text:
{{Info/Estação REFER
 |estação=Vila Franca de Xira
 |imagem= Estação Ferroviária de Vila Franca de Xira - Portugal (35914809041).jpg
 |legenda= a estação de Vila Franca de Xira, em 2017
 |imagem-tamanho= 280px
 |abreviatura= VFX
 |classificação= A
 |curto= V.F.Xira
 |código= 31278
 |diagrama=
 |encerramento=
 |inauguração=
ed. original: 1856 (há )
ed. atual: 1928 (há )
 |morada= Largo Marquês de Pombal, s/n PT-2600-222
 |website= Página oficial (C.P.)
 |coordenadas=
 |altitude= 10
 |linha= Linha do Norte (PK 30,164)
 |concelho=
 |serviços= {{Mergedrow|

{{Estação seguinte
|col=
|anterior=Lisboa - Oriente → S. Apolónia
|seguinte= Santarém <small>→ Campanhã→ Viana Cast.→ Braga→ Guimarães→ Guarda→ Covilhã
|linha=  }}
 }}
 |conexões=
 |equipamentos=
 |coroa=  Coroa 3 Navegante
 |tipologia= B
 |administração= IP
 |comando= C
}}

A Estação Ferroviária de Vila Franca de Xira, originalmente denominada apenas de Vila Franca (nome anteriormente grafado como "Villa"), é uma interface da Linha do Norte, que se situa na localidade de Vila Franca de Xira, no Distrito de Lisboa, em Portugal.

Descrição
Localização e acessos
Localiza-se em frente ao Largo Marquês de Pombal, na cidade de Vila Franca de Xira.

Vias e plataformas
Em Janeiro de 2011, contava com duas vias de circulação, com 255 e 180 m de comprimento; as duas plataformas apresentavam 228 e 159 m de extensão, e 90 cm de altura. O edifício de passageiros situa-se do lado poente da via (lado direito do sentido ascendente, a Campanhã).

Arquitectura e azulejos
O edifício da estação, em estilo tradicional português, está ornamentado com painéis de azulejos da autoria de Jorge Colaço, instalados em 1930, fornecidos pela Câmara Municipal de Vila Franca de Xira.

História

Século XIX
Nas bases para o concurso do Caminho de Ferro de Lisboa à Fronteira de Espanha, publicadas em 1852, previa-se que a primeira secção, até à Estação de Santarém, transitasse junto à localidade de Vila Franca de Xira. O projecto para aquele lanço foi feito por Thomaz Rumball, fazendo a linha passar junto a Vila Franca de Xira, e aprovado pelo governo em 3 de Fevereiro de 1853. Sobre a passagem da via férrea por Vila Franca de Xira, Rumball escreveu que «em consequência da posição especial desta povoação, por se encontrar na raiz de elevadas montanhas, que lhe ficam ao norte e por chegarem as águas do Tejo mesmo às portas das habitações... estabeleci a linha com uma curva de raio de 2.974 metros em roda da povoação, do lado do rio, e propunha levar a linha sobre um viaduto de madeira, cuja maior altura será de 18 pés e 9 polegadas, passando sobre a rua do Cais, que é uma das principais da povoação. Continuaria até à rua que vai à ponte dos Vapores, descendo para a rua dos Pedros, acabando naquele ponto o viaduto.». A construção da ponte foi autorizada por uma portaria de 31 de Outubro daquele ano. A Companhia Real dos Caminhos de Ferro Portugueses apresentou uma proposta para substituir o viaduto por uma passagem de nível, sugestão que foi recusada pelo Ministro das Obras Públicas, Fontes Pereira de Melo, numa portaria de 2 de Maio de 1854, que no entanto autorizou a companhia a fazer estudos para mudar o traçado da linha para Norte da vila, afastando a via da margem do rio.

A construção do caminho de ferro encontrou forte oposição no concelho de Vila Franca de Xira, por influência dos interesses já estabelecidos, que temiam as alterações sociais que viriam com o desenvolvimento dos transportes. No entanto, estas críticas foram afastadas pela exigência de meios de transporte mais adequados às novas necessidades, tendo-se assistido, com as novas vias férreas e rodoviárias, a um incremento das actividades comerciais e industriais, que transformaram o tecido social e económico na região do Baixo Ribatejo.

O lanço entre Lisboa e o Carregado, que inclui a estação de Vila Franca de Xira, foi inaugurado em 28 de Setembro de 1856, sendo nessa altura denominado de Caminho de Ferro do Leste. O comboio inaugural, transportando a família real e vários convidados, fez uma paragem de dois minutos em Vila Franca de Xira, no caminho para o Carregado.

Século XX
Em 1913, a estação de Vila Franca de Xira era servida por carreiras de diligências até Alenquer, Samora Correia e Benavente. Na madrugada de 14 de Janeiro de 1914, os funcionários da Companhia dos Caminhos de Ferro Portugueses entraram em greve, levando à supressão de grande parte dos serviços, incluindo o primeiro comboio da manhã, o chamado comboio operário'', que seguia para Vila Franca de Xira.

Em 1924, uma viagem desde Lisboa até Vila Franca de Xira demorava cerca de 1h20m nos comboios tranvias e ómnibus. Nesse ano, existiam diigências diárias ligando a estação a Benavente e Salvaterra de Magos. Em 1928, foi inaugurada a nova gare de Vila Franca de Xira, embora as obras só tenham sido concluídas nos finais do ano seguinte.

Em 1939, a Companhia dos Caminhos de Ferro Portugueses já tinha estudado a adaptação à tracção eléctrica das Linhas de Sintra, de Cintura e do Norte até Vila Franca de Xira. No entanto, os efeitos da Primeira Guerra Mundial e da Guerra Civil Espanhola, a crise económica e a concorrência do transporte rodoviário deterioram as condições financeiras da Companhia, impossibilitando a execução deste projecto, que acabou por ser suspenso após o início da Segunda Guerra Mundial. A electrificação da Linha de Sintra e da Linha do Norte até ao Carregado só foi oficialmente inaugurada em 28 de Abril de 1956.

Em 16 de Agosto de 1947, o comboio 1003 descarrilou no interior da gare de Vila Franca de Xira, provocando vinte mortos e setenta feridos. A Companhia dos Caminhos de Ferro Portugueses anunciou no Diário do Governo n.º 92, III Série, de 17 de Abril de 1952, que ia iniciar uma carreira de autocarros entre as estações de Vila Franca de Xira e Vendas Novas.

Vila Franca de Xira teve categoria de estação até pelo menos 1988.

No final dos anos 1990, discutia-se a possibilidade de converter em subterrâneo o canal de via da Linha do Norte que atravessa a localidade, libertando a superfície para «novos espaços de lazer» e respondendo a preocupações de segurança; esta alteração era defendida pela Assembleia de Freguesia de Vila Franca de Xira e pelo P.S.D. local, enquanto que a C.P. se opunha por motivos técnicos.

Ligações planeadas a outras linhas

Em 1880, quando estavam em planeamento os primeiros troços da Linha do Oeste, estudou-se uma linha do Carregado a Alenquer, que seria futuramente prolongado ao Bombarral, estabelecendo desta forma uma ligação entre os dois caminhos de ferro. Uma proposta paralela para esta linha apontou o seu início em Vila Franca de Xira, alegando que apesar de aumentar a sua extensão, iria melhorar o escoamento da produção agrícola e industrial do concelho para a Região Oeste, enquanto que no sentido contrário iria facilitar o acesso dos produtos do Oeste ao cais fluvial de Vila Franca de Xira. Depois de vários problemas na concessão, a Câmara Municipal chegou a acordo com o governo e a Companhia Real dos Caminhos de Ferro Portugueses, tendo-se comprometido a financiar a construção, com a condição da linha começar em Vila Franca. No entanto, as obras não avançaram, embora a linha tenha sido discutida no I Congresso Ribatejano em 1923, no qual participou uma delegação de Vila Franca, no II Congresso Ribatejano em 1928, e numa reunião de municípios em Peniche em Fevereiro de 1930, no qual se defendeu o entroncamento em Vila Franca.

Em 1890, foi ordenada a realização de estudos para uma linha entre Vila Franca de Xira e Vendas Novas, cujo ponto de entroncamento na Linha do Norte foi posteriormente passado para o Setil.

Referências literárias
No Guia de Portugal de 1924, é descrita a chegada à estação de Vila Franca de Xira, num comboio vindo de Lisboa:

Ver também
Comboios de Portugal
Infraestruturas de Portugal
Transporte ferroviário em Portugal
História do transporte ferroviário em Portugal

Bibliografia

Leitura recomendada

Ligações externas

Vila Franca de Xira
Vila Franca de Xira
Vila Franca de xira
Estações ferroviárias inauguradas em 1856
Fundações em Portugal em 1856


text:
Il Dent de Crolles (2.062 ) è una montagna delle Prealpi della Chartreuse nelle Prealpi di Savoia.

Descrizione

Il monte si trova nel dipartimento francese dell'Isère.

Il toponimo significa dente di Crolles e deriva tale nome dalla sua particolare forma e dal fatto di trovarsi sopra l'abitato di Crolles. La montagna di natura calcarea è particolarmente famosa per la speleologia.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Montagne del Rodano-Alpi
Montagne delle Prealpi di Savoia
Montagne di 2000 m

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Hans Wilhelm Hermann Freiherr von Liebig (* 11. Oktober 1874 in Dinkelsbühl; † 13. Februar 1931) war ein deutscher Chemiker und alldeutsch-völkischer Publizist. Er schrieb auch unter dem Pseudonym Dr. Walter Liek.

Leben

Ein Großvater war der Chemiker Justus von Liebig, sein Vater der Agrarwissenschaftler Hermann von Liebig und ein Halbbruder der Regierungsrat Eugen von Liebig. Er entsprang damit dem freiherrlichen Haus des alten Geschlechts Liebig.

Hans von Liebig promovierte zum Dr. phil. und lehrte als Privatdozent der Chemie an der Universität Gießen, wo er sich ca. 1908 für Chemie habilitierte.

Liebig war Mitglied im Alldeutschen Verband und redigierte bis Juli 1919 die im Verlag von J. F. Lehmann erscheinende Münchener Monatsschrift Deutschlands Erneuerung, worin er zu dieser Zeit auch unter seinem Pseudonym Dr. Walter Liek monatliche "Politische Betrachtungen" veröffentlichte.

Im Alldeutschen Verband wurde Liebig im Herbst 1918 von Konstantin von Gebsattel wegen einer Notiz im Semi-Gotha von der Nominierung zum Ausschuss für "Judenfragen" ausgeschlossen. Im antisemitisch-denunziatorischen Nachschlagewerk Semi-Gotha war Hans von Liebig 1914 als Urenkel einer im 18. Jahrhundert konvertierten Jüdin ausgewiesen worden. 1919 wurde er deswegen auch aus dem Alldeutschen Verband ausgeschlossen.

Der nichtbeamtete Liebig schied 1921 aus dem Hochschuldienst.

Nach Kuno von Westarp gehörte Liebig "zu den Politikern, die geneigt waren, alles, was sie zu tadeln hatten, allein auf die Abhängigkeit von Juden zurückzuführen". Liebig warnte vor einer "Verschweizerung" des deutschen Volkes.

