (= Beck'sche Reihe. 1414). 2. durchgesehene Auflage, Beck, München 2003, ISBN 978-3-406-45954-2.
 Lukáš Novotný: Vergangenheitsdiskurse zwischen Deutschen und Tschechen. Untersuchung zur Perzeption der Geschichte nach 1945 (= Extremismus und Demokratie. Bd. 19). Nomos, Baden-Baden 2009, ISBN 978-3-8329-4248-9.
 Samuel Salzborn: Geteilte Erinnerung. Die deutsch-tschechischen Beziehungen und die sudetendeutsche Vergangenheit (= Die Deutschen und das östliche Europa. Bd. 3). Lang, Frankfurt am Main u. a. 2008, ISBN 978-3-631-57308-2.

Weblinks

 Informationen des deutschen Auswärtigen Amtes über die Beziehungen zu Tschechien

Einzelnachweise

Zwischenstaatliche Kooperation in Europa


text:
Das Institut für chemische Technologie (IcT) war ein außeruniversitäres Forschungsinstitut der Akademie der Wissenschaften der DDR (AdW). Es hatte seinen Sitz im Berliner Ortsteil Berlin-Adlershof und entstand im Jahr 1980 aus einem Bereich des ebenfalls in Adlershof ansässigen Zentralinstituts für organische Chemie (ZIOC). Direktor des Instituts von der Gründung bis 1990 war Gerhard Keil, Mitglied des Forschungsrates der DDR und Leiter des Fachbereichs Chemie der Akademie. Ihm folgte im Juli 1990 Siegfried Nowak, der bis 1987 das ZIOC geleitet hatte und ab Mai 1990 Vizepräsident der Akademie und Vorsitzender der AdW-Forschungsgemeinschaft war.

Das IcT zählte 1989 mit 158 Mitarbeitern zu den kleineren chemisch-physikalischen Instituten der AdW. Arbeitsschwerpunkt des Instituts war die chemische Forschung zur Entwicklung und Weiterentwicklung von Technologien mit hoher ökonomischer Bedeutung für die Deutsche Demokratische Republik (DDR). Dies betraf vor allem die Kohle- und Petrochemie, insbesondere Verfahren zur Nutzung von Braunkohle und Erdöl. Das Forschungsprofil des Instituts war damit nahezu ausschließlich auf anwendungsorientierte Arbeiten sowie Technologieentwicklung zur Lösung spezifischer Probleme der Industrie in der DDR und nur in sehr geringem Maß auf Grundlagenforschung ausgerichtet. Der internationale Bekanntheitsgrad und das wissenschaftliche Renommee des IcT waren dadurch auch im Vergleich zu anderen AdW-Instituten gering.

Nach der politischen Wende in der DDR und der Deutschen Wiedervereinigung wurde von der Leitung des Instituts zunächst ein Verbleib in der Forschungsgemeinschaft der Akademie vorgeschlagen, für die auch von anderen AdW-Einrichtungen eine Neuorganisation angestrebt wurde. Die später von Seiten der IcT-Gremien angeregte Übernahme durch die Fraunhofer-Gesellschaft (FhG) wurde von der FhG abgelehnt. Eine 1990/1991 erfolgte Evaluierung durch den Wissenschaftsrat fiel aus qualitativen und strukturellen Gründen negativ aus, so dass im Gutachten des Wissenschaftsrats die Weiterführung des Instituts nicht empfohlen wurde. In der Folgezeit wurde eine Arbeitsgruppe des IcT in die Bundesanstalt für Materialforschung und -prüfung integriert. Darüber hinaus wurden einige Mitarbeiter in die am Standort Adlershof als Nachfolgeeinrichtungen der chemischen AdW-Zentralinstitute gegründeten Chemiezentren und in die Förderung des Wissenschaftler-Integrations-Programms übernommen, ein kleiner Teil gründete unter der Leitung von Siegfried Nowak mit dem Institut für Technische Chemie und Umweltschutz eine privatwirtschaftlich organisierte Einrichtung.

Literatur
 Hans-Georg Wolf: Organisationsschicksale im deutschen Vereinigungsprozeß: Die Entwicklungswege der Institute der Akademie der Wissenschaften der DDR. Band 27 der Schriften des Max-Planck-Instituts für Gesellschaftsforschung Köln. Campus Verlag, Frankfurt am Main 1996, ISBN 3-593-35523-X; speziell Abschnitt 5.6.3: Institut für chemische Technologie (IcT), Berlin-Adlershof., S. 304–310, im Kapitel 5: Die Institute des AdW-Forschungsbereichs Chemie in der Transformation.

Chemische Technologie, Institut für
Forschungseinrichtung in Berlin
Berlin-Adlershof
Gegründet 1980
Aufgelöst in den 1990er Jahren

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Der Begriff Dorsalextension (Synonym: Dorsalflexion) steht für:

die Bewegung im Handgelenk in Richtung Handrücken (Gegenteil: Palmarflexion), siehe Handgelenk #Proximales Handwurzelgelenk
die Bewegung des Fußes im Sprunggelenk in Richtung Fußrücken (Gegenteil: Plantarflexion)
die Bewegung der Zehen nach oben (Gegenteil: Plantarflexion)

Die Rückwärtsbeugung in der Wirbelsäule wird korrekt als Reklination bezeichnet.

Gelenk
Bewegung (Anatomie)


text:
Associazione Sportiva Roma endured possibly its most troubled season ever, in which the club almost went from a genuine title threat to relegation. Despite its eight place, the 18th placed Bologna was only a few points behind in the close table.

The problems started before the season began, with coach Fabio Capello signing for Juventus, and key players Emerson and Walter Samuel departing. That Samuel departed to Real Madrid was greeted with disappointment, but the move was thought to be necessary given the financial struggles of Roma. The moves for Capello and Emerson in contrast, were controversial, with Rome's mayor Walter Veltroni even having to step in to calm feelings down, when Capello had decided to buy Emerson to the Turin club.

Controversy resumed when Roma signed French defender Philippe Mexès from Auxerre, despite a rolling contract. Auxerre took Roma to UEFA court, and in July 2005, Roma was suspended from the transfer market for a full calendar year. In the midst of chaos, new coach Cesare Prandelli decided to resign when finding out his wife was seriously ill (she would survive another two years before dying), and Prandelli returned to football with Fiorentina one year later.

Rudi Völler, formerly a striker at the club, and the man in charge when Germany reached the final of the 2002 FIFA World Cup, took over, but the German did not last long, complaining of a lack of organisation. Former Chievo coach Luigi Delneri, who had been sacked from European champions Porto in pre-season, due to spending too much time in his native Italy, took charge, but the squad lacked confidence, and the scandals and internal fighting caused Roma to slip into the relegation fight. Former club midfielder Bruno Conti saved the club from relegation, owing much to striking duo Vincenzo Montella and Francesco Totti.

A notable incident during the season was referee Anders Frisk being hit by a coin in a Champions League fixture against Dynamo Kyiv, as Roma crashed out of the tournament in its initial phase. Due to Roma's transfer ban, the club could not get rid of Cassano until January 2006, when Real Madrid bought him.

Players

Squad information
Last updated on 29 May 2005
Appearances include league matches only

Competitions

Overall

Last updated: 15 June 2005

Serie A

League table

Results summary

Results by round

Matches

Coppa Italia

Round of 16

Quarter-finals

Semi-finals

Final

UEFA Champions League

Group stage

Statistics

Appearances and goals

|-
! colspan=14 style="background:#B21B1C; color:#FFD700; text-align:center"| Goalkeepers

|-
! colspan=14 style="background:#B21B1C; color:#FFD700; text-align:center"| Defenders

|-
! colspan=14 style="background:#B21B1C; color:#FFD700; text-align:center"| Midfielders

|-
! colspan=14 style="background:#B21B1C; color:#FFD700; text-align:center"| Forwards

|-
! colspan=14 style="background:#B21B1C; color:#FFD700; text-align:center"| Players transferred out during the season

Goalscorers

Last updated: 15 June 2005

Clean sheets

Last updated: 15 June 2005

Disciplinary record

Last updated:

References

A.S. Roma seasons
Roma


text:
Банк Гватемали () —— центральний банк Гватемали.

Історія
З 1926 по 1946 рік роль емісійного банку виконував Центральний банк Гватемали — банк із змішаним приватним і державним капіталом, заснований 30 червня 1926 року. 7 липня того ж року банк отримав монопольне право випуску банкнот (що раніше належало приватним банкам).

11 грудня 1945 року як центральний банк заснований державний Банк Гватемали. Банк почав операції 1 липня 1948 року, випуск банкнот — 15 вересня того ж року.

Примітки

Джерела

Посилання
 Офіційний сайт

Фінанси Гватемали
Г
Засновані в Північній Америці 1945


text:
Lydamis är ett släkte av skalbaggar. Lydamis ingår i familjen vivlar.

Dottertaxa till Lydamis, i alfabetisk ordning

 Lydamis angulus
 Lydamis balteata
 Lydamis bifasciata
 Lydamis centralis
 Lydamis cinnamomeus
 Lydamis confusa
 Lydamis conicicollis
 Lydamis diffrangens
 Lydamis ferruginea
 Lydamis funebris
 Lydamis inquinata
 Lydamis luteicollis
 Lydamis maculata
 Lydamis multicolor
 Lydamis nitida
 Lydamis obscura
 Lydamis parvula
 Lydamis pumila
 Lydamis ruficollis
 Lydamis semiluctuosa
 Lydamis squamipes
 Lydamis subaurata
 Lydamis subferruginea
 Lydamis subsimilis
 Lydamis varicolor
 Lydamis variegata
 Lydamis venezuelana
 Lydamis vicina

Källor

Vivlar
Lydamis


text:
Transparency International Hrvatska (TI) hrvatska je udruga registrirana sukladno Zakonu o udrugama sa sjedištem u Zagrebu. Osnovan je u svibnju 2000. i bavi suzbijanjem i istraživanjem korupcije.