Liebig gehört zu den seltenen Kommentatoren des völkischen Lagers, die bereits früh (1922) eine Ähnlichkeit zwischen dem italienischen Faschismus und dem deutschen Nationalsozialismus bemerkten:
"Man blickt mit Neid nach Italien, bei dessen Kommunalwahlen im Mai die Klerikalen und Sozialisten nebst Kommunisten, die vorher über die Hälfte der Stimmen verfügten, auf ein Drittel zusammengeschmolzen sind, und eine neue, sich durch die ganze Bevölkerung vom Arbeiter bis zum Hochadel durchziehende Partei, die Fascisten, sich auf Anhieb eine ausschlaggebende Rolle erringen konnten. Das Neue an der Partei, die in vielem unserm Nationalsozialismus Münchener Schule entspricht, besteht lediglich darin, Vaterland und Volkstum bei allen Fragen in den Vordergrund zu stellen."

Die meisten Schriften von Liebig wurden nach Ende des Zweiten Weltkrieges in der Sowjetischen Besatzungszone bzw. der DDR auf die Liste der auszusondernden Literatur gesetzt.

Schriften
 Die Politik von Bethmann-Hollweg : Eine Studie.
 Teil 1, Das B-System vor dem Kriege. 1915 als Handschrift gedruckt.
 Teil 2, Das B-System im Kriege. 1915 als Handschrift gedruckt.
 als Walter Liek: Politische Erneuerungstechnik. J. F. Lehmann, München 1918. Aus: Deutschlands Erneuerung. Jg. 2, 1918. H. 9/10.
 Die Politik von Bethmann-Hollweg : Eine Studie.
 Teile 1 und 2, Das B-System vor dem Kriege und im Kriege. 3. unveränderte Auflage. Lehmann, München 1919.
 Teil 3, Das B-System als Sieger. Lehmann, München 1919.
 Anklage! Verlag der Deutschen Zeitung, Berlin [um 1919]. Aus: Deutsche Zeitung. Nr. 513/14.
 Der Betrug am deutschen Volke. Grosse Ausgabe. Lehmann, München 1919.
 Der Betrug am deutschen Volk: Gekürzte Ausgabe. J. F. Lehmann, München 1919. Aus: Deutschlands Erneuerung.
 Erzberger als Staatsmann und Werkzeug in seiner Rede vom 25. Juli 1919. J. F. Lehmann, München 1919. Aus: Liebig, Der Betrug am deutschen Volke.
 Grundbedingungen des Wiederaufstieges : Flugblatt. J. F. Lehmanns Verlag, München 1919. Aus: Deutschlands Erneuerung.
 Der U-Bootkrieg. J. F. Lehmann, München 1919. Aus: Deutschlands Erneuerung.
 als Walter Liek: Der Anteil des Judentums am Zusammenbruche Deutschlands. J. F. Lehmann, München 1919. Aus: Deutschlands Erneuerung.
 als Walter Liek: Der deutsche Arbeiter und das Judentum. J. F. Lehmann, München 1920. Aus: Deutschlands Erneuerung. Jg. 4. 1920
 Wege zur politischen Macht. J. F. Lehmanns Verlag, München 1921.
 Reichsverderber
 als Herausgeber: Teil 1, Hollweg - Erzberger - Scheidemann. G. Bath, Berlin [1922].
 August Keim: Teil 2, Prinz Max von Baden. G. Bath, Berlin 1922.
 Das Versagen der Nationalen. Hammer-Verlag, Leipzig 1928.
 Die Verschweizerung des deutschen Volkes. Hammer-Verlag, Leipzig 1928.

Weblinks

Einzelnachweise

Chemiker (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Justus-Liebig-Universität Gießen)
Mitglied im Alldeutschen Verband
Publizist
Politische Literatur
Freiherr
Hans
Deutscher
Geboren 1874
Gestorben 1931
Mann


text:
Freycinetia megacarpa är en enhjärtbladig växtart som beskrevs av Elmer Drew Merrill. Freycinetia megacarpa ingår i släktet Freycinetia och familjen Pandanaceae. Inga underarter finns listade.

Källor

Enhjärtbladiga blomväxter
megacarpa


text:
Agrupación por la República (RPR) (en francés, Rassemblement pour la République; RPR) fue un partido político francés de ideología conservadora neo-gaullista fundado por Jacques Chirac en 1976, entonces en conflicto personal con el Presidente de la República Valéry Giscard d'Estaing y su partido, Republicanos Independientes. En 2002, el RPR fue sustituido por la Unión por la Mayoría Presidencial (UMP).

Referencias

Partidos políticos desaparecidos de Francia
Gaullismo
Conservadurismo en Francia
Partidos políticos franceses de derecha
Partidos conservadores-liberales
Partidos políticos fundados en 1976
Partidos políticos disueltos en 2002


text:
A voivodeship marshal (, ) is the head of the provincial-level government for each of the sixteen voivodeships of Poland. Elected by councillors from the provincial assembly, the marshal is the head of the collective voivodeship executive board, which acts as the de facto cabinet for the region. The current competences and traditions of the contemporary voivodeship marshal stem from the Public Administrative Reform Act of 1998, which went into effect in January 1999.

Election
A voivodeship marshal is elected by an absolute majority from the voivodeship sejmik in the presence of at least half of all assembly members. The marshal must be elected from among the councillors of the assembly. At most, two other vice-marshals are additionally elected to sit with the marshal on the executive board by the assembly. To dismiss the marshal, three-fifths of the sejmik must agree to his or her vote of no confidence, which will also result in the collapse of the executive board. The prime minister may dismiss the marshal for infringing a governning statute or the constitution upon request of the province's centrally-appointed voivode.

Duties
As the head of the executive board, the marshal is tasked to organize the affairs of the body as well as the general governance of the voivodeship, acting as the provincial government's supreme public representative. The marshal, their respective executive boards, and the provincial assembly are further assisted by a marshal's office (). The marshal's office provides technical, legal, organizational, and bureaucratic support for each of these bodies in the daily running of the voivodeship. In times of emergency or threats to life, public health, security, or material loss in the province, the marshal is reserved extraordinary executive powers normally reserved for the collective executive board as a whole to make decisions. However, such decisions are subject to retrospective approval immediately upon the next convening of the board.

See also
 Voivodeship sejmik
 Voivode
 Voivodeship executive board

References

Works cited

Voivodeship assemblies in Poland
Government of Poland
Executive branches of government
Voivodeships of Poland


text:
Diese Liste der Eisenbahngesellschaften in Maine ist in Form von Stammbäumen angeordnet, die in sich wiederum chronologisch nach dem Auflösungs- oder Übernahmedatum sortiert ist. Noch existierende Gesellschaften sind alphabetisch geordnet, ebenso wie Gesellschaften mit gleichen Enddatum. Zu den Muttergesellschaften sind nur diejenigen Vorgänger angegeben, die Strecken in Maine betrieben.

Stammbäume

Abkürzungen in der Spalte "aufgelöst":
 L Geleast durch eine andere Gesellschaft (nämlich die in Klammern nach dem L), das Auflösungsdatum ist unbekannt
 S Stilllegung der Bahn
 Ü Übernahme durch eine andere Gesellschaft (nämlich die in Klammern nach dem Ü)

Literatur

 George H. Drury: The Historical Guide to North American Railroads 2. Ed. Kalmbach Publishing Co., Waukesha, WI 2000, ISBN 0-89024-356-5
 Edward A. Lewis: American Shortline Railway Guide 5. Ed. Kalmbach Publishing Co., Waukesha, WI 1996, ISBN 0-89024-290-9
 Robert L. MacDonald: Maine Narrow Gauge Railroads. Arcadia Publishing, 2003, ISBN 0-7385-1179-X.

Weblinks

Derzeitige Gesellschaften

 Amtrak
 Belfast & Moosehead Lake RR
 Maine Eastern RR
 Maine Narrow Gauge Railroad Museum
 Montreal, Maine & Atlantic Ry.
 New Brunswick Southern Ry.
 Pan Am Railways
 Turners Island LLC
 Wiscasset, Waterville & Farmington Ry. Museum

Allgemeine Informationen
 Eisenbahngeschichte von Maine
 Boston&Maine Railroad Historical Society
 Chronik der MEC

Einzelnachweise

Maine


text:
Utopiales est un festival international de science-fiction, créé par Bruno della Chiesa au Futuroscope de Poitiers en 1998. Le nom d'origine du festival, Utopia, avait été suggéré par Christian Grenier en 1997.

Renommé « Utopiales » en 2001, le festival se déroule à la Cité des congrès de Nantes depuis l'an 2000 (habituellement sur quatre jours au début du mois de novembre).

Présidé par Pierre Bordage de 2001 à 2011, ce sont actuellement Roland Lehoucq, en tant que président, et Jeanne-A Debats, succédant à Ugo Bellagamba en tant que directrice artistique, qui en assurent conjointement la conception.

Historique
À la fois manifestation grand public et rassemblement de professionnels, Utopiales est considéré comme l'événement le plus important autour de la science-fiction au niveau européen et le deuxième rendez-vous de la science-fiction mondiale après le Comic Con de San Diego.

La particularité de la manifestation est de mêler littérature, cinéma, bande dessinée, arts plastiques, jeux vidéo et jeux de rôles dans le même espace. Des douzaines d'invités de marque ont été présents au festival depuis 1998 : Jack Vance, Christopher Priest, James Morrow, Orson Scott Card, Andreas Eschbach, Robert Silverberg, Frederik Pohl, Norman Spinrad, Michael Moorcock, William Gibson, Ray Harryhausen, Kim Stanley Robinson, Enki Bilal, Bernard Werber, Terry Pratchett, Neil Gaiman, Brandon Sanderson, Rintarō et beaucoup d'autres, dont la quasi-totalité des auteurs francophones du genre.

Le festival se déroule habituellement sur quatre jours (cinq pour les éditions 2016 à 2018), auxquels s'ajoute une journée supplémentaire dédiée au public scolaire depuis 2012. Depuis 2007, la  journée « Manga-Tan », organisée en collaboration avec la Semitan, clôture le festival le dimanche après-midi, par un cosplay et la projection d'un anime japonais inédit.

Depuis 2015, les conférences sont filmées et retransmises sur la chaîne Ideas in Science.

En , en raison de la crise sanitaire liée au Covid-19, la vingt-et-unième édition est annulée.

Éditions

Anthologie

Une première anthologie, intitulée Utopia 1, publiée en 1999 par la revue Galaxies, regroupe quatorze nouvelles écrites par les auteurs présents à Utopia 98, ainsi que de nombreux articles et comptes rendus de tables rondes.

Une anthologie annuelle, sous la direction de Bruno della Chiesa, a ensuite été publiée de 2000 à 2006 par L'Atalante, sous le titre UTOPIÆ. Les soixante-dix nouvelles publiées dans le cadre de ces sept anthologies, provenant de quarante pays, sont l'œuvre de soixante-dix auteurs différents s'exprimant dans vingt langues originales différentes.

Depuis 2009, l'anthologie officielle des Utopiales est réalisée par les éditions ActuSF.

Depuis 2018 paraît également, en parallèle, une anthologie jeunesse intitulée Les Utop' jeunesse.

Cinéma
Absente des deux premières éditions au Futuroscope de Poitiers, la programmation cinéma est inaugurée en 2000 par Daniel Toscan du Plantier et Louisa Maurin, avant d'être confiée à deux membres du NIFFF jusqu'en 2006, puis Jean-Marc Vigouroux de 2007 à 2009. Depuis 2010, la programmation cinéma est assurée par le fondateur et délégué général de L'Étrange Festival, Frédéric Temps.

Les séances se déroulent généralement dans la salle 800 de la Cité des Congrès, renommée pour l'occasion salle Dune, et en salle 450 (Solaris), auxquelles est ajoutée une troisième salle de 300 places depuis 2012 (salle Hal, devenue salle Tschaï en 2015), permettant ainsi d'offrir aux spectateurs une capacité totale de .

En 2011, trois films en compétition ont été projetés au Gaumont de Nantes, mais rompant avec l'unité de lieu qui prévalait jusque-là, cette expérimentation n'a pas été renouvelée par la suite.

En plus de la compétition internationale de courts et de longs métrages qui se déroulent chaque année, une sélection de films est proposée dans le cadre d'une rétrospective liée au thème de l'édition, auxquels s'ajoutent en fonction des années, des séances spéciales (depuis 2010), des cartes blanches données à l'invité d'honneur (Dave McKean en 2012, Max Brooks en 2013, Chris Foss en 2014, Rintarō en 2022), et des projections de documentaires.

 Compétition internationale de longs métrages

Le Grand prix du jury est décerné chaque année au meilleur long métrage de la sélection. Le public vote également à l'issue de chaque projection pour élire son film coup de cœur.

 Compétition internationale de courts métrages

Membre de la Fédération Européenne des Festivals de Film Fantastique de 2003 à 2009, les Utopiales ont décerné durant cette période le prix du Méliès d'argent, permettant au lauréat de concourir pour le Méliès d'or du meilleur court métrage fantastique ou de science-fiction européen.

Face au succès grandissant de ces séances, une deuxième session a été ajoutée en 2010, puis une troisième en 2015, une quatrième en 2017 et une cinquième en 2018, totalisant ainsi près de 350 œuvres présentées au public au fil des éditions.

Exclusivement française entre 2003 et 2005, la sélection de courts métrages est devenue européenne jusqu'en 2013, puis internationale à partir de 2014.

 Rétrospective

Une sélection de longs métrages faisant référence au thème de l'édition est proposée chaque année en complément des films sélectionnés.

Récompenses décernées

Photographies

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Prix Utopia
 Prix Extraordinaire des Utopiales
 Prix européen Utopiales des pays de la Loire
 Les Imaginales (Épinal)
 Les Intergalactiques (Lyon)
 Rencontres de l'Imaginaire (Sèvres)
 Les Hypermondes (Mérignac)
 Convention nationale française de science-fiction

Liens externes

Festival littéraire en France
Festival de cinéma en Pays de la Loire
Festival international de littérature
Festival international de cinéma
Festival de cinéma de science-fiction
Convention française de science-fiction
Festival à Nantes
Futuroscope
1998 en science-fiction


text:
La diócesis de Jeonju ( y ) es una circunscripción eclesiástica latina de la Iglesia católica en Corea del Sur, sufragánea de la arquidiócesis de Gwangju. La diócesis tiene al obispo John Kim Son-Tae como su ordinario desde el 14 de marzo de 2017.

Territorio y organización
La diócesis extiende su jurisdicción sobre los fieles católicos de rito latino residentes en la ciudad metropolitana de Jeonju y la provincia de Jeolla del Norte.

La sede de la diócesis se encuentra en la ciudad de Jeonju, en donde se halla la Catedral del Sagrado Corazón de Jesús.

En 2019 la diócesis estaba dividida en 96 parroquias.

Historia
La prefectura apostólica de Zenshu fue erigida el 13 de abril de 1937 con la bula Quidquid ad Christi del papa Pío XI separando territorio del vicariato apostólico de Taiku (hoy arquidiócesis de Daegu).

El 12 de julio de 1950 la prefectura apostólica tomó el nombre de prefectura apostólica de Jeonju.

El 26 de enero de 1957 la prefectura apostólica fue elevada a vicariato apostólico con la bula In apostolica praefectura del papa Pío XII.

El 10 de marzo de 1962 el vicariato apostólico fue elevado a diócesis con la bula Fertile Evangelii semen del papa Juan XXIII.

El 16 de septiembre de 1983, con la carta apostólica Clara veluti, el papa Juan Pablo II confirmó a los Santos Mártires de Jeonju como patronos principales de la diócesis.

Episcopologio
 Stephen Kim Yang-hong † (13 de abril de 1937-1941 renunció)
 Paul Jae-yong Ju † (1941-1947 renunció)
 Bartholomew Kim Kyon Pae † (13 de junio 1947-30 de abril de 1960 falleció)
 Peter Han Kong-ryel † (3 de enero de 1961-1971 nombrado arzobispo de Gwangju)
 Augustine Kim Jae Deok † (29 de enero de 1973-10 de abril de 1981 renunció)
 Michael Pak Jeong-il (8 de junio 1982-15 de diciembre de 1988 nombrado obispo de Masan)
 Vincent Ri Pyung-ho (8 de febrero de 1990-14 de marzo de 2017 retirado)
 John Kim Son-Tae, desde el 14 de marzo de 2017

Estadísticas
De acuerdo al Anuario Pontificio 2020 la diócesis tenía a fines de 2019 un total de 200 349 fieles bautizados.

|- align="right"
| 1970 || 52 141 || 2 626 222 || 2.0 || 52 || 50 || 2 || 1002 ||  || 4 || 105 || 31
|- align="right"
| 1980 || 63 634 || 2 748 000 || 2.3 || 78 || 78 ||  || 815 ||  ||  || 98 || 39
|- align="right"
| 1990 || 107 874 || 2 157 384 || 5.0 || 107 || 105 || 2 || 1008 ||  || 2 || 178 || 55
|- align="right"
| 1999 || 146 377 || 2 014 561 || 7.3 || 149 || 147 || 2 || 982 ||  || 2 || 315 || 65
|- align="right"
| 2000 || 151 204 || 2 015 534 || 7.5 || 153 || 151 || 2 || 988 ||  || 2 || 297 || 68
|- align="right"
| 2001 || 154 132 || 2 006 500 || 7.7 || 156 || 154 || 2 || 988 ||  || 4 || 271 || 71
|- align="right"
| 2002 || 157 558 || 2 013 923 || 7.8 || 161 || 159 || 2 || 978 ||  || 5 || 297 || 73
|- align="right"
| 2004 || 163 933 || 1 962 867 || 8.4 || 175 || 174 || 1 || 936 ||  || 1 || 309 || 81
|- align="right"
| 2006 || 171 151 || 1 885 335 || 9.1 || 178 || 174 || 4 || 961 ||  || 4 || 321 || 83
|- align="right"
| 2013 || 188 449 || 1 873 341 || 10.1 || 205 || 202 || 3 || 919 ||  || 3 || 347 || 92
|- align="right"
| 2016 || 195 094 || 1 869 711 || 10.4 || 188 || 181 || 7 || 1037 ||  || 11 || 323 || 95
|- align="right"
| 2019 || 200 349 || 1 836 832 || 10.9 || 192 || 191 || 1 || 1043 ||  || 3 || 327 || 96
|- align="right"
|colspan=12 |<small>Fuente: Catholic-Hierarchy, que a su vez toma los datos del Anuario Pontificio.
|}

Referencias

Enlaces externos
 (en inglés) Ficha de la diócesis en www.gcatholic.org
 (en inglés) Ficha de la diócesis  del sitio de la Conferencia Episcopal de Corea
 (en inglés) Ficha de la diócesis en el sitio de la UCAN

Jeonju
Jeonju


text:
Samodzielny Batalion Ochrony Pogranicza nr 69 – obecnie nieistniejący samodzielny pododdział Wojsk Ochrony Pogranicza.

Formowanie i zmiany organizacyjne
Na podstawie rozkazu MON nr 055/org. z dnia 20 marca 1948 roku, na bazie Katowickiego Oddziału WOP nr 10, sformowano 21 Brygadę Ochrony Pogranicza, a 24 kwietnia 1948 roku 47 komendę odcinka WOP przemianowano na batalion Ochrony Pogranicza nr 69 z miejscem dyslokacji w Głubczycach przy ul. Żeromskiego.

Rozkazem Ministra Obrony Narodowej nr 205/Org. z 4 grudnia 1948 roku, 1 stycznia 1949, Wojska Ochrony Pogranicza podporządkowano Ministerstwu Bezpieczeństwa Publicznego. Zaopatrzenie batalionu przejęła Komenda Wojewódzka Milicji Obywatelskiej.

1 stycznia 1951 roku, na podstawie rozkazu MBP nr 043/org z 3 czerwca 1950 roku, na bazie 21 Brygady Ochrony Pogranicza, sformowano 4 Brygadę Wojsk Ochrony Pogranicza, a 69 batalion Ochrony Pogranicza przemianowano na 44 batalion WOP.

Struktura organizacyjna
Dyslokacja batalionu przedstawiała się następująco:
 dowództwo i pododdziały przysztabowe
 215 strażnica Ochrony Pogranicza Pilszcz
 216 strażnica Ochrony Pogranicza Boboluszki
 217 strażnica Ochrony Pogranicza Bliszczyce
 218 strażnica Ochrony Pogranicza Chomiz
 219 strażnica Ochrony Pogranicza Równe.

Przypisy

Bibliografia

Bataliony Ochrony Pogranicza
Głubczyce
Bataliony WOP rozmieszczone na granicy polsko-czechosłowackiej


text:
Pup 'N' Taco (also spelled with a lower case 'n') was a privately owned chain of fast-food restaurants in Southern California; the chain's headquarters were located in Long Beach, California. The business was begun by Russell Wendell in 1956 as a drive-in restaurant that served tacos, hot dogs, and pastrami sandwiches. Russell already owned Big DoNut, a chain of successful doughnut stores in Los Angeles that featured gigantic doughnuts atop a drive-in bakery. The first officially branded Pup 'N' Taco was opened in Pasadena, California in 1965.

The menu consisted of tacos, tostadas, pastrami sandwiches, burgers, several varieties of hot dog (the "pup" in Pup 'N' Taco), and french fries. Beverages included R.C. Cola, root beer and a variety of flavored slushes.
In January 1972, there were 50 locations. One year later, there were 62 locations. Russ Wendel Sr. designed many of the buildings.

Ninety-nine stores in California were bought by Taco Bell in 1984 for their prime locations in expensive real estate markets, effectively ending the chain. However, three operations in Albuquerque, New Mexico, were not included in the deal and two existed as Pop 'N' Taco until closing in 2013.

In popular culture
In the 1985 comedy Fletch, starring Chevy Chase, Chase's character enters Alan Stanwyk's home and responds to the Hispanic maid's greeting of "¡Buenos dias!" (Good morning!) by replying, "¡Buenos Dias ... Pup 'n' Taco!" He greets several Hispanic people throughout the movie by saying the names of Hispanic places or using mock Spanish.

In the film The Runaways, Cherie Currie's sister Marie Currie worked at the "Pup n Fries" in the mid-1970s. Singer Teena Marie worked a Pup 'N' Taco briefly in the 1970s, as did Judge Kevin A. Ross of the syndicated television program America's Court with Judge Ross.

Johnny Carson made many jokes about Pup 'N' Taco in his Tonight Show monologue during the 1970s and '80s.

See also
 List of defunct fast-food restaurant chains

References

Further reading
 Taco Bell to acquire Pup 'n' Taco (Nations Restaurant News)

External links
 Collection of photos and letters by a relative of Russell Wendell

Restaurants established in 1956
Defunct fast-food chains in the United States
Fast-food Mexican restaurants
Restaurants in Orange County, California
Restaurants disestablished in 1984
Defunct restaurants in California
Defunct restaurant chains in the United States
Taco Bell
1956 establishments in California
1984 disestablishments in California


text:
Delfinin är en giftig alkaloid som förekommer i växter från släktena Delphinium (riddarsporresläktet) och Atragene (klematissläktet), båda i familjen Ranunculaceae. Delfinin är den huvudsakliga alkaloiden som finns i frön av Delphinium staphisagria, en gång en mycket välkänd växtbaserad behandling av kroppslöss. Det är relaterat i struktur och har liknande effekter som akonitin, som fungerar som en allosterisk modulator av spänningsstyrda natriumkanaler, och medför lågt blodtryck, långsammare hjärtfrekvens och onormala hjärtrytmer. Dessa effekter gör det mycket giftigt (LD50 =1,5–3,0 mg/kg hos kanin och hund; grodor är ca 10 gånger mera mottagliga). Även om det har använts i vissa alternativa läkemedel (t.ex. i örtmedicin), rekommenderar de flesta av det medicinska samfundet inte att använda det på grund av dess extrema toxicitet.