Povezani članci
 Civilno društvo

Vanjske poveznice
 Službena stranica Transparency Hrvatska

Izvori

Hrvatske udruge
Međunarodne nevladine organizacije


text:
Alcaracejos és un municipi de la província de Còrdova a la comunitat autònoma d'Andalusia, a la comarca de Valle de los Pedroches.

Demografia

Clima

Referències

Municipis de Valle de los Pedroches


text:
Exilisia quadripunctata is een beervlinder uit de familie van de spinneruilen (Erebidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1956 door de Toulgoët.

Exilisia


text:
La American Professional Soccer League fue una liga de fútbol de carácter profesional que se disputaba entre equipos de Estados Unidos y más tarde incluyó a equipos canadienses.

Historia
La liga se formó en 1990 luego de la fusión de la ASL con la Western Soccer League; y fue la primera liga de fútbol al aire libre desde la desaparición de la North American Soccer League en 1984.  Entre 1990 y 1995 fue considerada una liga de facto de primera división en Estados Unidos, misma categoría que adoptó Canadá en su fútbol.

Sin embargo, nunca fue considerada liga de Primera División en Estados Unidos debido a que en ese tiempo, la FIFA no reconocía a las ligas de fútbol que tenían equipos de afuera del país. Intentó el reconocimiento en 1993, pero perdió ante la Major League Soccer.

En las temporadas de 1995 y 1996 la liga cambió de nombre a A-League, y luego fue absorbida por el sistema de ligas estadounidense. La USL retuvo el nombre A-League hasta 2004 cuando la liga cambió a USL First Division.

Ediciones Anteriores

Títulos Por Equipo

Participantes

Referencias

Competiciones de fútbol desaparecidas de Estados Unidos


text:
Hesionides gohari är en ringmaskart som beskrevs av Hartmann-Schröder 1960. Hesionides gohari ingår i släktet Hesionides och familjen Hesionidae. Arten har ej påträffats i Sverige. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Havsborstmaskar
gohari


text:
Anidrum pungens är en flockblommig växtart som beskrevs av Koso-pol. Anidrum pungens ingår i släktet Anidrum och familjen flockblommiga växter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Flockblommiga växter
pungens


text:
Messier 65 (také M65 nebo NGC 3623) je spirální galaxie v souhvězdí Lva vzdálená od Země přibližně 41 milionů světelných let.
Společně s nedalekou galaxií M66 ji objevil Charles Messier 1. března 1780. S touto galaxií, blízkou NGC 3628 a galaxií NGC 3593 tvoří gravitačně vázaný systém
nazývaný trojice galaxií ve Lvu.

Pozorování

M65 se dá poměrně snadno vyhledat, protože leží přesně v polovině cesty mezi hvězdami Chertan (θ Leonis) a Asellus (ι Leonis). I když je na hranici viditelnosti pomocí triedru 10x50, je mnohem lépe pozorovatelná dalekohledy o průměru 150 mm a větším. V dalekohledu o průměru 300 mm se ukáže jako stříbřité vřeteno protažené severojižním směrem a na východní straně galaxie se dá zpozorovat tmavý pás prachu, který protíná její disk.

Galaxii je možné snadno pozorovat z obou zemských polokoulí, protože má pouze mírnou severní deklinaci. Přesto je na severní polokouli lépe pozorovatelná a během jarních nocí tam vychází vysoko na oblohu, zatímco na jižní polokouli v oblastech více vzdálených od rovníku zůstává poněkud níže nad severním obzorem. Přesto je tedy viditelná ze všech obydlených oblastí Země. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od února do srpna.

Historie pozorování
Společně s nedalekou galaxií M66 ji objevil Charles Messier 1. března 1780 a popsal ji jako velmi slabou mlhovinu bez hvězd. William Parsons však jejich objev z nejasných důvodů mylně přisoudil Pierru Méchainovi, přestože Messier ve svých poznámkách neuvedl žádné předchozí pozorování, jak to dělával ve všech ostatních případech. Tato chyba se pak rozšířila do dalších zdrojů.

M65 později pozoroval i William Herschel, který měl větší dalekohled, a proto naopak galaxii popsal jako velmi jasné mračno, jehož jas se na okraji náhle snižuje. William Parsons uvedl, že je to zajímavá mlhovina, jejíž jasné jádro je posunuté doleva.

Vlastnosti
M65 je od Země vzdálená přibližně 41 milionů světelných let. Její zdánlivá magnituda je 9,3 a je tedy trochu slabší než sousední M66. Podle rozšířené Hubbleovy klasifikace galaxií je tato galaxie typu SABa, takže jde o spirální galaxii s těsně navinutými rameny. Při pohledu ze Země je velmi nakloněná, takže je vidět téměř z boku. Spirální ramena jsou prostoupena soustavou prachových pásů, ve kterých je na snímcích s velkým rozlišením vidět oblasti, ve kterých právě vznikají velmi jasné modré hvězdy.

Skutečný průměr galaxie je téměř 100 000 světelných let a její hmotnost je kolem 85 miliard hmotností Slunce. 21. března 2013 byla v této galaxii pozorována supernova, která dostala označení SN 2013am, byla typu II a dosáhla magnitudy 15,6.

Trojice galaxií ve Lvu

M65 je členem skupiny galaxií, která se podobá Místní skupině galaxií a která zahrnuje členy M65, M66 a NGC 3628. Tato trojice galaxií se navzájem ovlivňuje mnohem více než členové Místní skupiny. Trojici spojuje oblak neutrálního vodíku, který je výsledkem jejich blízkého setkání, k němuž došlo před zhruba 800 miliony let. Halton Arp tuto trojici zapsal do svého katalogu zvláštních galaxií (Atlas of Peculiar Galaxies) pod číslem 317 jako skupinu galaxií, jejíž dva členové vykazují známky vzájemného ovlivňování.

Reference

Literatura

Knihy

Mapy hvězdné oblohy
  - Atlas hvězdné oblohy volně stažitelný ve formátu PDF.

Externí odkazy

M065
Trojice galaxií ve Lvu
3623
06328
Spirální galaxie
Messier 065


text:
Tai Kei Leng () is a village in Shap Pat Heung, Yuen Long District, Hong Kong.

Features
Several buildings in the village have been listed as Grade III historic buildings: they are the houses at Nos. 26, 27, 45, 112, 119, 173, 186 and 188, Siu Lo () at No. 643, as well as the Ji Yeung Study Hall () at No. 23 of the village.

Education
Tai Kei Leng is divided between Primary One Admission (POA) School Net 73 and POA School Net 74. Within POA 73 are multiple aided schools (operated independently but funded with government money) and one government school: South Yuen Long Government Primary School (南元朗官立小學). POA 74 has multiple aided schools and one government school: Yuen Long Government Primary School (元朗官立小學).

References

External links

 Delineation of area of existing village Tai Kei Leng (I) (Shap Pat Heung) for election of resident representative (2019 to 2022)
 Delineation of area of existing village Tai Kei Leng (II) (Shap Pat Heung) for election of resident representative (2019 to 2022)
 Antiquities Advisory Board. Historic Building Appraisal. No. 45 Tai Kei Leng, Main Building Pictures
 Antiquities Advisory Board. Historic Building Appraisal. No. 45 Tai Kei Leng, Ancillary Building Pictures
 Antiquities Advisory Board. Historic Building Appraisal. No. 45 Tai Kei Leng, Entrance Gates and Enclosing Wall Pictures
 Antiquities Advisory Board. Historic Building Appraisal. No. 173 Tai Kei Leng Pictures
 Antiquities Advisory Board. Historic Building Appraisal. Siu Lo, No. 643 Tai Kei Leng Pictures
 Antiquities Advisory Board. Historic Building Appraisal. No. 119 Tai Kei Leng Pictures
 Antiquities Advisory Board. Historic Building Appraisal. No. 27 Tai Kei Leng Pictures
 Antiquities Advisory Board. Historic Building Appraisal. No. 26 Tai Kei Leng Pictures
 Antiquities Advisory Board. Historic Building Appraisal. Ji Yeung Study Hall, No. 23 Tai Kei Leng Pictures
 Antiquities Advisory Board. Historic Building Appraisal. No. 112 Tai Kei Leng Pictures
 Antiquities Advisory Board. Historic Building Appraisal. Nos. 186 & 188 Tai Kei Leng Pictures
 Antiquities Advisory Board. Historic Building Appraisal. No. 542 Tai Kei Leng Pictures

Villages in Yuen Long District, Hong Kong
Shap Pat Heung


text:
Nadia Mielke-Offendal, née Nadia Offendal le  à Greve, est une handballeuse internationale danoise. Elle évolue au poste de demi-centre.

À l'été 2014, elle participe au championnat du monde junior avec l'équipe du Danemark de handball qu'elle termine à la troisième place.

Palmarès

En club
Compétitions nationales
 Championnat de France
 Troisième (1) : 2022 (avec Paris 92)
Championnat du Danemark
 Vice-champion (2) : 2018, 2020 (avec Odense Håndbold)
Coupe du Danemark
 Finaliste (2) : 2018, 2019 (avec Odense Håndbold)

En équipes nationales
  troisième du championnat du monde junior en 2014
  troisième du championnat d'Europe junior en 2013
  vainqueur du championnat du monde jeunes en 2012
  finaliste du championnat d'Europe jeunes en 2011

Références

Liens externes

Handballeuse internationale danoise
Naissance en octobre 1994
Naissance au Danemark
Joueuse du HC Odense
Joueuse du Paris 92


text:
Балаклі́йський райо́н — колишній район у південно-східній частині Харківської області. Населення району становить 83 974 осіб (на 1 лютого 2012 року). Адміністративний центр — місто Балаклія. У 2020 район було включено до складу Ізюмського району

Географія

Район межує зі Зміївським, Чугуївським, Первомайським, Ізюмським, Барвінківським, Шевченківським та Лозівським районами. Відстань від районного центру до Харкова — 101 км.

Загальна територія району становить 1986,44 км². Район розташований у лісостеповій зоні. Клімат — помірно континентальний. Середньорічні температури: літня +23,9°С, зимова — 5,5°С. Середньорічна кількість опадів — 468 мм.

Територією району протікають 12 річок. Найбільша з них — Сіверський Донець.