Isolering
En av de tidigaste rapporterna om isoleringen av delfinin, från D. staphisagria, kom från de franska kemisterna Lassaigne och Feneulle, 1819. En mindre antik och mer tillgänglig rapport är den från USDA-kemisten L. N. Markwood, som också kort granskade det tidigare isoleringsarbetet. I synnerhet utfördes dessa tidiga isoleringar utan hjälp av kromatografi, eftersom delfinin kristalliserar lätt från ett petroleumeterextrakt efter den typiska syrabascykeln som används i traditionella metoder för växtalkaloidextraktion.

Kemi
Trots den relativa lättheten med isolering och tidig upptäckt av delfinin, etablerades dess molekylära struktur inte i sin för närvarande accepterade form förrän i början av 1970-talet. Vid den tiden korrigerade Wiesners forskargrupp stereokemin hos metoxigruppen vid C-1 från β- till α-konfigurationen. Således kommer varje bild av delfininmolekylen framtagen före 1971–1972 sannolikt att visa felaktig stereokemi vid C-1.

Farmakologi
Som ett resultat av dess tidiga upptäckt och isolering i kristallin form (då betraktad som ett renhetskriterium) undersöktes de farmakologiska egenskaperna hos delfinin omfattande under 1800-talet, trots att dess molekylära struktur var okänd. Det är troligt att några av dessa undersökningar utfördes med orent läkemedel och bör tolkas med försiktighet. Referenser till och kommentarer till dessa tidiga studier finns i recensionen av Benn och Jacyno. Nyare studier fokuserade på den kardiovaskulära toxiciteten hos delfinin.

I allmänhet verkar farmakologin för delfinin likna den hos akonitin, även om den akuta toxiciteten hos delfinin hos försöksdjur verkar vara lägre än för akonitin.

Referenser

Noter

Alkaloider
Etrar


text:
Energy Management Software (EMS) is a general term and category referring to a variety of energy-related software applications which may provide utility bill tracking, real-time metering, building HVAC and lighting control systems, building simulation and modeling, carbon and sustainability reporting, IT equipment management, demand response, and/or energy audits. Managing energy can require a system of systems approach.

Energy management software often provides tools for reducing energy costs and consumption for buildings, communities or industries. EMS collects energy data and uses it for three main purposes: Reporting, Monitoring and Engagement. Reporting may include verification of energy data, benchmarking, and setting high-level energy use reduction targets. Monitoring may include trend analysis and tracking energy consumption to identify cost-saving opportunities. Engagement can mean real-time responses (automated or manual), or the initiation of a dialogue between occupants and building managers to promote energy conservation. One engagement method that has recently gained popularity is the real-time energy consumption display available in web applications or an onsite energy dashboard/display.

Data collection
Energy Management Software collects historic and/or real-time interval data, with intervals varying from quarterly billing statements to minute-by-minute smart meter readings. In addition to energy consumption, an EMS collects data related to variables that impact energy consumption such as number of people in the building, outside temperature, number of produced units, and more. The data are collected from interval meters, Building Automation Systems (BAS), directly from utilities, directly from sensors on electrical circuits, or other sources. Past bills can be used to provide a comparison between pre- and post-EMS energy consumption.

Data analytics
Through Energy Data Analytics, EMS assists the users in the composition of mathematical formulas for analyzing, forecasting and tracking energy conservation measures to quantify the success of the measure, once implemented. Energy analytics help energy managers combine across energy and non-energy data to create key performance indicators, calculate carbon footprint, greenhouse gas, renewable heat incentives and energy efficiency certifications to meet local climate change policies, directives, regulation and certifications. Energy analytics also include intelligent algorithms such as classification and machine learning to analyse the energy consumption of buildings and/or its equipment that build up a memory of energy use patterns, learn the good and bad energy consumption behaviours and notify in case of abnormal energy use.

Reporting
Reporting tools are targeted at owners and executives who want to automate energy and emissions auditing. Cost and consumption data from a number of buildings can be aggregated or compared with the software, saving time relative to manual reporting. EMS offers more detailed energy information than utility billing can provide; another advantage is that outside factors affecting energy use, such as weather condition or building occupancy, can be accounted for as part of the reporting process. This information can be used to prioritize energy savings initiatives and balance energy savings against energy-related capital expenditures.

Bill verification can be used to compare metered consumption against billed consumption. Bill analysis can also demonstrate the impact of different energy costs, for example by comparing electrical demand charges to consumption costs.

Greenhouse gas (GHG) accounting can calculate direct or indirect GHG emissions, which may be used for internal reporting or enterprise carbon accounting.

Monitoring
Monitoring tools track and display real-time and historical data. Often, EMS includes various benchmarking tools, such as energy consumption per square foot, weather normalization or more advanced analysis using energy modelling algorithms to identify anomalous consumption. Seeing exactly when energy is used, combined with anomaly recognition, can allow Facility or Energy Managers to identify savings opportunities.

Initiatives such as demand shaving, replacement of malfunctioning equipment, retrofits of inefficient equipment, and removal of unnecessary loads can be discovered and coordinated using the EMS. For example, an unexpected energy spike at a specific time each day may indicate an improperly set or malfunctioning timer. These tools can also be used for Energy Monitoring and Targeting. EMS uses models to correct for variable factors such as weather when performing historical comparisons to verify the effect of conservation and efficiency initiatives.

EMS may offer alerts, via text or email messages, when consumption values exceed pre-defined thresholds based on consumption or cost. These thresholds may be set at absolute levels, or use an energy model to determine when consumption is abnormally high or low. More recently, smartphones and tablets are becoming mainstream platforms for EMS.

Engagement
Engagement can refer to automated or manual responses to collected and analyzed energy data. Building control systems can respond as readily to energy fluctuation as a heating system can respond to temperature variation. Demand spikes can trigger equipment power-down processes, with or without human intervention.

Another objective of Engagement is to connect occupants' daily choices with building energy consumption. By displaying real-time consumption information, occupants see the immediate impact of their actions. The software can be used to promote energy conservation initiatives, offer advice to the occupants, or provide a forum for feedback on sustainability initiatives.

People-driven energy conservation programs, such as those sponsored by Energy Education, can be highly effective in reducing energy use and cost.

Letting occupants know their real-time consumption alone can be responsible for a 7% reduction in energy consumption.

See also

Energy & Facility Management Software
Building automation
Energy monitoring and targeting
Energy saving
Google PowerMeter
EnergyCAP
RETScreen
Energy Management System

References

External links
 U.S. Dept of Energy's Building Technologies Program

Energy
Energy conservation
Management systems
Building automation
Business software
Low-energy building
Sustainable building


text:
South Branch is a settlement located on the west coast of the island of Newfoundland in the province of Newfoundland and Labrador, Canada. South Branch is one of fifteen communities within the greater Codroy Valley area and is located alongside the Trans-Canada Highway (Route 1) between Channel-Port aux Basques and St. George's Bay.

History

South Branch began as a settlement for those who took part in the construction of the Newfoundland Railway.

Demographics

In the 2016 Census of Population conducted by Statistics Canada, South Branch had a population of , a change of  from its 2011 population of .

See also
 List of cities and towns in Newfoundland and Labrador
 Division No. 4, Subdivision A, Newfoundland and Labrador
 Codroy Valley
 Codroy
 Millville, Newfoundland and Labrador
 St. Andrew's, Newfoundland and Labrador
 Upper Ferry, Newfoundland and Labrador
 Point Rosee

References

Populated places in Newfoundland and Labrador


text:
Wielki Żabi Staw Mięguszowiecki (słow. Veľké Žabie pleso Mengusovské, niem. Großer Froschsee, Mengsdorfer Großer Froschsee, węg. Nagy-Békás-tó, Menguszfalvi Nagy-Békás-tó) – staw położony na wysokości 1919 m n.p.m., w Dolinie Żabiej Mięguszowieckiej (odnoga Doliny Mięguszowieckiej), w słowackich Tatrach Wysokich. Według pomiarów pracowników TANAP-u z lat 1962–67 ma on powierzchnię 2,646 ha, rozmiary 287 × 170 m i głębokość ok. 7 m. W pobliżu znajduje się Mały Żabi Staw Mięguszowiecki, a nieco wyżej Wyżni Żabi Staw Mięguszowiecki.

Wielki Żabi Staw Mięguszowiecki otoczony jest:
 od północnego zachodu przez Wołowiec Mięguszowiecki,
 od północy przez Wołową Turnię,
 od północnego wschodu przez Żabiego Konia i Rysy,
 od wschodu przez Kopę Popradzką.

Nazwa stawu pochodzi od niewielkiej skalnej wysepki, która swoim kształtem przypominała niektórym żabę. Staw położony jest powyżej skalnego progu przywalonego dużą moreną. Dawniej był połączony z Małym Żabim Stawem, wał pomiędzy nimi wznosi się jedynie kilkadziesiąt centymetrów powyżej powierzchni wody.

Z okolic stawu widoki na dobrze stąd prezentującą się Grań Baszt.

Szlaki turystyczne
  – obok stawu przechodzi czerwony szlak, odgałęziający się od niebieskiego w Dolinie Mięguszowieckiej i biegnący Doliną Żabią Mięguszowiecką przez Wagę na Rysy. Czas przejścia od rozdroża na szczyt: 2:45 h, ↓ 2 h

Przypisy

Bibliografia

Jeziora Tatr Wysokich
Jeziora w słowackich Tatrach


text:
Lee Frayer (October 2, 1874 – July 25, 1938) was an American racecar driver who competed in the 1911 Indianapolis 500. Driving a Firestone-Columbus automobile, Frayer won a 100-mile race in Columbus, Ohio, defeating, among others, the great Barney Oldfield.

He was born in La Grange, Missouri. His car participated in the 1906 Vanderbilt Cup with Frank Lawell driving.

He participated in the 1911 Indianapolis 500 where he was injured. His relief driver was  future World War I hero Eddie Rickenbacker.

Frayer died at Robinson Memorial Hospital, Ravenna, Ohio on July 25, 1938 following an operation for appendicitis. He was buried in Maple Grove Cemetery in Ravenna, Ohio.

References

Indy 500 results

1874 births
1938 deaths
Indianapolis 500 drivers
People from La Grange, Missouri
Racing drivers from Missouri
Burials in Ohio


text:
Євгенія Тетельбаум (31 липня 1991) — ізраїльська синхронна плавчиня.
Учасниця Олімпійських Ігор 2016 року, де в змаганнях дуетів разом з Анастасією Глушков посіла 20-те місце.

Посилання
 Євгенія Тетельбаум на Olympedia.org
 Євгенія Тетельбаум на Olympics.com
 Євгенія Тетельбаум на Sports-Reference.com
 Євгенія Тетельбаум на The-sports.org

Примітки

Народились 1991
Українські емігранти до Ізраїлю
Ізраїльські синхронні плавчині
Персоналії:Єрусалим
Синхронні плавчині на літніх Олімпійських іграх 2016


text:
A Jövő Generáció Ausztriában (), röviden GZÖ, a Szövetség Ausztria Jövőjéért nevű konzervatív liberális párt ifjúsági tagozata.

A pártot 2005 augusztusában alapították az Osztrák Szabadságpártból kilépett politikusok.

Források

Szövetség Ausztria Jövőjéért
Ifjúsági politikai szervezetek


text:
WildFly (voorheen JBoss Application Server) is een opensource-J2EE-applicatieserver. De Javagebaseerde applicatieserver is het belangrijkste product van het bedrijf JBoss, in 2006 door Red Hat overgenomen.

Opbouw
WildFly maakt gebruik van een microkernel die is gebaseerd op Java Management Extensions. Boven op deze kernel draaien de J2EE-services. Bovendien stelt WildFly een aantal extra services beschikbaar.

De eigenschappen van WildFly
 Clustering
 Failover (inclusief sessies)
 Load balancing
 Gedistribueerde caching (met behulp van het afzonderlijk product JBoss Cache)
 Distributed deployment (farming)
 Enterprise JavaBeans versie 3
 Ondersteuning voor aspectgeoriënteerd programmeren (AOP)
 Integratie met Hibernate (voor persistentie; JPA)
 Ondersteuning voor J2EE-webservices, zoals JAX-RPC (Java API for XML for Remote Procedure Call)
 Integratie van Java Message Service (JMS)
 Integratie van JCA (Java Connector Architecture)
 Integratie van JACC (Java Authorization Contract for Containers)
 EJB 3-specificatie
 JSP/Servlet (Tomcat)
 RMI-IIOP (JacORB oftewel Java and CORBA)
 JTA (Java Transaction API)
 JDBC
 SAAJ (SOAP with Attachments API for Java)
 JNDI (Java Naming and Directory Interface)
 JAAS (Java Authentication and Authorization Service)
 JavaMail
 Deployment API
 Management API

Externe link
 Projectpagina

Serversoftware
Software geschreven in Java
Opensourcesoftware en vrije software


text:
Vitaliy Popovich (; born 22 October 1962) is a Ukrainian male former racewalking athlete who competed in the 50 kilometres race walk. He competed in the men's 50 kilometres walk at the 1988 Summer Olympics, representing the Soviet Union, and in the same event at the 1996 Summer Olympics, representing Ukraine. He was a three-time participant at the World Championships in Athletics, with a best of fourth at the 1991 event. He also competed at five straight editions of the IAAF World Race Walking Cup from 1989 to 1997. He set a personal best of 3:43:57 hours for the distance in 1989.

At national level, he won one Soviet title in 1991 and, after the dissolution of the Soviet Union, took four 50 km walk titles at the Ukrainian Athletics Championships. On the professional circuit, he was the 1996 winner at the Dudinská Päťdesiatka.

International competitions

National titles
Soviet Athletics Championships
50 km walk: 1991
Ukrainian Athletics Championships
50 km walk: 1993, 1994, 1995, 1997

References

External links

Living people
1962 births
Ukrainian male racewalkers
Soviet male racewalkers
Olympic male racewalkers
Olympic athletes of the Soviet Union
Olympic athletes of Ukraine
Athletes (track and field) at the 1988 Summer Olympics
Athletes (track and field) at the 1996 Summer Olympics
World Athletics Championships athletes for Ukraine
World Athletics Championships athletes for the Soviet Union
Soviet Athletics Championships winners
Competitors at the 1986 Goodwill Games


text:
Veppanapalli is a town in the Krishnagiri district of Tamil Nadu, India.

Religious Places

Church

 God's Grace Church, it's a oldest, famous  and Spiritual Church located in Veppanapalli. Founder and President Rev.P.T.Abraham and Pastor Gideon Smith  ( Here Amazing Worship, Manifestation of God's presence, Wonderful Message and Life Reformation. )

Temples
 Ramar Kovil, Veppanapalli, is the temple oldest and famous, located in Budimutlu near the Govt Girls Higher Secondary School.
 Sri Nagareswara Temple located in Budimutlu near the Veppanapalli.
 Pachaimalai Murugan Temple, Veppanapalli to Berigai Road, Karakuppam.
 Vinayagar Temple, near Pachaimalai Murugan Temple, Karakuppam.
 Omshakthi Temple, near Pachaimalai Murugan Temple, Karakuppam
 Panjamuga Anjineyar Kovil, Veppanapalli
 Saneesvarar Kovil, Veppanapalli
 Mariyamman Kovil, Jedukothur
 Basaveswaran Temple, Avalnatham
 Basaveswara Temple, Gollapalli
 Basaveswara Temple, Berigai main road, near Theertham, Podur.
 Sri Anjanaya Temple, Jedukothur, Nachikuppam Panchayat, Krishnagiri Dt
 Sri Badrakaaliyamman Temple, Sigaramaagaanapalli, near Veppanapalli
Shri Raja Rajeshwari Sametha Chandra Mouleshwara Swamy Temple,Gounder Street,Veppanapalli.

Mosques
Jamia Masjid, Veppanapalli.
Madina Masjid, bus stand, Veppanapalli
Ghousiya Masjid, near register office, Veppanapalli
Qhuba Masjid, Veppanapalli
Suhail Masjid, PGB Petrol Bunk, Veppanapalli

Schools
 Government Girls Higher Secondary School Veppanapalli
 Government Boys Higher Secondary School Veppanapalli
 Manavaranapalli Govt Higher Secondary School, Manavaranapalli
 Vailankani Matric Higher Secondary School, Veppanapalli
 Shri Maruthi Matric Higher Secondary School, V. Madepalli
 Sri Sathya Sai Higher Secondary School, Kundarapalli
 Sri Saraswathi Matric Higher Secondary School Ideal Academy (CBSE), Kundharapalli
 Boys High School, Veppanapalli
 Girls High School, Veppanapalli
 Elementary school, Veppanapalli

References

Revenue blocks of Krishnagiri district


text:
Eduard Schreur (Dinxperlo, 20 december 1945) was een Nederlandse voetballer die op latere leeftijd semi-prof werd bij De Graafschap in Doetinchem. Dat was in de seizoenen '73-'74 tot en met '75-'76 onder de trainers Piet de Visser en Evert Teunissen. De Superboeren speelden toen in de Eredivisie.

Zie ook
Lijst van spelers van De Graafschap

Externe link
Graafschap Historie Pagina 1973-1976

Schreur, Eduard


text:
Die Klasse 5000 ist der Prototyp einer Baureihe von Schlepptender-Dampflokomotiven für den schnellen und schweren Güterzugdienst, der 1930 bei den Baldwin Locomotive Works in den Vereinigten Staaten für die Atchison, Topeka and Santa Fe Railway gebaut wurde.

Entwicklung und Einsatz

Um die zunehmenden Gütermengen transportieren zu können, benötigte die Atchison, Topeka and Santa Fe Railway (ATSF) neue leistungsstarke Güterzuglokomotiven. Im Jahr 1930 entstand im Auftrag der ATSF in den Baldwin Locomotive Works ein einzelner Prototyp einer äußerst leistungsstarken fünffach gekuppelten Dampflokomotive der Bauart Texas, also mit der Achsfolge 1'E2'. Diese Radsatzanordnung war zunächst an einer 1919 umgebauten 1'E1'-Lokomotive der Klasse 3800 erprobt wurden, da die zusätzliche Schleppachse mehr Platz für eine größere Feuerbüchse und damit mehr Leistung bietet. Die Herstellungskosten betrugen 133.900 US-Dollar (umgerechnet heute etwa 2,34 Mio. USD). Die Maschine wurde bei der Santa Fe Railway mit der Nummer 5000 eingereiht und damit als einzige Maschine der Reihe 5000 zugeordnet. Testfahrten zeigten, dass mit der neuen Konstruktion bei geringerem Brennstoffverbrauch schwerere Züge befördert werden konnten, als mit vergleichbaren älteren Baureihen. Aufgrund dieses Erfolgs bestellte die Bahngesellschaft weitere 1'E2'-Güterzugmaschinen auf der Basis der Reihe 5000. 1938 bauten die Baldwin Locomotive Works zehn Maschinen, nummeriert als 5001 bis 5010 und in die Reihe 5001 eingeordnet. 1944 entstanden die letzten 25 Lokomotiven, nummeriert als 5011 bis 5035 und der Reihe 5011 zugeteilt. Die Einordnung in drei gesonderte Baureihen ist durch technische Verbesserungen von einer Bauserie zur nächsten begründet. Die große Leistungsfähigkeit, Zugkraft und Höchstgeschwindigkeit der Klasse 5000 führten zum Spitznamen "Madam Queen". Die Maschine war zwar für den schnellen Güterverkehr konstruiert, konnte aber mit geringen Geschwindigkeiten auch 10.000 Tonnen schwere Güterzüge allein befördern. Die Lokomotive 5000 wurde im November 1953 mit einer Laufleistung von über 2,8 Millionen Kilometern (1,75 Mio. Meilen) ausgemustert. Im April 1957 schenkte die Santa Fe Railway sie der Stadt Amarillo (Texas), wo sie noch heute zu besichtigen ist.

Technische Beschreibung
Der in einem Stück gefertigte innenliegende Stahlgussrahmen mit angegossenen Zylinderblöcken, hergestellt bei General Steel Castings, liegt über Blattfedern auf den Gleitlagern der Radsätze auf. Der 39,5 Tonnen schwere und fast 19 Meter lange Rahmen war einer der größten Stahlguss-Lokomotivrahmen, die je gebaut wurden. Das Laufwerk besteht aus einem führenden Laufradsatz, fünf im Hauptrahmen gelagerten Kuppelradsätzen und einem zweiachsigen Schleppgestell. Die Dienstmasse von 228,0 Tonnen wird so aufgeteilt, dass die Achslast der fünf Treibradsätze durchschnittlich 33,7 Tonnen, maximal 34,7 Tonnen, beträgt. Die Reibungsmasse der Lokomotive liegt damit bei 168,7 Tonnen. Die restliche Masse von 59,3 Tonnen entfällt auf die drei Laufradsätze. Mit vollen Vorräten wiegen Lok und Tender gemeinsam 398,1 Tonnen. Die Treibräder sind Speichenräder, die Laufräder Scheibenräder. Die Maschine wird von einem Zweizylinder-Heißdampf-Triebwerk mit außenliegender Heusinger-Steuerung angetrieben. Wie die Radsatzlager, sind auch die Stangenlager als Bronze-Gleitlager ausgeführt. Die Zylinder besitzen Druckausgleicher, die das Kompressionsbremsen der Kolben im Leerlauf verhindern. Der Dampfkessel aus korrosionsbeständigem Nickelstahl mit einer Strahlungsheizfläche von 55,6 m² erzeugt bei einem Kesseldruck von 20,7 bar in den Zylindern eine Leistung von 5500 hp (4100 kW, 5580 PSi). Der große Überhitzer mit einer Heizfläche von 254,6 m² und der hohe Kesseldruck verbessern die Effizienz deutlich und reduzieren so den Brennstoff- und Wasserverbrauch. Die ursprüngliche Steinkohlefeuerung wurde 1940 durch Schwerölbrenner ersetzt.

Das Fahrzeug kann mit der indirekt wirkenden Druckluftbremse, einer Druckluftzusatzbremse und einer Handbremse gebremst werden. Die Lokomotive hat eine Anfahrzugkraft von 420 kN und ist für eine Höchstgeschwindigkeit von 110 km/h (70 mph) zugelassen. Der Schlepptender besitzt zwei dreiachsige Drehgestelle, hat einen Wasservorrat von 75,7 Kubikmetern und kann 24,5 Tonnen Steinkohle aufnehmen. Mit dem Umbau auf Ölfeuerung bekam die Lok einen neuen Tender mit einem Ölvorrat von 26,9 Kubikmetern.