Історія
У 1571 р. вперше в історичних джерелах згадується про нинішню Балаклію, а в 1617 р. з'являється перша письмова згадка про Балаклійські землі в «Писцовой книге по городу Белгороду».

У 1663 році козацький отаман Яків Черніговець разом зі своїми українськими задніпровськими переселенцями заснував місто Балаклію, а також збудував фортеці на татарських бродах Сіверського Дінця — Андрієві Лози, Бишкин, Савинці та інші. Балаклійський полк проіснував до 1677 року, тоді ж його включили до Харківського.

У 1765 р. Балаклія стає центром Балаклійського комісарства Ізюмської провінції Харківського намісництва, з 1796 р. стала називатися Новосерпуховським (за ім'ям дислокованого полку, що прибув з підмосковного Серпухова). Історичне ім'я місту повернуто у 1891 р.

3 року в рік становище простих козаків та селян погіршувалось, вони потрапляли в залежність розбагатілої старшини та російських дворян. Після скасування у 1861 році кріпацтва капіталістичні виробничі відносини стали домінуючими, але пережитки кріпосництва існували ще довгий час.

У 1875 р. в селі Андріївці було збудовано політичний каторжний централ.

Інтенсивний розвиток промисловості, формування таких нових промислових центрів як Харків, Донбас, Придніпров'я, зумовив масштабне будівництво залізниць. У 1911 р. запрацювала залізниця, що з'єднала Харків з Донбасом через Зміїв, Балаклію, Ізюм.

Роки першої російської революції 1905—1907 рр. Балаклійщина пережила без значних революційних потрясінь, але Перша світова війна принесла великих страждань цьому краю.

Прискорену військову підготовку у Балаклії пройшли тисячі солдат. 1915—1917 рр. 1917 р. — військова служба в м. Балаклія Івана Манагарова, у майбутньому генерал-полковника, Героя Радянського Союзу, командувача 53-ю армією, яка в 1943 році захопила Харків та південно-західну частину Харківської області.

У 1917 році у Балаклії був сформований комітет, що визнавав лише владу Центральної Ради. В населених пунктах відбувалися численні демонстрації проти війни, царизму. У січні 1918 року червоні захопили владу у районі. Члени волосного ревкому захопили полкові склади зі зброєю та почали грабунок заможних селян та поміщиків. Остаточно радянська окупація утвердилась 22 лютого 1919 року.

У 1923 році Балаклія стала районним центром однойменного району відповідно до постанови Робітничо-Селянського Уряду України від 07.03. 1923 р. «Про адміністративно-територіальний поділ Харківщини» із Балаклійської і Волохів'ярської волостей із центром в с. Балакліївка. Життя людей було складним. Велика посуха 1921 року принесла голод. Життя стабілізується лише в 1924 році. Разом з тим, нова хвиля Голодомору пронеслася над краєм у 1932—1933 роках.

1938 р. — Балаклія одержує статус міста. 1940 р. — споруджено і відкрито районний Будинок культури.

Глибоких ран Балаклійщині завдала Німецько-радянська війна. Були спалені села: Червона Гусарівка, Байрак, Криничне, половина Лагерів та Новоселівки міста Балаклія. Німецька окупація тривала з 10 грудня 1941 року до 5 лютого 1943 року.

Більш ніж 30 тис. жителів району брали участь у війні в складі Червоної Армії, понад 200 — в радянських партизанських загонах. На фронтах Другої світової війни загинуло 8 тис. балаклійців, під час німецької окупації 200 ос., заслано в Німеччину близько 2 тис. ос. На території району загинуло 18 тис. бійців Червоної Армії, які брали участь в захопленні району.

Початок визволенню Харківщини від німецько-фашистських військ поклала Сталінградська битва. У ніч з 5 на 6 лютого 1943 року війська 172-ї стрілецької дивізії генерал-майора Ф. Толбухіна визволили місто Балаклію. Балаклійський район було визволено військами 172-ї, 263-ї, 35-ї стрілецьких гвардійських дивізій 6-ї Армії під командуванням генерал-лейтенанта Ф. Харитонова.

З 24 серпня 1991 року Балаклійський район є адміністративно-територіальною одиницею незалежної України.

Основні факти про розвиток району (сільське господарство та промисловість) у минулому столітті й до наших днів:
 1910—1914 рр. — будівництво залізниці та залізничних станцій Шебелинка, Балаклія, Савинці;
 1916 р. — в Балаклії встановлено перші телефони, комутатор на 30 номерів належав земству;
 1917 р. — Балаклія та довколишні землі входять до складу УНР.
 1919 р. — у Балаклії утворена перша артіль городників;
 1926—1940 рр. — в Балаклії стали до ладу промкомбінат, птахокомбінат, маслозавод, артілі, майстерні, завершена електрифікація;
 1932 р. — засновано Державний артилерійський ремонтно-дослідний завод № 2 «Арсенал»;
 1932—1933 — Голодомор;
 1936 р. — початок перших розвідувальних пошуків нафти і газу на території району ;
 1950 р. — завершено відбудову народного господарства району;
 1950 р. (травень) — відкрито потужне Шебелинське газородовище;
 1956 р. — початок будівництва селища газовиків і буровиків Червоний Донець;
 1960 р. — початок будівництва Балаклійського цементного заводу;
 1960 р. — в смт. Андріївка споруджено газопереробний завод;
 1962 р. — став до ладу Савинський цукровий завод;
 1962 р. — в смт. Андріївка відкрито швейну фабрику з виробництва дитячого одягу;
 1962 р. — почала працювати птахофабрика «Курганська»;
 29 червня 1963 р. — стала до ладу перша обертова піч цементного заводу-гіганта;
 1963 р. — до ладу стала автоматична телефонна станція;
 1963 р. — розпочалася газифікація міста;
 1968 р. — розпочав роботу Балаклійський міськмолокозавод;
 1968 р. — здані в експлуатацію заводи з виробництва шиферу й азбоцементних труб;
 1972 р. — став у лави діючих Балаклійський домобудівельний комбінат.
 1991 р. — Балаклійський район стає адміністративно-територіальною одиницею незалежної України.

Економіка
Балаклійський район один із найбільших районів області, це значний промисловий, транспортний та культурний центр.

Питома вага промислового виробництва району становить 6,3 % від загального обсягу промислового виробництва області. Серед 17 промислових підприємств найбільшими є газопромислове управління «Шебелинкагазвидобування», Шебелинське відділення з переробки газоконденсату та нафти, відкрите акціонерне товариство «Балцем», які в грошовому виразі виробляють левову частку валової продукції і таким чином підтримують районний бюджет. Стабільно нарощують свій виробничий потенціал й інші підприємства району.

Вагома частка в господарському комплексі Балаклійщини належить аграрному сектору: 25 сільгосппідприємств, 3 фермерських господарства та особисті підсобні господарства мають зерновий, зерно-цукровий, зерно-молочний напрямки. Власниками земельних паїв у районі стали 14,3 тис. селян, 98 % яких віддали свої паї в оренду новоствореним с/г підприємствам.

Основні напрямки виробництва в сільському господарстві:
 вирощування зернових і технічних культур;
 вирощування великої рогатої худоби м'ясо-молочного напрямку;
 птахівництво.

Площа сільськогосподарських угідь — 144,7 тис. га:
 ріллі — 114,6 тис. га.
 сіножаті — 9 тис. га.
 пасовища — 19 тис. га

На 514 км пролягли асфальтовані шляхи, які обслуговує підприємство «Балаклійський автодор». Економіку, соціальні потреби населення обслуговують транспорт і зв'язок. У районі збережена мережа автобусних перевезень, яку обслуговує ТОВ «Автотранс-Балаклія». Три залізничних станції повністю забезпечують потреби замовників у перевезенні вантажів залізничним транспортом.

Нині в районі діє 31 автоматична телефонна станція, з них 24 сільських АТС.

Відчутне пожвавлення в економіці виявляється й завдяки сфері малого підприємництва і бізнесу. Зараз цей сектор налічує понад 150 юридичних і майже 2 тис. фізичних осіб. При цьому, розвитку набуває не лише сфера торгівлі, а й виробництво продукції.

Провідні місця серед продовольчих товаровиробників посідають ЗАТ «Балмолоко плюс», ДП «Балаклійський хлібокомбінат», ВАТ «Савинський цукровий завод». Крім шести основних переробних підприємств, у районі при господарствах діють 13 міні-пекарень, 19 олійниць, 8 крупорушок, 9 млинів.

У районі функціонують 10 відділень банків «Національний кредит», Ощадбанк України, «Аваль», «Надра», «УкрСиббанк», «Мегабанк», «Правекс-банк», «Приватбанк».

Соціальну і агропромислову сферу району обслуговують 8 житлово-комунальних підприємств, із яких 2 надають послуги з тепло-, водопостачання і водовідведення, а 6 — житлово-комунальні послуги.

Для поліпшення якості питної води у м. Балаклія здійснено буріння глибинної свердловини, що значно зменшило вміст заліза у воді.

Транспорт
Районом проходить автошлях .

Адміністративний устрій

Район адміністративно-територіально поділяється на 1 міська рада, 3 селищні ради та 20 сільських рад, які об'єднують 69 населених пунктів та підпорядковані Балаклійській районній раді.

Населені пункти
У Балаклійському районі налічується 69 населених пунктів:
 Міст районного значення — 1 (проживає 31,2 тис. ос.);
 Селищ міського типу — 3 (проживає 25,5 тис. ос.);
 Сільських населених пунктів — 65 (проживає 34,5 тис. ос.).

Населення
Розподіл населення за віком та статтю (2001):

Загальна кількість населення — 84,4 тис. ос. Міського — 53,0 тис. ос., сільського — 31,3 тис. ос. Щільність населення в районі становить 42,5 ос. на км² площі.

Народжуваність в районі: за 2004 рік народилося 747 немовлят. Смертність в районі: за 2004 рік померло 1762 ос. Загальна кількість пенсіонерів, які мешкають в районі — 26 949 ос. (29 % від загальної кількості населення).

Національний склад населення в районі станом на 01.01.05р.:

Соціальна сфера

Навчальні і освітні заклади району
 Вищі (всіх рівнів акредитації) — 1 (коледж);
 Професійно-технічні — 1;
 Загально-освітні, навчально-виховні (всього — 42);
 Дошкільні — 13;
 Позашкільні — 6.
 Дитячі музичні школи — 4;
 Бібліотеки — 48;
 Будинки культури, клуби — 35;
 Пам'ятники історії та культури — 108;
 Музеї — 6;

Із 42 шкіл району 40 — комп'ютеризовані, 23 школи підключені до Інтернету. За 2004 рік придбано 217 комп'ютерів.

ЗМІ
У районі працюють такі засоби масової інформації:
 Комунальне підприємство "Редакція газети «Вісті Балаклійщини»
 ДП ТРК «Оріана» (місцеве радіомовлення).

Фізична культура і спорт
У районі функціонує 29 типових спортзалів, 102 — ігрових, 32 — гімнастичних майданчики. Найкращий спортивний комплекс району — міський Палац спорту з плавальним басейном та спортивним залом.

У Балаклійському районі діють 2 гребні веслувальні бази у м. Балаклія та смт. Донець. Дитячо-юнацька спортивна школа навчає 1500 дітей з різних шкіл району.

У районі працює спортивно-оздоровчий табір «Олімпія». За літній час на березі річки Ляхівка проходять оздоровлення 1000 школярів.

У 2003 році підприємством «Шебелинкагазвидобування» споруджено стадіон європейського рівня на 1000 місць із пластиковими стільцями, накриттям, сучасними роздягальнями та електронним табло.

На рівні масових видів спорту у районі успішно культивуються футбол і волейбол. Футбольний клуб «Арсенал» успішно представляє Балаклійщину у Вищій лізі обласного турніру.

Видатні спортсмени Балаклійщини: Алла Солодка, Марина Білаш, Сергій Блудов, Людмила Бородавкіна, Олександр Швед — чемпіони України з легкої атлетики. Давид Кльонов — 5-разовий чемпіон світу і 14-разовий чемпіон України в гирьовому спорті серед спортсменів-ветеранів. Один із його результатів офіційно зафіксований і внесений до реєстру Книги рекордів Гіннесса.

Релігійні громади
У районі (станом на 25.04. 2005 р.) діють 29 релігійних громад:

 Української Православної церкви — 14;
 Євангельських християн-баптистів — 7;
 Християн Віри Євангельської — 4;
 Церкви Божої — 2;
 Адвентистів Сьомого Дня — 1;
 Свідків Єгови — 1

Пам'ятки культури і визначні місця

 районний краєзнавчий музей (пам'ятка архітектури XIX сторіччя), містить єдину експозицію в Україні про життя і творчість видатної співачки Оксани Петрусенко (м. Балаклія);
 Андріївська церква (пам'ятка архітектури XIX сторіччя) (с. Андріївка);
 станція юних натуралістів (міні-зоопарк) (м. Балаклія);
 400-річний дуб, який росте на березі озера Лебяже;
 річка Сіверський Донець, Крейдяні гори, урочище Гайдаки.

Туризм

Археологічні пам'ятки

У Балаклійському районі Харківської області на обліку перебуває 66 пам'яток археології.

Територія, де тепер розташоване місто, була заселена з часів неоліту. Поблизу міста до наших днів збереглися сліди двох неолітичних стоянок, поселення періоду бронзи та ранньої залізної доби, а також скіфський курган (ІУ-ІП століття до н. е.). У перших століттях нашої ери тут кочували сарматські племена, рештками яких є багате поховання (І-ІІ століття н. е.). Знайдено тут також сліди поселення салтівської культури (VIII-IX століття н. е.).

На території селища Андріївка виявлені залишки трьох неолітичних поселень (У-Ш тисячоліття до н. е.).

Територія, де тепер розташоване селище Савинці, була заселена здавна. Археологами виявлені тут 8 поселень епохи неоліту, поховання древньоямної (III тисячоліття до н. е.), катакомбної (II тисячоліття до н. е.) та зрубної (І тисячоліття до н. е.) культур і стоянки тих часів. Знайдено також пам'ятки салтово-аланської культури (VIII-IX століття н. е.), кам'яні кочівницькі скульптури — баби (Х-XI століття н. е.) та золотоординські монети XIV-XV століття н. е.

Місцевість, де розташоване село Петрівське, була заселена з давніх часів. Археологічними розкопками тут виявлено стоянки людини періоду мезоліту (Х-VIII тисячоліття до н. е.), неоліту (VI-V тисячоліття до н. е.), поселення періоду бронзи (III тисячоліття до н. е.) та скіфського часу (VI—V століття до н. є.).

Поблизу села Мілова знаходиться Сіверське городище ІУ-ПІ століття до н. е.

Історичні пам'ятки
На південній околиці села Петрівське видно земляні вали значної висоти. Це залишки фортифікаційної споруди початку XVIII століття — Петровської фортеці. Звідси починалася Українська лінія оборони південного кордону Російської держави від нападів кримських татар.

На центральній площі м. Балаклія у пам'ять про подвиги воїнів-рятівників під час Другої світової війни балаклійці встановили монумент з Вічним вогнем.

На території району встановлено пам'ятник Григорію Данилевському — відомому російському письменнику українського походження і громадському діячу.

Природні пам'ятки
У Балаклійському районі є понад 10 заказників різних типів.
 Ботанічні заказники місцевого значення:
 «Сербівський» розташований в Андріївському лісництві. Площа 2,0 га. Це ділянка лісу, де ростуть на полях чистотіл, звіробій продірявлений, деревій.
 «Борисоглібський» розташований у Високобірському лісництві. Площа 2,9 га. На території заказника — посадки рози коричної, барбарису звичайного, горобини, липи, скумпії.
 «Байрак» розташований у Балаклійському лісництві. Площа 1,0 га. Під пологом дубового рідколісся і на галявинах — зарості конвалії травневої, чистотілу великого, лікарської медунки.
 «Нурівський» розташований у Балаклійському лісництві біля с. Нурове. Площа 36,6 га.
 «Ковиловий» розташований у с. Петрівське на ділянці степової рослинності, де проростає ковила волосиста — вид занесений до Червоної книги України. Площа 3,0 га.
 Ентомологічні заказники місцевого значення
 «Бойневе». Площа 17,3 га. Розташований у с. Залиман. Являє собою ділянку на південному схилі яружно-балочної системи. Рослинність подана формаціями різнотрав'я типчаково-ковилових степів. Живуть близько 30 видів корисних комах, з яких понад 10 видів — дикі бджоли — запилювачі люцерни.
 «Рибчине». Площа 9,4 га. Розташований у с. Чепіль. Займає ділянку на південно-західному схилі яружно-балочної системи, де росте ковила, сон-трава. Тут живуть приблизно 20 видів диких бджіл.
 Ландшафтні заказники місцевого значення:
 «Крейдянська лісова дача». Площа 477,7 га. Знаходиться на території Балаклійського лісництва. Це типовий для північного лісостепу живописний ландшафт, сформований на боровій терасі р. Сіверський Донець. Один з унікальних лісових масивів, де ростуть високопродуктивні соснові деревостої — еталони створення ґрунтозахисних насаджень на піщаних аренах.
 «Савинська лісова дача». Площа 1711,0 га.
 Загальнозоологічний заказник місцевого значення «Лиман». Площа 131,2 га. Розташований біля с. Морозівка на типових заливних і водно-болотних ділянках. Це місто гніздування пернатих, в тому числі рідких видів: пастушка водяного, болотної курочки та ін.
 Загальногеологічний заказник місцевого значення «Протопопівський». Площа 14,6 га. Розташований біля с. Морозівка.
 Комплексна пам 'ятка природи місцевого значення «Юннатівська», Площа 0,3 га. Розташована в місті Балаклія.
 Лісове заповідне урочище «Бір». Площа 734,0 га.
 Регіональний ландшафтний парк «Ізюмська лука». Площа 2560,0 га.

Відомі люди
 Данилевський Григорій Петрович (26(14).04.1829—18(06). 12.1890) — письменник, чиновник, мандрівник, етнограф, історик. Похований в с. Пришиб.
 1869 р. — народився відомий географ Яків Едельштейн в м. Балаклія.
 1873 р. — народився відомий лікар-ортопед Михайло Зеленін в с. Лозовенька.
 1889 р. — народився відомий художник-графік Всеволод Аверін в селі Чепіль.
 1900 р. — народилася видатна співачка О. А. Петрусенко (Ксенія Бородавкіна) в м. Балаклія.
 1905 р. — народився відомий перекладач, прозаїк, поет Микола Дукин.
 1908 р. — народився майбутній перший секретар ЦК Компартії України Петро Шелест в смт. Андріївка.
 1910 р. — народився майбутній міністр вугільної промисловості, заступник Голови ради Міністрів СРСР Олександр Засядько в селі Чепіль.
 1963 р. — народився доктор історичних наук, професор, науковець, педагог Волошин Юрій Володимирович в селі Крючки

Політика
25 травня 2014 року відбулися Президентські вибори України. У межах Балаклійського району було створено 59 виборчих дільниць. Явка на виборах складала — 43,62 % (проголосували 29 023 із 66 532 виборців). Найбільшу кількість голосів отримав Михайло Добкін — 33,39 % (9 691 виборців); Петро Порошенко — 26,39 % (7 659 виборців), Сергій Тігіпко — 9,92 % (2 880 виборців), Юлія Тимошенко — 5,78 % (1 678 виборців), Вадим Рабінович — 4,80 % (1 394 виборців), Анатолій Гриценко — 4,53 % (1 315 виборців). Решта кандидатів набрали меншу кількість голосів. Кількість недійсних або зіпсованих бюлетенів — 2,70 %.

Примітки

Посилання

 Сайт Балаклійської районної державної адміністрації
 Сайт Балаклійської районної ради
 Економічний атлас Харківської області
 Портал міста Балаклія та Балаклійського району
 Балаклійський район
 Балаклійський район  // Історія міст і сіл Української РСР: В 26 томах / Гол. ред. П. Т. Тронько. — К. : Головна редакція Української радянської енциклопедії АН УРСР, 1967. — Т. 21 : Харківська область. — С. 159—160.