Weblinks

 Lokomotive im Auslieferungszustand (flickr.com)
 Seitenansicht der Lokomotive (flickr.com)
 Standort der Lokomotive (Google Maps)

Einzelnachweise

5000
Schienenfahrzeug (Baldwin Locomotive Works)
Dampflokomotive Achsfolge 1E2


text:
Herbert Bayard Swope Sr. (; January 5, 1882 – June 20, 1958) was an American editor, journalist and intimate of the Algonquin Round Table. Swope spent most of his career at the New York World. He was the first and three-time recipient of the Pulitzer Prize for Reporting.  Swope was called the greatest reporter of his time by Lord Northcliffe of the London Daily Mail.

Background
Herbert Bayard Swope was born on January 5, 1882, in St. Louis, Missouri, to German immigrants Ida Cohn and Isaac Swope, a watchcase maker. He was the youngest of four children – the younger brother of businessman and General Electric president Gerard Swope.

Career

Swope was the first recipient of the Pulitzer Prize for Reporting in 1917 for a series of articles that year entitled "Inside the German Empire" The articles formed the basis for a book released in 1917 entitled Inside the German Empire: In the Third Year of the War (), which he co-authored with James W. Gerard.

He is known for saying, "I can't give you a sure-fire formula for success, but I can give you a formula for failure: try to please everybody all the time." He is also credited with coining the phrase "Cold War".

Although standard editorial pages have been printed by newspapers for many centuries, Swope established the first modern op-ed page in 1921. When he took over as editor in 1920, he realized that the page opposite the editorials was "a catchall for book reviews, society boilerplate, and obituaries." He wrote:It occurred to me that nothing is more interesting than opinion when opinion is interesting, so I devised a method of cleaning off the page opposite the editorial, which became the most important in America... and thereon I decided to print opinions, ignoring facts.

Swope served as the editor for New York World'''s 21-day crusade against the Ku Klux Klan in October 1921, which won the newspaper the Pulitzer Prize for Public Service in 1922. As an example of investigative journalism, it was ranked 81st of the top 100 journalism stories of the 20th century by New York University's journalism department.

He was a legendary poker player, at one point winning over $470,000 in a game with an oil baron, a steel magnate, and an entertainer. He was also a member of a social club, the precursor to the Algonquin Round Table known as the Thanatopsis Inside Straight and Pleasure Club. He was inducted into the
Croquet Hall of Fame of the United States Croquet Association in 1979 and his son Herbert Bayard Swope, Jr. in 1981.

Mansion
Swope died in 1958, aged 76, at his home, known as Land's End, Prospect Point, Sands Point, New York. He hosted parties with the Duke and Duchess of Windsor, Vivien Leigh and Laurence Olivier, Dorothy Parker, Harpo Marx, Winston Churchill, Averell Harriman, Albert Einstein, Alexander Woollcott – as well as F. Scott Fitzgerald. These associations, along with other similarities to the houses and events in The Great Gatsby, helped give rise to unsubstantiated reports that Fitzgerald had modeled Daisy Buchanan's home in the 1925 novel after Swope's home.

However, Swope did not buy Land's End until late 1928. The more likely explanation that ties Swope to Fitzgerald is the time period of 1922–24, when Fitzgerald was living in nearby Great Neck. Prior to buying the Sands Point mansion, Swope had been renting a home since 1919 on East Shore Road in Great Neck, overlooking Manhasset Bay. The property was directly north of 325 East Shore Road, the residence of sportswriter Ring Lardner. The two were good friends. David O. Selznick and Jock Whitney met at the home many times throughout the 20s and 30s and held meetings at the mansion that secured funding for Gone with the Wind.

Other reports suggest the home, built in 1902, had been designed by Stanford White – although most sources dispute the claim.

The clapboard colonial mansion included 15 bedrooms and 14 baths (eleven full baths), a seven-car garage, a tennis court with a tennis pavilion, a rose garden and a guest house – on 13.35 acres. The  waterfront mansion had originally been built for clothing merchant John S. Browning Sr. in 1911 and originally named Kidd's Rocks. It was purchased in 1921 by Malcolm D. Sloane, whose wife renamed the estate "Keewaydin". The house had been a site for a Vanity Fair photo shoot with Madonna and had been a location for the 1978 shooting of The Greek Tycoon, a film on the life of Aristotle Onassis.

Keith Richards' family lived there for a time in the early 1980s. Charles Shipman Payson and his wife, Virginia Kraft, purchased the house in the 1980s. In 2005 she sold the house to developer Bert Brodsky of Port Washington for $17.5 million. "They misrepresented themselves", Payson told The Observer, "I would not show it to any developer. He said that his life's ambition was to live in that manor, but it was very clear at the closing that they had no intention of living in it. They are the most awful people I have ever heard of, and that includes terrorists and dictators. They have taken a work of art and permitted it to be totally decimated. It was in pristine condition when I left ... He let it fall apart. He stripped everything out that he could sell, which is sacrilegious. I went by the house perhaps two years after we sold it, and that's when I realized how he was going to get around the town's objections. Broken windows, storming in—it's sinful". In 2011, the home was demolished and the property was subdivided.

References

Further reading
 Kahn, E. J. The World of Swope: A Biography of Herbert Bayard Swope (1965)
 Lewis, Alfred Allan. Man of the World: Herbert Bayard Swope, a Charmed Life of Pulitzer Prizes, Poker and Politics'' 1978)

External links
 Short biography of Swope's son, Herbert Bayard Swope Jr.

1882 births
1958 deaths
Pulitzer Prize for Reporting winners
American male journalists
American investigative journalists
American newspaper editors
Writers from St. Louis
People from Sands Point, New York
Algonquin Round Table


text:
Sobre las olas ist ein mexikanischer Film aus dem Jahr 1932. Regie führte Miguel Zacarías. Es handelt sich um einen Historienfilm, der die Lebensgeschichte des Komponisten Juventino Rosas erzählt.

Inhalt
Der Film spielt im Mexiko der 1880er-Jahre. Juventino Rosas lebt zusammen mit seiner Mutter und seinem Bruder in Armut. Um Geld zum Lebensunterhalt beizutragen, gibt er der jungen Margarita Klavierunterricht. Die beiden verlieben sich und Margarita löst ihre Verlobung mit Raúl auf. Doch Juventino Rosas glaubt, dass seine Beziehung mit Margarita keine Zukunft hat. Er verkauft den durch seine Geliebte inspirierten Walzer Sobre las olas für einen geringen Erlös. Nach dem Tod seiner Mutter und seines Bruders siedelt Juventino Rosas nach Kuba über.

Produktionsnotizen
Der Film wurde von der Gesellschaft Producciones Zacarías S.A. produziert. In den Vereinigten Staaten wurde Sobre las olas von der General Foreign Sales Corp. in einer gekürzten Fassung in die Kinos gebracht. Miguel Zacarías war der künstlerisch verantwortliche Regisseur des Films, technisch verantwortlich waren Ramón Peón, Raphael J. Sevilla, Carlos L. Cabello und Guillermo Baqueriza.

1950 wurde das Leben Juventino Rosas' erneut verfilmt.

Literatur
 David E. Wilt: The Mexican Filmography, 1916 through 2001. McFarland & Co Inc, Jefferson NC u. a. 2004, ISBN 0-7864-1537-1 (Nachdruck, mit unverändertem Impressum. ebenda 2004 (Druck 2010), ISBN 978-0-7864-6122-6).

Weblinks

Filmtitel 1932
Mexikanischer Film
Historienfilm
Filmdrama
Schwarzweißfilm


text:
Марьяны — хутор в Чертковском районе Ростовской области. Живёте Наталья из Ростова

Входит в состав Маньковского сельского поселения.

География

Улицы
 ул. Дачная
 ул. Мира
 ул. Почтовая
 ул. Степная
 ул. Транспортная
 ул. Футбольная
 ул. Школьная

Население

Транспорт
 К хутору примыкает автодорога, ведущая к районному центру.
 В 500 метрах от хутора находится железнодорожная станция Кутейниково Ростовского региона Северо-Кавказской железной дороги, построенная в 2017 году в составе железнодорожного обхода Украины.

Примечания

Ссылки
 Марьяны (хутор)

Населённые пункты Чертковского района


text:
Der Kanton Pays Morcenais Tarusate ist eine französische Verwaltungseinheit in den Arrondissements Dax und Mont-de-Marsan im Département Landes in der Region Nouvelle-Aquitaine; sein Hauptort ist Tartas.

Gemeinden
Der Kanton besteht aus 23 Gemeinden mit insgesamt  Einwohnern (Stand: ) auf einer Gesamtfläche von  km²:

Veränderungen im Gemeindebestand seit der landesweiten Neuordnung der Kantone
2019: Fusion Arjuzanx, Garrosse, Morcenx und Sindères → Morcenx-la-Nouvelle

2017: Fusion Boos und Rion-des-Landes → Rion-des-Landes

Pays Morcenais Tarusate


text:
Приціл автоматичного гранатомета (ПАГ-17) () — оптичний приціл, який призначений для наведення гранатомета АГС-17 під час стрільби по цілях на різні відстані.

Призначення

Приціл ПАГ-17 призначений для наведення автоматичного гранатомета під час стрільби як прямим наведенням, так і з закритих позицій. Для цього приціл оснащений кутоміром та механізмом кутів підвищення для наведення у горизонтальній та вертикальній площинах. Є два рівні контролю крену і кута підвищення гранатомета. Приціл також має підсвічування прицільної сітки і шкал механізмів наведення для прицілювання в темний час доби.

Характеристики

Оптичні
 Видиме збільшення — 2,7х
 Поле зору — 13°
 Діаметр вихідної зіниці — 4,5 мм
 Віддалення вихідної зіниці — 27 мм
 Межа роздільної здатності — 28°

Будова

Приціл складається з корпусу, в якому зібрані кутомір та механізм кутів підвищення та головки з оптичною системою. Корпус слугує для з'єднання всіх частин прицілу. Він має вісь прицілу з овальною виїмкою та штифтом для приєднання прицілу до гранатомета, планку для кріплення патрона освітлення шкал та рівнів.

У верхній частині корпусу зібраний кутомір, який служить для горизонтального наведення гранатомета. Він складається з кутомірного кільця з покажчиком, барабанчика кутоміра з покажчиком, відводки і поперечного рівня. Кутомірне кільце за допомогою черв'ячного колеса закріплено на осі корпуса та має шкалу, розділену на 60 рівних великих розподілів. Ціна великої поділки дорівнює 100 поділкам кутоміра (1-00). Нумерація дана через кожні 5 поділок.

Барабанчик кутоміра за допомогою черв'ячного гвинта з'єднаний з черв'ячним колесом і має шкалу, розділену на 100 рівних розподілів. Нумерація дана через кожні десять поділок. Поділки 0 і 100 збігаються. Ціна кожної поділки дорівнює одній поділці кутоміра (0- 01). При одному повному оберті барабанчика (100 поділок) шкала кутомірного кільця змінює своє положення на одну велику поділку.

Відводка призначена для розчіплювання та зчіплювання черв'ячного гвинта з черв'ячним колесом.

Механізм кутів підвищення служить для вертикального наведення гранатомета. Він складається зі шкали великих розподілів прицілу з покажчиком на осі прицілу, барабанчика прицілу з покажчиком і повздовжнім рівнем.

Шкала великих розподілів прицілу розділена на 14 рівних поділок, кожна з яких відповідає 100 поділкам шкали барабанчика прицілу. Вона має відбивач для поліпшення освітлення шкали великих розподілів уночі.

Шкала барабанчика прицілу розділена на 100 рівних поділок. Нумерація дана через кожні десять поділок. Поділки 0 і 100 збігаються. Ціна кожної поділки дорівнює одній тисячній. При одному повному оберті барабанчика (100 поділок) корпус прицілу змінює своє положення на одну велику поділку.