Балаклійський район
Колишні райони Харківської області
Виборчий округ 178


text:
La ville de San Marcos  (en anglais ) est le siège du comté de Hays, dans l'État du Texas, aux États-Unis. San Marcos s'étend aussi sur les comtés de Caldwell et Guadalupe. Sa population s'élevait à  lors du recensement , estimée à  .

Démographie

Personnalités liées à la ville
 le musicien de jazz Eddie Durham (1906-1987) est né à San Marcos.
 le dessinateur Charles Barsotti (1933-2014) est né à San Marcos.
 le basketteur Lucious Jackson (1941-2022) est né à San Marcos.
 l'actrice Shirley Knight y a habité et décédée.

Source

Liens externes

City au Texas
Comté de Caldwell (Texas)
Comté de Guadalupe (Texas)
Comté de Hays
Siège de comté au Texas
Agglomération d'Austin


text:
Eurosia fuliginea is a moth of the family Erebidae. It is found in South Africa.

References

 Natural History Museum Lepidoptera generic names catalog

Endemic moths of South Africa
Nudariina
Moths described in 1903


text:
est un film documentaire danois écrit et réalisé par Mads Brügger, sorti en 2011.

Il a été présenté au Festival de Sundance 2012.

Synopsis
Le film traite de l'expérience de Mads Brügger, qui achète une accréditation diplomatique libérienne auprès de la République centrafricaine afin de faire du trafic de diamants, tout en prétextant vouloir créer une usine d'allumettes : ce faisant, il dévoile la corruption qui lie le courtage du titre de diplomate et les diamants de conflits.

Fiche technique
 Titre :
 Réalisation : Mads Brugger
 Scénario : Mads Brugger
 Production : Peter Aalbæk Jensen et Peter Garde
 Société de production : Zentropa
 Photographie : Johan Stahl Winthereik
 Musique : Olivier Alary et Johannes Malfatti
 Genre : film documentaire
 Langue : anglais, danois, français
 Durée : 93 minutes
 Pays d'origine : Danemark
 Dates de sortie :
  :
  Festival de Sundance 2012 :

Distribution
 Mads Brugger

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Ambassadeur
 Blood diamonds

Liens externes

Film danois sorti en 2011
Film documentaire danois
Film se déroulant en République centrafricaine
Film tourné au Danemark
Film tourné en République centrafricaine
Film tourné au Liberia
Film tourné au Portugal
Film en danois
Film en anglais
Film en français
Film documentaire sur la politique africaine
Film sur la corruption politique


text:
Gałęźnica szorstkołuska (Atheris squamigera) – gatunek jadowitego węża z rodziny żmijowatych.

Występowanie
Występuje w Zachodniej Afryce a zasiedlane przez nią tereny rozciągają się od Gwinei po Benin. Wyizolowane kolonie można spotkać w Nigerii, Kamerunie, Gabonie i Gwinei Równikowej. Zamieszkuje tropikalne lasy, podmokłe zarośla na skraju lasów i zarośnięte krzewami bagna.

Cechy charakterystyczne
Wąż jadowity o uzębieniu Solenoglypha. Jest to najwyższy stopień rozwoju aparatu jadowego u węży. Zęby te znajdują się w przedniej części otworu gębowego żmii, złożone pozostają równolegle do kości szczęki. Zęby są typu kanalikowego. Jest to wąż zwinny, szybki i dość agresywny. Gdy poczuje się zagrożony błyskawicznie atakuje.

Wygląd
Dorosłe osobniki osiągają od 45 cm do 70 cm długości. Samice są zazwyczaj nieco większe od samców. Ciało szczupłe. Ogon dobrze umięśniony i chwytny. Głowa trójkątna, spłaszczona i wyodrębniona od reszty ciała. Barwa dorosłych osobników zmienna od jasnozielonej po brązową, często z bladożółtymi plamkami biegnącymi wzdłuż. Brzuch bladozielony, bladożółty czasem niebieskawy. Młode mogą być brązowe lub jasnobrązowe. W ciągu 24 godzin zmieniają kolor na żółto-zielony lub ciemny zielony.

Biotop
Prowadzi nadrzewny tryb życia. Można ją spotkać w gęstych gałęziach, 1-2 metry nad ziemią. Czasem jednak poluje na ziemi.

Pokarm
Jaszczurki, gryzonie, żaby nadrzewne.

Rozmnażanie
Gody mają miejsce w okresie od września do listopada. Jak każdy przedstawiciel Atheris jajożyworodna. Samica rodzi 6-9 młodych na przełomie marca i kwietnia. Młode mają długość 13 cm do 19 cm.

Zagrożenie
O jadzie przedstawicieli gatunku Atheris wiadomo stosunkowo niewiele, oprócz tego, że jest hemotoksyczny, zaś ukąszenie powoduje bolesny obrzęk i problemy z krzepliwością krwi. Niegdyś uważano, że jad jest niegroźny dla człowieka, ale odnotowano kilka przypadków poważnych komplikacji hematologicznych.

Podgatunki
Wyróżniono dwa podgatunki:
 Atheris squamigera squamigera
 Atheris squamigera robusta

Przypisy

Bibliografia

 Coborn. J, Atlas węży świata.

Łuskonośne Afryki
Żmijowate
Gatunki i podgatunki zwierząt nazwane w 1856 roku


text:
Hippaliosina dorbignyana är en mossdjursart som beskrevs av Moyano 1991. Hippaliosina dorbignyana ingår i släktet Hippaliosina och familjen Hippaliosinidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Mossdjur
dorbignyana


text:
Der Schlossplatz Varel ist ein historischer Platz und war von 1556 bis ins 19. Jahrhundert mit dem Vareler Schloss bebaut. Heute dient er überwiegend für öffentliche Veranstaltungen.

Geschichte und Entwicklung
Bis zum Jahr 1816 war der Platz Standort des Vareler Schlosses. Nachdem es abbrannte, blieben nur der Ostflügel und die Reithalle erhalten. Im Jahr 1874 wurde hier das von den Bürgern gesponserte Germaniadenkmal zum Gedenken an die Opfer des Deutsch-Französischen Krieges von 1870–1871 errichtet. Im Jahr 1972 wurde es vor das Amtsgericht versetzt.

Im Jahr 1876 forderte man einen neuen größeren Marktplatz. Der Schlossplatz schien gut dafür geeignet. Der Ostflügel des Schlosses musste beseitigt werden. Dem Obergericht Varel wären dadurch jedoch Räumlichkeiten verloren gegangen, die allerdings benötigt wurden. Da ein Neubau des Obergerichts noch nicht geplant war, beschloss man laut dem Vorschlag vom Baurat Lasius, das gesamte Schloss abzubrechen. Anliegende Grundstücke wurden verkauft und bebaut. Diedrich Klävemann, der damalige Stadtdirektor, nahm einen großen Einfluss auf die Gestaltung und Bebauung des Schlossplatzes.

Der "Gummibahnhof", ein Omnibusbahnhof, an der Stelle des Klettergerüsts, musste weichen. Seit 1969 besteht der Schlossplatz in seiner heutigen Form. Angrenzende Gebäude sind unter anderem das Amtsgericht Varel und die Schlosskirche.

Gestaltung
Der Schlossplatz ist ein nahezu vollständig erhaltenes Beispiel für die gründerzeitliche, historisierende Baukunst. Mit ursprünglich 14 Linden und 14 Sandsteinsäulen war der Platz damals gut verziert. Nicht alle Linden blieben erhalten. Ein paar Säulen wanderten vor das Heimatmuseum am Neumarkt und die Windmühle.

Literatur
 Wilhelm Janßen: Der Schlossplatz in Varel. Ein Beitrag zu den Bauten des Historismus nach dem Abbruch der Schlossanlage. Isensee Verlag Oldenburg 2011.
 http://www.varel.de/VP_Schlossplatz.php
 http://www.mein-varel.de/Aus-der-Nachbarschaft/Der-historische-Schlossplatz-in-Varel-_5642/

Weblinks
 Stadt Varel – Schlossplatz

Bauwerk in Varel
Platz in Niedersachsen
Verkehrsbauwerk im Landkreis Friesland
Platz in Europa
Baudenkmal in Varel


text:
Julia Galic é uma violinista alemã.

Nascida em Tübingen, na Alemanha, estreou como solista aos 13 anos de idade e logo passou a atuar em diversas apresentações. Seus mestres foram Ulrike Dierick, Georg Baynov, Frederico Agostini e Ingolf Turban.

Diplomou-se em docência e orquestra e fez pós-graduação em artes na Faculdade de Música de Stuttgart com o professor Ingolf Turban, formando-se em 1997 com menção honrosa. A seguir, especializou-se como solista, também com o professor Ingolf Turban, obtendo novamente menção honrosa.

Como solista Julia Galic já se apresentou com várias importantes orquestras de câmara, como por exemplo, a de Stuttgart, a de Moscou/Kremlin e a Camareta Bohemica de Praga. Como instrumentista de câmara participou de vários conjuntos e em 1994 fundou o Quarteto de Cordas Juvenil de Stuttgart. Em 1996, recebeu o prêmio da Jeunesse Musicales, que lhe deu oportunidade de trabalhar com conjuntos famosos, tais como o Quarteto Vermeer, o Melos e a La Salle. Os selos Süddeutscher Rundfunk e Südwestfunk produziram gravações da artista.

Julia Galic é também mestre concertista da Orquestra de Câmara de Tübingen desde 2002.

Ligações externas
Goethe Institut Brasil - Concerto com Julia Galic como solista

Ver também
Lista de violinistas por país

Violinistas da Alemanha


text:
Alsen ist eine Kirchengemeinde in der nordschwedischen Gemeinde Krokom. Die Kirchengemeinde Alsen gehört zum Bistum Härnösand und liegt etwa 50 Kilometer nordwestlich von der jämtländischen Hauptstadt Östersund.

Geschichte

Alsen liegt am Alsensjön im westlichen Bereich der historischen Provinz Jämtland und heutigen Provinz Jämtlands län.

In Glösa liegen bis zu 6000 Jahre alte Felsritzungen. Alsen gehörte von 1178 bis 1536 zu Norwegen und 1537 bis 1645 zusammen mit Norwegen zu Dänemark. 1645 kam Alsen durch den Frieden von Brömsebro zu Schweden.

Bis 1974 war Alsen eine eigene Gemeinde.

Wirtschaft und Infrastruktur
Alsen wird seit langem von einer traditionellen Bauernkultur geprägt. Kleinere Industrien gibt es vor allem in Trångsviken am Storsjön. Trangia AB ist ein schwedisches Unternehmen, das seit 1925 Spirituskocher herstellt. Sein Firmensitz ist in Trångsviken.

Alsen liegt an der Europastraße 14 von Sundsvall nach Trondheim.

Orte
 Alsen (Hov)
 Bleckåsen
 Glösa
 Kluk
 Kougsta
 Trångsviken
 Valne
 Vången

Literatur
 Alsen - en sockenbok. Alsen, 1982.
 Alsen - Näskott. Sevärt i Krokoms kommun 1. Nälden, 1986.

Weblinks
Homepage von Alsen (auf Schwedisch)
 Kirchengemeinde Alsen bei der Schwedischen Kirche
Hov in Alsen, Bildarkivet Jamtli

Gemeinde Krokom

nl:Alsen (Zweden)


text:
Carriera
Con la  ha disputato i Campionati europei del 1983.

Collegamenti esterni


text:
Venturia altia är en stekelart som först beskrevs av Morley 1913.  Venturia altia ingår i släktet Venturia och familjen brokparasitsteklar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Brokparasitsteklar
altia


text:
23. Mistrzostwa Europy w Short Tracku odbyły się w holenderskim Dordrecht w dniach 11 – 13 stycznia 2019 roku.

Klasyfikacja medalowa

Medaliści

Bibliografia

Mistrzostwa Europy w short tracku
2019 w sportach zimowych
2019 w Holandii


text:
New York City Serenade may refer to:

New York City Serenade (film), a 2007 comedy-drama film starring Freddie Prinze, Jr. and Chris Klein
New York City Serenade (song), a song by Bruce Springsteen
"New York City Serenade" (Once Upon a Time), a 2014 episode of the fantasy drama series Once Upon a Time.


text:
Fertőszentmiklós is a small town in Győr-Moson-Sopron county, Hungary.

Geography
Fertőszentmiklós is located on the Small Plain and it is part of the Transdanubian region. It has a population of 3854 people (2015). Fertőszentmiklós is very well situated because it's close to the Hungarian-Austrian border. The name of the town comes from the fusion of two smaller villages: Szentmiklós and Szerdahely. So they called the new village Fertőszentmiklós.

Twin towns — sister cities
Fertőszentmiklós is twinned with:

  Pleidelsheim, Germany (1994)
  Leopoldov, Slovakia (2003)

References

External links

  in Hungarian
 Street map
 http://www.nemzetijelkepek.hu/onkormanyzat-fertoszentmiklos_en.shtml

Populated places in Győr-Moson-Sopron County


text:
Карел Ондржичек (; 1865—1943) — чешский скрипач. Брат Франтишека и Эммануэля Ондржичеков.

Сначала обучался у своего отца Яна Ондржичека. Позже он учился у Антонина Бенневица в Пражской консерватории. Однако консерваторию он не закончил. Некоторое время он играл в оркестре своего отца.

Первая скрипка в оркестре пражского Национального театра. Участвовал в премьере камерных сочинений Антонина Дворжака: Четырёх романтических пьес Op. 75 (1887, партия фортепиано — автор), струнного трио Op. 74 (1887), фортепианного квинтета Op. 81 (1888), а также струнного квартета № 1 Op. 2 (написанного в 1865 году, но, видимо, до 1888 года в концертах не исполнявшегося). Учитель Яна Кубелика.

В 1899—1902 годах играл в Бостонском симфоническом оркестре и в Квартете Кнайзеля. Около 1910 года руководил собственным музыкальным трио.

Примечания

Ссылки

Академические музыканты Чехии


text:
Jean Roy Deysel (born 5 March 1985 in Virginia, Free State, South Africa) is a former professional rugby union player who most recently played for Ulster in the Pro14.

Deysel signed a two-year contract to join Japanese side Toyota Verblitz at the conclusion of the 2014 Super Rugby season. On 16 March 2017, it was announced that Deysel had joined Irish Pro12 side Munster on a three-month loan as injury cover for his compatriot Jean Kleyn. On 8 April 2017, Deysel made his debut for Munster when he started against Scottish side Glasgow Warriors in a 2016–17 Pro12 fixture. Munster won 10–7, with Deysel being replaced by Peter O'Mahony in the 42nd minute. On 22 April 2017, Deysel made his European debut when he replaced Tommy O'Donnell in Munster's 2016–17 semi-final defeat at the hands of defending champions Saracens in the Aviva Stadium, Dublin. On 27 May 2017, Deysel made his final appearance for Munster when he came off the bench against Scarlets in the 2017 Pro12 Grand Final. Following the completion of his loan spell at Munster, Deysel was granted an early release from his Sharks contract and signed a two-year deal with another Irish province, this time moving to Ulster. Ulster announced on 24 October 2018, Deysel would retire from professional rugby with immediate effect.

References

External links
Sharks Profile

Springbok Rugby Hall of Fame
Munster Profile
itsrugby.co.uk Profile
EPCR Profile
Pro14 Profile

1985 births
Living people
South African rugby union players
South Africa international rugby union players
Golden Lions players
Sharks (rugby union) players
Sharks (Currie Cup) players
Afrikaner people
South African expatriate rugby union players
South African expatriate sportspeople in Ireland
Expatriate rugby union players in Ireland
Toyota Verblitz players
Munster Rugby players
Ulster Rugby players
Rugby union flankers
Rugby union locks
Rugby union number eights
Rugby union players from the Free State (province)


text:
Йоркшир — історичне графство на півночі Англії з центром у місті Йорк

Йоркшир — місто, штат Нью-Йорк
 Йоркшир — селище, штат Огайо
 Йоркшир — переписна місцевість, штат Нью-Йорк
 Йоркшир — переписна місцевість, штат Вірджинія


text:
WOH G64 is een rode hyperreus in de Grote Magelhaense Wolk (LMC) in het sterrenstelsel Dorado, op een afstand van zo'n 164.000 lichtjaar. Met zijn doorsnede van zo'n 1.520-2.000 zonneradii is het een van de grootste bekende sterren.

Externe link

Hyperreus
Ster in Goudvis
Type M-superreus
Grote Magelhaense Wolk


text:
The West Branch Swift River is a  tributary of the Swift River in western Maine. Via the Swift River, it is part of the Androscoggin River watershed, flowing to the Kennebec River and ultimately the Atlantic Ocean.

The West Branch rises in a high valley between Elephant Mountain and Old Blue Mountain and flows east into the town of Byron, reaching the Swift River just south of the village of Houghton.

See also
List of rivers of Maine

References

Maine Streamflow Data from the USGS
Maine Watershed Data From Environmental Protection Agency

Tributaries of the Kennebec River
Rivers of Maine
Rivers of Oxford County, Maine


text:
Tărlungeni (; ) is a commune in Brașov County, Transylvania, Romania. It is composed of four villages: Cărpiniș (Kerpenest), Purcăreni (Pürkerec), Tărlungeni and Zizin (Zajzon).

The commune is located in the southeastern part of the county, just east of the county seat, Brașov, and belongs to the Brașov metropolitan area. Tărlungeni lies on the banks of the river Tărlung and its affluent, the Zizin.

The first attestation of the locality dates back to November 4, 1484, when the voivode of Transylvania, Stephen V Báthory, came to Brașov to mediate a dispute between the villages of Prejmer and Tărlungeni over the usage of the waters of the river Tărlung.

At the 2011 census, 39.9% of inhabitants were Romanians, 30.7% Roma and 29.1% Hungarians. At the 2002 census, 61.3% were Romanian Orthodox, 31.2% Evangelical Lutheran, 3.6% Pentecostal and 1.1% Roman Catholic.

Zizin is known for its mineral water springs, originating from the phreatic zone of the Ciucaș Mountains; the first official description of the springs dates from 1773.

From 1983 to 2016 the Liga II football club CS Unirea Tărlungeni was based in the commune.

Natives
 György Barkó (born 1931), Romanian and Hungarian actor
 Ștefan Foriș (1892–1946), Romanian communist activist

See also

References

Communes in Brașov County
Localities in Transylvania
Mocani


text:
Dhaka Lahan is a small village of Dhaka Nagar Panchayat, East Champaran, Bihar, India. It is situated 1 km south from Gandhi chowk Dhaka. It is separated in ward no 19 and ward no 20, the population of this village is around 4500 of civilian, the number of voters residing in ward no 19 is 900 and ward no 20 is 1334 by 2013. The only one Govt Degree college of Dhaka constituency is also situated here name Mahaveer Upadhya Memorial Degree College.

Villages in East Champaran district


text:
Richard Noel Marx, född 16 september 1963 i Chicago, Illinois, är en amerikansk pop/rock-sångare, låtskrivare och musikproducent. Marx har sålt över 30 miljoner album världen över. Han vann 2004 en Grammy för årets låt, "Dance With My Father" som han skrev tillsammans med Luther Vandross. Till hans största hits hör även "Hold On to the Nights" (1988), "Right Here Waiting" (1989), "Hazard" (1991) och "Now and Forever" (1993).

Diskografi
Studioalbum

Samlingsalbum

 (med Matt Scannell)

 (+ ny singel "Wouldn't Let Me Love You")

Hitsinglar (#1 på Billboard Hot 100 / Billboard Hot Mainstream Rock Tracks)
1987 – "Don't Mean Nothing"
1988 – "Hold On to the Nights"
1989 – "Satisfied"
1989 – "Right Here Waiting"
1991 – "Keep Coming Back"
1992 – "Hazard"
1994 – "Now and Forever"

Externa länkar

Officiell webbplats

Födda 1963
Amerikanska sångare
Amerikanska låtskrivare
Män
Levande personer


text:
Saint-Marin participe aux Jeux olympiques d'hiver de 1976 à Innsbruck en Autriche du 4 au . Il s'agit de sa  à des Jeux olympiques d'hiver.