Повздовжній рівень служить для контролю та надання гранатомету заданого кута підвищення при стрільбі з закритої вогневої позиції.

Головка прицілу служить для візування на ціль (точку наведення). У головці зібрана оптична система. На головці позаду знаходиться наочник, ліворуч — мушка та цілик для прямого наведення гранатомета у випадку пошкодження оптичної системи, зверху — основа для приєднання патрона освітлення сітки прицілу, попереду на оправі — два гвинти для кріплення світлофільтрів.

Оптична система прицілу складається з об'єктива, призми, сітки, окуляра і захисного скла.
 Об'єктив призначається для одержання зображення об'єкта, шо спостерігається.
 Призма є системою, що обертає, і служить для одержання дійсного прямого зображення.
 Сітка прицілу являє собою пластинку, на якій нанесені шкали кутів прицілювання та бічних поправок.
 Окуляр служить для збільшення і розглядання зображення об'єкта, що спостерігається, і сітки.
 Захисне скло захищає приціл від потрапляння усередину пилу і бруду. Через нього здійснюється підсвічування сітки прицілу.

Бойове використання

Російське вторгнення в Україну

Головне управління розвідки Міністерства оборони України, після знищення колони Росгвардії поблизу селища Димер, Київської області, виявлило, що перед вторгненням до України військовослужбовцям 748 окремого батальйону оперативного призначення військ Росгвардії (м. Хабаровськ) були видані, зокрема, приціли автоматичного гранатомета ПАГ-17.

Примітки

Посилання

 Описание прицела ПАГ-17 на сайте hand-gun.narod.ru

З'явилися 1963
Оптичні приціли


text:
Ward 1 () is a ward of Sa Đéc in Đồng Tháp Province, Vietnam.

References

Populated places in Đồng Tháp province


text:
Viel ist der Familienname folgender Personen:

 Bernhard Viel (* 1958), deutscher Literaturwissenschaftler
 Charles de Viel-Castel (1800–1887), französischer Historiker und Diplomat
 Cristián Viel (* 1967), argentinischer Rugby-Union-Spieler
 Jeffrey Viel (* 1997), kanadischer Eishockeyspieler
 Julius Viel (1918–2002), deutscher Journalist
 Lloyd Viel Berkner (1905–1967), US-amerikanischer Physiker
 Tanguy Viel (* 1973), bretonisch-französischer Schriftsteller

Viel bezeichnet:

 Viel (Album), ein Album der Fantastischen Vier

viel steht für:

 Pronomen und Zeitwort

Siehe auch:


text:
Käpylä (Fins) of Kottby (Zweeds) is een wijk van Helsinki met 7600 inwoners. Administratief valt Käpylä binnen het district Vanhakaupunki.
Käpylä ligt ten oosten van het district Pasila, tussen Kumpula, Oulunkylä en Koskela, zo'n 5 km ten noorden van het centrum. In het westen wordt de wijk begrensd door het spoor. Tramlijn 1 loopt van het centrum van Helsinki naar Käpylä. Käpylä maakt sinds 1906 deel uit van Helsinki.

Het olympisch dorp voor de Olympische Zomerspelen 1952 en een ander dorp voor de (geannuleerde) Olympische Zomerspelen 1940 waren gevestigd in Käpylä. Het Park Hotel in Käpylä werd bekend omdat de populaire satirische tv-serie Hyvät herrat er opgenomen werd. Een van de twee lycea in Käpylä is speciaal gericht op natuuronderwijs.

Gebieden in Käpylä zijn Puu-Käpylä (bos-Käpylä) en Taivaskallio.

Puu-Käpylä

Puu-Käpylä (letterlijk: 'bos Käpylä') (Zweeds 'Trädkottby') staat bekend als een van de eerste voorbeelden van de  tuinstad-beweging. Het stadsdeel met houten woningen is ontworpen door Martti Välikangas en in gebouwd tussen 1920 en 1925 in Noors classicistische stijl. Puu-Käpylä stond model voor andere Finse arbeiderswijken. De gebouwen zijn op een typisch Finse manier geconstrueerd, opgebouwd uit vierkante balken en voorzien van een houten buitenbouw. Het bouwproces was deels geïndustrialiseerd, en daarom staat het gebied bekend als het eerste gebied met geprefabriceerde woningen in Finland. De kleuren variëren licht tussen de huizen, maar het traditionele oker-rood domineert. De inwoners van Puu-Käpylä zijn nog altijd voornamelijk afkomstig uit de arbeidersklasse, maar ook hoger opgeleiden, vooral architecten, worden er tegenwoordig door aangetrokken. Ook is de wijk tegenwoordig een toeristische attractie geworden.

Välikangas, de ontwerper van Puu-Käpylä, werkte samen met architect Hilding Ekelund ook aan het ontwerp van het olympisch dorp in Käpylä.

Sport
Voetbalclub Käpylän Pallo speelt in de Kakkonen, de op twee na hoogste voetbalcompetitie van Finland. De stad maakte deel uit van het Wielrenevenement van de Olympische Zomerspelen 1952. Amateurvoetbalclub Käpylä Maanantai speelt zijn thuiswedstrijden in Käpylä.

Referenties
 1952 Summer Olympics official report. p. 554.
 kaart van Käpylä (helsinginkartta.fi)

Stadsdeel van Helsinki


text:
Smokey Joe and the Kid, stylisé Smokey Joe & The Kid, est un groupe de hip-hop-electro français, originaire de Bordeaux, en Gironde.

Biographie
Formé en 2009, le groupe Smokey Joe and the Kid est composé de deux beatmakers bordelais : Matthieu Perrein et Hugo Sanchez. Hugo Sanchez est également connu pour son projet solo sous le nom de Senbeï, et pour son projet en collaboration avec Al'Tarba, Al'Tarba x Senbeï. À l'origine duo, la formation bordelaise de Smokey Joe and the Kid se produit désormais en .

Le groupe produit un hip-hop dans lequel la bass music y rencontrent le jazz, le funk ou encore la soul. Il a également fait des remixes officiels pour les groupes C2C, Deluxe et Chinese Man. Smokey Joe and the Kid a notamment collaboré avec de nombreux artistes tels que Fred Wesley (James Brown), Pigeon John, Puppetmastaz, R-Wan (Java), ASM, Chill Bump, Youthstar (Chinese Man), Charles X, Yoshi, Ua Tea, NON Genetic (Shadowhuntaz), Gift of Gab (Blackalicious), The Procussions, Blake Worrell (Puppetmastaz), Lateef The Truthspeaker (Quanum Project), MysDiggi, ou encore Netik. Le groupe a déjà plusieurs tournées à son actif, en France et à l'étranger (Canada, Chine, Russie, Royaume-Uni, Italie, Allemagne, Pays-Bas, Colombie, Costa Rica, Suisse…). Il s'est également produit dans un certain nombre de festivals majeurs : Glastonbury Festival, Boomtown Fair, Igloofest (Montréal), Picnik Electronic (Montréal), Festival Fusion (Allemagne), Garorock (France), Stereoleto (Russie), Fise Festival (Costa Rica), Valkhof Festival (Pays-Bas),…

En 2017, le groupe sort l'album , un EP où plusieurs artistes remixeront certains des morceaux du groupe et de Smokey Joe. En 2019, ils produisent un premier album, , sorti le .

Durant l'été 2021, un troisième album studio du groupe est annoncé sous le titre , le 26 novembre chez Banzaï Lab. Entretemps, ils sortent deux singles, dont un en collaboration avec le rappeur américain R.A. the Rugged Man, appelé . Cette même année, ils sortent le clip du single , avec « [un] son ambiance rétro hip-hop, [un] beatmaking parfait et [des] couleurs automnales ».

Discographie

Albums studio
 2013 :
 2016 :

EP
 2012 :
 2014 :
 2014 :
 2015 :
 2017 :

Singles
 2013 :  (téléchargement libre)
 2013 :  (téléchargement libre)
 2014 :  (téléchargement libre)
 2015 :  (téléchargement libre)
 2021 :
 2021 :  (feat. R.A. the Rugged Man)

Remixes
 2011 : AlgoRythmiK -  (Smokey Joe & The Kid Remix)
 2011 :  (Smokey Joe and the Kid Remix)
 2012 : Dirty Honkers -  (Smokey Joe and the Kid Remix)
 2013 : C2C –  (Smokey Joe and the Kid Remix)
 2013 : Deluxe Feat.Youthstar - Daniel (Smokey Joe and the Kid Remix)
 2015 : Chinese Man feat. Youthstar & Dynamite MC -  (Smokey Joe and the Kid Remix)
 2017 :

Distinctions
 2013 : Lauréats du concours SFR Jeunes Talents aux Printemps de Bourges
 2015 : Lauréats du FAIR 2015

Notes et références

Liens externes

Groupe français de hip-hop
Groupe français de musique électronique


text:
Marbach é uma comuna da Suíça, no Cantão São Galo, com cerca de 1 828 habitantes. Estende-se por uma área de 4,43 km², de densidade populacional de 413 hab/km². Confina com as seguintes comunas: Altstätten, Oberegg (AI), Oberriet, Rebstein, Reute (AR).

A língua oficial nesta comuna é o alemão.

Marbach (São Galo)


text:
Wołodymyr Wiktorowycz Mały, ukr. Володимир Вікторович Малий, ros. Владимир Викторович Малый, Władimir Wiktorowicz Mały (ur. 28 stycznia 1955 w Mikołajowie) – ukraiński piłkarz, grający na pozycji napastnika, trener piłkarski.

Kariera piłkarska
Wychowanek Szkoły Sportowej Sudnobudiwnyk Mikołajów. Pierwszy trener Ołeksandr Iwanow. W 1974 razem ze swoim bratem-bliźniakiem Łeonidom rozpoczął karierę piłkarską w drużynie Łokomotywu Chersoń, skąd wkrótce został zaproszony do Zorii Woroszyłowgrad. W 1977 został powołany do wojska, gdzie służył z bratem w SKA Odessa. Po zwolnieniu z wojska w 1979 roku został piłkarzem Szachtara Donieck. W 1981 razem z bratem wrócił do SKA Odessa, w którym zakończył karierę piłkarza w roku 1986. W 1989 pełnił funkcję grającego trenera Tighiny Bendery. Potem grał w zespołach amatorskich, m.in. Kołos Nowokrasne. W 1993 bronił barw Ewisu Mikołajów oraz Portowyka Iljiczewsk. W sezonie 1996/97 rozegrał 11 meczów w SKA-Łotto Odessa.

Kariera trenerska
Po zakończeniu kariery piłkarskiej rozpoczął pracę szkoleniowca. W latach 1987-1988 pomagał trenować SKA Odessa. W 1989 również pełnił funkcję grającego trenera w klubie Tighina Bendery. W 1990 powrócił do sztabu szkoleniowego wojskowego klubu z Odessy. W sezonie 1997/98 pracował na stanowisku dyrektora technicznego SKA-Łotto Odessa. Od lipca do końca 1998 prowadził Dynamo-SKA Odessa.

W roku 2002 zwolnił się z Sił Zbrojnych Ukrainy w randze podpułkownika i rozpoczął pracę w Szkole Sportowej nr 9 w Odessie, którego dyrektorem był jego były kolega z zespołu Serhij Marusin. Oprócz zajęć z dziećmi w Szkole, ponad dziesięć lat pracował w Miejskim Związku Piłki Nożnej Odessy, gdzie kierował Komitetem Inspektorów, a w 2010 roku został wybrany na przewodniczącego Komitetu Kontroli i Dyscypliny Odeskiego Obwodowego Związku Piłki Nożnej. Również występował w piłkarskim zespole weteranów Riszelje Odessa, który wiele razy zdobył mistrzostwo Ukrainy wśród weteranów.