Ski alpin

Saint-Marin a ses deux représentants, Maurizio Battistini et Giorgio Cecchetti, qui disputent le slalom géant. Battistini dispute également le slalom.

Références

Liens externes
 Saint-Marin sur le site du CIO
 Site du comité national olympique
 Fiche sur sports-reference.com

Saint-Marin
1976


text:
The Cordillera Administrative Region (CAR; ; ), also known as the Cordillera Region and Cordillera (), is an administrative region in the Philippines, situated within the island of Luzon. It is the only landlocked region in the insular country, bordered by the Ilocos Region to the west and southwest, and by the Cagayan Valley Region to the north, east, and southeast. It is the least populous region in the Philippines, with a population less than that of the city of Manila.

The region comprises six provinces: Abra, Apayao, Benguet, Ifugao, Kalinga and Mountain Province. The regional center is the highly urbanized city of Baguio.

The region was officially created on July 15, 1987, and covers most of the Cordillera Mountain Range of Luzon and is home to numerous ethnic peoples. The Nueva Vizcaya province has a majority of Igorot population, but was placed by the American colonial government in the Cagayan Valley Region instead during the early 20th century, so do Quirino.

History

Background

Colonial era
During the Spanish occupation of the Philippines, Christianization and eventual subjugation of the mountain region proved difficult for the Spanish colonial government. Several comandancias were established by the Spanish colonial government in strategic areas of the mountain region. Among them were Amburayan, Cabugaoan, Kayapa, Quiangan, Itaves, Apayaos, Lepanto, Benguet, Bontoc, Banaue, and Tiagan.

On August 18, 1908, during the American regime, Mountain Province was established by the Philippine Commission with the enactment of Act No. 1876. Ifugao, which was part of Nueva Vizcaya province, and the former Spanish comandancias of Amburayan, Apayao, Benguet, Bontoc, Kalinga and Lepanto, were annexed to the newly created province as sub-provinces. Amburayan was later abolished in 1920 and its corresponding territories were transferred to the provinces of Ilocos Sur and La Union. Lepanto was also reduced in size and its towns were integrated into the sub-provinces of Bontoc and Benguet, and to the province of Ilocos Sur.

After Philippine independence
On June 18, 1966, Republic Act No. 4695 was enacted to split Mountain Province and create four separate and independent provinces namely Benguet, Ifugao, Kalinga-Apayao, and Mountain Province. Ifugao and Kalinga-Apayao were placed under the jurisdiction of the Cagayan Valley region, with Benguet and Mountain Province placed under the Ilocos Region.

Under martial law

After the declaration of martial law by Ferdinand Marcos in 1972, the region became the focus of militarization as a result of local objections to the government's push for the Chico River Dam Project near Sadanga, Mountain Province and Tinglayan, Kalinga. Frustrated by the project delays caused by the opposition, Ferdinand Marcos issued Presidential Decree no. 848 in December 1975, constituting the municipalities of Lubuagan, Tinglayan, Tanudan, and Pasil into a "Kalinga Special Development Region" (KSDR), in an effort to neutralize opposition to the Chico IV dam.

Empowered by martial law to conduct warrantless arrests, the 60th PC Brigade had arrested at least 150 locals by April 1977, accusing them of supposed subversion and of obstructing government projects, and various other offenses such as boycotting the October 1976 Constitutional Referendum.  Individuals arrested included tribal papangat (leaders/elders), young couples, and in at least one case, a 12-year-old child. By December 1978, parts of the Chico IV area had been declared "free fire zones", no-man's-land areas where the army could freely shoot people without permits and animals.

On April 24, 1980, Marcos-controlled military forces assassinated Macli-ing Dulag a pangat (leader) of the Butbut tribe of Kalinga.  The assassination became a watershed moment, marking the first time the mainstream Philippine press could be openly critical against Marcos and the military, and building up a sense of Igorot identity that eventually led to Cordillera autonomy.

After the end of the Marcos administration due to the 1986 People Power Revolution, the succeeding government under President Corazon Aquino secured a ceasefire with the main indigenous armed group in the Cordilleras, the Cordillera People's Liberation Army led by Conrado Balweg. The Aquino government made a sipat or indigenous treaty, which would be known as the Mount Data Peace Accord, with the CPLA on September 13, 1986, ending hostilities.

Creation of the region
On July 15, 1987, President Corazon Aquino issued Executive Order 220 which created the Cordillera Administrative Region. The provinces of Abra, Benguet and Mountain Province (of the Ilocos Region), and Ifugao and Kalinga-Apayao (of the Cagayan Valley) were annexed as part of the newly created region. Nueva Vizcaya & Quirino were not included in the region despite having an Igorot majority at the time.

Modern history
On February 14, 1995, Kalinga-Apayao, one of the five provinces of the region was split into two separate and independent provinces of Apayao and Kalinga with the enactment of Republic Act No. 7878.

Several attempts at legalizing autonomy in the Cordillera region have failed in two separate plebiscites. An affirmative vote for the law on regional autonomy is a precondition by the 1987 Philippine Constitution to give the region autonomy in self-governance much like the Autonomous Region in Muslim Mindanao (now the BARMM) in southern Philippines. The first law Republic Act No. 6766, took effect on October 23, 1989 but failed to muster a majority vote in the plebiscite on January 30, 1990. The second law, Republic Act No. 8438 passed by Congress of the Philippines on December 22, 1997, also failed to pass the approval of the Cordillera peoples in a region-wide plebiscite on March 7, 1998.

At present, a third organic act of the Cordillera is in the offing supported by the Cordillera Regional Development Council.

Recent events

In September 2000, the municipal council of Itogon, Benguet, withdrew support for the San Roque Dam project. The project had met a lot of resistance, because of the reported failure of its proponents to update its Environmental Certificate of Compliance (ECC) and to submit a watershed management plan required for a project of that magnitude. The San Roque Dam was to become one of the biggest dams in the world and would threaten the living environment of the Igorot.

The Cordillera Peoples Alliance (CPA), an indigenous rights organization in the region, in co-operation with other organizations, had highly resisted this project and thus booked a little victory. In May 2001, however, President Arroyo stated that the San Roque Dam project would proceed regardless due to the fact that it had already been initiated and therefore was difficult to stop. At the same time, she promised not to sacrifice the environment, to rehabilitate the people who will lose their homes, to compensate those who will suffer, and to not initiate any more large-scale irrigation projects in the future.

In December 2000, the Supreme Court of the Philippines dismissed a petition that questioned the constitutional legality of the Indigenous Peoples Rights Act (IPRA), and act which came into existence in 1997 giving the peoples of the Cordillera decisive influence over the establishment of foreign mining companies. In this act, ownership over the lands was regarded as communal, rather than individual and thus coincided more with the view on ownership of the Igorot. The IPRA was totally different in tone than the 1995 Mining Code.

Without consultation from the people of the Cordilleras, the Mining Code gave companies the freedom to devastate tribal lands, allowed 100% foreign ownership, and gave companies the right to displace and resettle people within their concessionary areas. Some influential people filed a lawsuit with the Supreme Court against the IPRA, because it contradicted with the Mining Code and would therefore be unlawful. The petition was dismissed in a 7–7 vote by the Supreme Court.

A bill creating an autonomous Cordillera was filed in Congress in 2014, but it was not backed by strategic politicians in the region due to lack of support from the national government. However, in 2017, all provincial congressmen within the CAR jointly filed a new Bill creating an autonomous Cordillera, the first time in three decades where all provincial district representatives called in unison for autonomy. The move was made due to the election win of President Duterte, who publicly supported the creation of an autonomous Cordillera. However, questions lingered on the issue of Nueva Vizcaya's exclusion from the proposed region, despite being culturally and geographically part of the Cordilleras, leaving Nueva Vizcaya Igorots left out from the proposal.

Geography

The region is the only landlocked region in the Philippines, bounded on the northeast and east by the Cagayan Valley, and on the southwest and west by the Ilocos Region.

The region is primarily mountainous, positioned in the Cordillera Central mountain range, which includes Mount Pulag, the highest mountain in Luzon.

Within the region are several streams and rivers including the Chico River, which is a tributary of the Cagayan River. Other major rivers include

 Abra
 Abulog
 Agno
 Ahin
 Amburayan
 Apayao
 Bued
 Siffu

Administrative divisions

Cordillera Administrative Region is politically subdivided into 6 provinces. It has 2 cities; the highly urbanized city of Baguio, and the component city of Tabuk. There are 1,176 barangays in the region. Geographically, the western half of Nueva Vizcaya is part of the main Cordilleras, while its eastern half is part of the Caraballos, the meeting point of the Cordilleras and the Sierra Madre. There have been moves to reunify Nueva Vizcaya with the Cordilleras, however, no such legislation has yet been introduced in Congress.

Regional divisions

Governors and vice governors

Cities and municipalities

Demographics

Ethnic groups

Cordillera is home to many ethnic tribes living on the Cordillera mountain range. They are commonly referred to as the Igorot.

Ethnic people of Abra
The Tingguians are composed of sub-groups known as the Itneg tribes which includes Adasen, Balatok, Banaw, Belwang, Binungan, Gubang, Inlaud, Mabaka, Maeng, Masadiit, and Muyadan or Ammutan.: Their places in Abra are as follows:

 Adasen — Lagayan, Lagangilang, San Juan and Tineg
 Banaw — Daguioman, Malibcong, also found in Balbalan, Kalinga
 Binungan — Baay-Licuan and Lacub
 Balatok — in the villages of Amti, Kilong-olaw, & Danak, all in Boliney
 Belwang — in the village of Dao-angan in Boliney
 Gubang — Malibcong
 Inlaud — Lagangilang and Peñarrubia, in Lumaba village of Villaviciosa, in the villages of Abang and Patoc in Bucay, in Langiden, San Isidro, San Quintin, Danglas (also found in some parts of Nueva Era)
 Mabaka — Lacub and Malibcong
 Maeng — Luba, Tubo and Villaviciosa, (also found in San Emilio, Ilocos Sur, Banayoyo and other towns in Ilocos Sur)
 Masadiit — Sallapadan, Bucloc and in the village of Sapdaan in Manabo, and in barangays Poblacion, Bawiyan, and Dumagas in Boliney
 Ammutan a.k.a. Muyadan tribe — in Manabo

Ethnic people of Apayao

 Isnag tribe — also known as Isneg comprising the sub-groups known as the Ymandaya and Imallod (Isnag refers to the people, while Isneg refers to the dialect). Isnags are found not only in Apayao but also in the eastern section of Ilocos Norte and northwestern portion of Cagayan. Their places of abode in Apayao are as follows:
 Ymandaya (Isnag) — Calanasan (Bayag)
 Imallod (Isnag) — Kabugao, Conner, Pudtol, and some parts of Luna (Macatel)
 Malaweg — Conner

Ethnic people of Benguet

 Ibaloi
 Kankanaey
 Kalanguya
 Karao Tribe

Ethnic People of Ifugao

 Tuwali
 Ayangan
 Kalanguya
 Ifannawer - Banaue

Ethnic people of Kalinga

 Tubog
 Banao
 Tanudan
 Tanudan
 Tongrayan
 Ifutfut: Fugnay, Ngifat, Lacnog, Tabuk
 Iterkaw: Nambaran, Tabuk
 Ifasao: Isla, Appas Tabuk
 Ichananaw: Lacnog, Tabuk
 Itongrayan: Luprupa, Ifunug, Amfato, Damsite, Tabuk
 Isumacher: Sumacher, Filong, Man-ufer, Mallango, Fangad, Madopdop, Lacnog, Ipil, Bayabat, Tannubong, Bulo. Tabuk
 Ylubuagen: Lubuagan
 Ipinukpuk
 Kankana-ey
 Bagbag-o
 Ifontok
 Ilocano

Ethnic people of Mountain Province

 Bontoc — Bontoc
 Balangao — Natonin
 Baliwon — Paracelis
 Applai: Bauko, Besao, Sabangan and Sagada

Languages
The region has been called "the most diversified ethno-linguistic region in the Philippines" with the many "sub-dialect variations" of its major languages.  This diversity has been attributed to the mountainous topology of the region. However, this did not lead to variations in "cultural development", and the majority of the people share a "similar cultural identity".

 Balangao, spoken in Natonin, Mountain Province.
 Bontoc, spoken in Bontoc, Mountain Province.
 Ibaloi, spoken in Benguet.
 Ifugao, spoken in Ifugao.
 Ilocano, spoken in Apayao, Abra, Kalinga, Mountain Province, Benguet, and Ifugao. It is the regional lingua franca.
 Isnag, spoken in Apayao.
 Itneg, spoken in Abra.
 Kalinga, spoken in Kalinga.
 Kalanguya, spoken in some parts of Benguet.
 Kankanaey, spoken in western Mountain Province and some parts of Benguet.

Religion
Like most other regions of the Philippines, Roman Catholicism is the single largest denomination in this region, however, a slightly lower (around 60–70% of the population) adhere to the faith, while Protestants, mostly Anglicans and Evangelicals forming a large minority at about 20–30% of the population. The traditional animist religions maintain a significant presence in the region and are still practiced by the tribal people.

Economy

Infrastructure

Roads and bridges
Apayao – Ilocos Norte Road – As a lateral road, the highway is a significant element of the Cordillera Roads Improvement Project (CRIP), connecting Northern Cordillera to the Ilocos Region. It traverses Apayao's Kabugao and Calanasan municipalities and turns west to Ilocos Norte's Solsona. This road project was started on January 7, 2013, and will be completed around December 2020.

Culture

The Cordillera region is known for its unique musical instruments including the gangsa kalinga, nose flute, bamboo flute, buzzer, bangibang, tongatong, diwdiw-as, saggeypo, and bamboo zither.
The region is also known for their dance, arts, and crafts like wood-carving, ibaloi basket, loom weaving, tinalik, loinclothes called ikat, amulets, tattoo, akob, bobo, suklang and ikat weaving.

The symbol of the tattoo of the Bontocs is about being brave (because of the pain while inking), a talisman or a good luck charm against evil forces, or a symbol of a status or position (ex. Chief captain, Leader, Mayor). They also use tattoos as a decoration and clothes to their body using arts by drawing or placing inks with a pattern or abstract on their skin.

It has been observed that the people in Cordillera make arts based on their emotions and belief. They use their talents in making arts and crafts as a source of income like wood-carving, basket-weaving, weaving clothes, amulets and ikat weaving. They have different patterns in weaving and they also have their own God that is called "Bulul", it is the God of the rice that is made and worshipped by the Ifugaos. Aside from their tattoo art, the Bontocs are also known for their excellence in making different baskets for storage and rice.

Tourism

 Banaue Rice Terraces which is part of the Rice Terraces of the Philippine Cordilleras (World Heritage Site)
 Cassamata Hill National Park
 Kabayan Mummies
 Mount Data, Balbalasang-Balbalan National Park
 Mount Pulag, the highest mountain in Luzon at  above sea level
 Baguio Sites which includes Burnham Park, Minesview Park, The Mansion, Lion's Head, Camp John Hay Philippine Military Academy, Bell Church, Wright Park, Baguio Garden, and Centermall

See also
 Cordillera Central (Luzon)
 Luzon tropical pine forests
 Cordillera autonomy movement

References

External links

Regions of the Philippines
Luzon


text:
Philippe Charles Jean Baptiste Tronson du Coudray (September 8, 1738 – September 11, 1777) was a French army officer who volunteered for service in the Continental Army during the American Revolutionary War.

Early life
Born in Reims, France, du Coudray entered the French military and trained as an artillery specialist. Well connected to the French court (he once tutored the future Charles X on military affairs), du Coudray was a leading proponent of the Gribeauval system of artillery in the Seven Years' War.

American Revolution
By 1775, du Coudray had risen to the rank of chef de brigade, with a posting as an adjutant general. He was a leading figure in the French artillery, having written treatises on subjects such as gunpowder and metallurgy as it applied to the artillery.

In 1776 the American diplomat Silas Deane came to France to recruit skilled military talent, particularly engineers, for the colonial cause.  Impressed by du Coudray, whom he described as the "first engineer" of the French military establishment, Deane agreed to hire du Coudray into the Continental Army with the rank of major general and command of the Continental Army's artillery and engineering corps.  Du Coudray was to recruit engineers in France, and deliver 200 French cannons to the American forces.  The methods by which du Coudray went about recruiting alarmed the French court, which wanted to maintain secrecy in its dealings with the Americans, and du Coudray was ordered to stay in France.  He ignored the order, and slipped out of France, arriving in North America in May 1777.

Deane in fact exceeded his authority in extending the offer to du Coudray, but the Continental Congress felt obliged to honor it, and he was commissioned with the offered rank.  A number of American generals were outraged that high ranks were awarded to foreigners, and the Continental Army's artillery chief, Henry Knox, was particularly incensed that du Coudray would outrank him.  To placate Knox (who threatened to resign over the matter), and to resolve conflicts of command and personality issues between du Coudray and another French engineer, Louis Lebègue Duportail, du Coudray was not assigned to a command position, and was instead appointed as "Inspector General of Ordnance and Military Manufactories" in August 1777.

Du Coudray was somewhat unpopular because of the circumstances surrounding his commissioning, although they were not directly of his making. His superior attitude and aristocratic demeanor did nothing to improve relations with others.  He was at first assigned to survey the defenses around Philadelphia and recommend improvements.  His initial report on the matter suggested developing Red Bank (the site of Fort Mercer), and recommended significant changes to Fort Billingsport, while completely dismissing Fort Mifflin.  General George Washington took an active role in the distribution of the defenses, and chose Fort Mifflin as the primary point of defense in opposition to du Coudray's suggestion.  Du Coudray in a politically astute maneuver backed down from his assessment, and was given the assignment of working at Fort Mifflin.  He continued to lobby Congress on the matter, however, with the result that improvements to all of the forts was slow.

Death
On September 11, 1777, he was riding across a pontoon bridge across the Schuylkill River when his horse suddenly became alarmed, leaping into the river.  Du Coudray, caught in spurs and entanglements, drowned.  His funeral, held at St. Mary's Church in Philadelphia, was attended by many Congressional representatives.  He was buried in the church yard, but the exact grave location is unknown.

References

Sources
Alder, Ken. Engineering the Revolution: Arms and Enlightenment in France, 1763-1815. Chicago: University of Chicago Press, 2010.
Purcell, L. Edward. Who Was Who in the American Revolution. New York: Facts on File, 1993. .
Walker, Paul. Engineers of Independence. Honolulu: The Minerva Group, 2002. .
Woodward, William. Lafayette. Farrar & Rinehart, Inc., 1938.

1738 births
1777 deaths
American Revolutionary War deaths
Accidental deaths in Pennsylvania
Burials in Pennsylvania
Continental Army generals
Deaths by drowning in the United States
Deaths by horse-riding accident in the United States
French Army officers
French duellists
French military personnel of the American Revolutionary War
French military personnel of the Seven Years' War
Inspectors General of the United States Army
People of colonial Pennsylvania
Military personnel from Reims


text:
Dieser Artikel zeigt die Ergebnisse der Qualifikationsrunden für die Sony Ericsson Open 2009. Für das Turnier der Kategorie ATP World Tour Masters 1000 qualifizierten sich zwölf Spieler, welche in zwei Runden ausgemacht wurden. Insgesamt nahmen 48 Spieler an der Qualifikation teil, die vom 23. bis 24. März 2009 stattfand.

Einzel

Setzliste

Ergebnisse

Weblinks
 Offizielle Homepage des Turniers
 Turnierplan Einzel-Qualifikation auf der ATP-Homepage (PDF; 26 kB)

ATP World Tour 2009
Tennisturnier in Key Biscayne (Florida)