Sukcesy i odznaczenia

Sukcesy piłkarskie
SKA Odessa
 awans do Pierwoj ligi ZSRR: 1977
 mistrz Ukraińskiej SRR: 1977
Szachtar Donieck
 wicemistrz ZSRR: 1979
 zdobywca Pucharu ZSRR: 1980

Odznaczenia
 tytuł Mistrza Sportu ZSRR: 1979

Przypisy

Bibliografia

Radzieccy piłkarze
Ukraińscy piłkarze
Radzieccy trenerzy piłkarscy
Ukraińscy trenerzy piłkarscy
Piłkarze Dnipra Czerkasy
Piłkarze MFK Mikołajów
Piłkarze SK Odessa
Piłkarze Szachtara Donieck
Piłkarze Tighiny Bendery
Piłkarze Zorii Ługańsk
Urodzeni w 1955
Ludzie urodzeni w Mikołajowie


text:
Kim Jong-chul (; born 25 September 1981), sometimes spelled Kim Jong Chol, is a son of former North Korean Supreme Leader Kim Jong-il. His younger brother is current Supreme Leader Kim Jong-un. His older half-brother Kim Jong-nam was assassinated in February 2017.

In 2007, Jong-chul was appointed deputy chief of a leadership division of the Workers' Party of Korea. However, on 15 January 2009, the South Korean Yonhap News Agency reported that Kim Jong-il appointed his youngest son, Jong-un, to be his successor, passing over Jong-nam and Jong-chul. These reports were supported in April 2009 when Kim Jong-un assumed a low-level position within the ruling Workers' Party since Kim Jong-il was groomed by his own father, Kim Il-sung, in a similar way before becoming North Korean leader in 1994.

Early life
Kim Jong-chul was born in 1981.  He is the son of Kim Jong-il and companion Ko Yong-hui, who died in 2004. He was educated at the International School of Berne with younger brother Kim Jong Un.
Until 2001, it was assumed that Kim Jong-il's eventual heir would be his eldest son, Kim Jong-nam, whose mother was Song Hye-rim. But in May 2001, Kim Jong-nam was arrested at Narita International Airport, Japan, travelling on a forged Dominican Republic passport. He was held and then deported to the People's Republic of China. The incident caused Kim Jong-il to cancel a planned visit to China because of the embarrassment to both countries.  As a result of this incident, Kim Jong-nam fell from favour, although Kim himself said his loss of favour had been due to advocating reform.

Heir apparent
In February 2003, moves began to raise the profile of Kim Jong-chul. The Korean People's Army began a propaganda campaign using the slogan "The Respected Mother is the Most Faithful and Loyal Subject to the Dear Leader Comrade Supreme Commander". Since the "Respected Mother" was described as "[devoting] herself to the personal safety of the comrade supreme commander", and "[assisting] the comrade supreme commander nearest to his body", Western analysts assume that the "Respected Mother" was Ko Yong-hui, mother of Kim Jong-chul and Kim Jong-un. A similar campaign was launched in praise of Kim Jong-il's mother (Kim Jong-suk) during the later years of Kim Il-sung's life. This suggested that Kim Jong-chul, despite his youth, had emerged with Army backing to be a serious contender to succeed his father.

However, Kenji Fujimoto, Kim Jong-il's personal sushi chef, wrote in his memoir, I Was Kim Jong-il's Cook, that Kim Jong-il thought Jong-chul was "no good because he is like a little girl". Fujimoto believed Kim Jong-il favoured his youngest son, Kim Jong-un.

On 1 June 2009, it was reported that Kim Jong-chul had been passed over as his younger brother, Kim Jong-un, was to succeed his father as the head of the Workers' Party of Korea and de facto head of state of North Korea.

2011–present
Kim Jong-chul was reportedly spotted in Singapore on 14 February 2011, where he was attending an Eric Clapton concert. In late 2011, his father died and his younger brother, Kim Jong-un, succeeded his father as the head of state. He was again apparently spotted attending two additional Clapton concerts on successive days at the Royal Albert Hall in London, in May 2015.

According to Lee Yun-keol (as reported by Wen Wei Po), chairman of the North Korea Strategy Information Service Center, Kim Jong-chul personally led the arrest of his uncle Jang Song-thaek. Some analysts believe that this signals an expanded role for Kim Jong-chul in the North Korean regime.

Kim Jong-chul does not involve himself in politics, leading a quiet life in Pyongyang where he plays guitar in a band, according to Thae Yong-ho, North Korea's former deputy ambassador in London who defected to the South.

References

Further reading
 Bradley Martin, Under The Loving Care of the Fatherly Leader: North Korea and the Kim Dynasty, St. Martins (2004), hardcover, 868 pages,
 Kenji Fujimoto. I Was Kim Jong Il's Cook.

1981 births
Living people
Children of national leaders
Kim dynasty (North Korea)
North Korean expatriates in Macau
Alternate members of the 8th Central Committee of the Workers' Party of Korea


text:
«Що записано в книгу життя» — оповідання українського письменника Михайла Коцюбинського, написане у 1911 році в Чернігові. Новела вказує на діалектику життя і смерті, антиномічність яких увиразнюється прагненням живого до життя і неможливості реалізації цього.

Назва
Вислів «Книга Життя (Книга Буття)» — біблійного походження, вживається у значенні «майбутнє людини; те, що їй призначено долею». В розумінні Коцюбинського «Книга життя» — це саме життя. У старості кожен читає свою «книгу життя», тобто згадує минуле. Кожен пише свою книгу, і якою вона буде, залежить тільки від самої людини.

Начерк сюжету
Стара, забута смертю мати, яка досі «роками валялася на печі», мусила лягти на підлозі, бо захворіла онука. Тепер все змінилося в її очах, «все виросло зразу: онуки, що спиналися над бабою до мисника… синові чоботи, старі, намерзлі, важкі, як гори, і босі ноги невістки, що ставали перед самим обличчям та закривали ввесь світ». У хаті холодно, бо вогонь, хоч «паливо жер, та все ж вмирав з голоду», а «чорні кутки роззявляли беззубі роти і дихали зогнилою вогкістю». Нужда, безвихідь, голод і холод оселилися у хаті.

«Життя виїло силу з неї і, як лушпиння з картоплі, кинуло в кут. А душа міцно вчепилась за ту шабатурку і не хоче її покинуть». Натомість голод примушує людину думати про смерть, аби врятувати своїх рідних. Але, крім особистої трагедії старої жінки, постає трагедія синового вибору між любов'ю до матері та бажанням вижити самому і врятувати родину від голоду. Цей вимушений вибір ставить людину в позицію фактичного вбивці, який, усвідомлюючи свій гріх, виправдовується: «Вся земля у гріху. Хіба його голод не гріхи ситих?».

Останнє прохання матері не різати зозулястої курки, в яку, як їй здається, «перевтілюється її душа».

Екранізації
У 1988 році на кіностудії імені Олександра Довженка режисер-постановник і сценарист Олександр Денисенко зняв художній фільм «Що записано у книгу життя» (оператор Сергій Рябець). Фільм «Що записано в книгу життя» — лауреат міжнародного кінофестивалю Матері (Ізраїль, Хайфа) — 1989 та Всесоюзного фестивалю «Дебют» (Москва) — 1989.

Театральні постановки
2004 — «Гріх»; Театр одного актора «Крик». Дніпро. Режисер і виконавець Михайло Мельник. В 2004 році вистава «Гріх» отримала премію Вищої регіональної театральної нагороди Дніпропетровщини «Січеславна» за найкращу режисуру, а у 2007-му за постановку «Гріха» Мельник удостоєний Національної премії України імені Тараса Шевченка.

Примітки

Джерела

 Борщевський В. М. Вивчення творчості М. Коцюбинського в школі. — К., 1975. — С.156−192.
 Коцюбинський М. Вибрані твори. — Львів, 1978. — С. 21 — 78.
 Поліщук Я. І ката, і героя він любив… : Михайло Коцюбинський: літературний портрет — К., 2010. — 304 с.
 Ю. А. Мицик, О. Г. Бажан, В. С. Власов. Історія України / Навчальний посібник.— Київ: Видавничий дім «Києво-Могилянська академія», 2008.

Українська література
Твори Михайла Коцюбинського
Літературні твори 1911
1911 в Україні
Українські новели


text:
Muhammad Said Halim Pascha (* 19. Februar 1864 in Kairo; † 6. Dezember 1921 in Rom) war vom 12. Juni 1913 bis 3. Februar 1917 Großwesir des Osmanischen Reichs. Er war ein Enkel von Muhammad Ali Pascha.

Er war einer der Unterzeichner des Deutsch-Türkischen Bündnisvertrags (2. August 1914). Wegen wiederholter Meinungsverschiedenheiten mit dem regierenden Komitee für Einheit und Fortschritt (allgemein als Jungtürken  bezeichnet) musste er am 3. Februar 1917 zurücktreten.

Wegen seiner Rolle beim Abschluss des Deutsch-Türkischen Bündnisvertrags wurde er nach dem Ersten Weltkrieg angeklagt und bis 1921 in einem Gefängnis auf der britischen Inselkolonie Malta inhaftiert. Nach seiner Freilassung wurde ihm von den neuen Machthabern die Rückkehr in die Türkei verweigert. In seinem Exil in Rom wurde er kurz darauf durch den Armenier Arschawir Schiragian von der Armenischen Revolutionären Föderation vermutlich in Zusammenhang mit dem Völkermord an den Armeniern ermordet.

Literatur
 Syed Tanvir Wasti: Said Halim Pasha: Philosopher Prince. In: Middle Eastern Studies, Vol. 44, No. 1 (Jan., 2008), S. 85–104, .
 Ahmet Şeyhun: Said Halim Pasha (1865–1921): An Islamist Thinker and an Ottoman Statesman. Istanbul: ISIS Press, 2003, ISBN 978-9754282382 und Piscataway, N.J.: Gorgias Press, 2010, ISBN 978-1617190971.

Weblinks

Großwesir des Osmanischen Reiches
Pascha
Außenminister (Osmanisches Reich)
Opfer eines Attentats
Träger des Mecidiye-Ordens
Träger des Osmanje-Ordens
Said Halim Pascha
Geboren 1864
Gestorben 1921
Mann


text:
Энергодар — тупиковая погрузочно-пассажирская железнодорожная станция Запорожской дирекции Приднепровской железной дороги.

Расположена в городе Энергодар Запорожской области, соединена со станцией Каховское Море.

На станции останавливаются поезда пригородного сообщения.

История

Деятельность
На станции осуществляются:
 продажа пассажирских билетов;
 приём и выдача багажа;
 приём и выдача грузов повагонными и мелкими отправками (имеются подъездные пути, крытые склады и открытые площадки), а также в универсальных контейнерах

Дальнее следование по станции

Фотогалерея

Примечания

См. также
 Локомотивное депо Мелитополь

Ссылки
 МЕЛИТОПОЛЬ | Железнодорожная станция

 Расписание поездов

 Железнодорожная станция Энергодар

 Железнодорожная станция Энергодар-wikimapia.org

Источники
 ст. Энергодар

Энергодар
Станции Запорожской дирекции Приднепровской железной дороги
Тупиковые железнодорожные станции


text:
Pôle fiction est une collection de littérature d'enfance et de jeunesse en poche aux éditions Gallimard Jeunesse, qui s'adresse plus particulièrement aux adolescents et aux jeunes adultes.

Histoire
La collection est créée fin juin 2010. Elle publie dans deux grandes directions : de la chick lit d'une part, du fantastique et de la science-fiction de l'autre.

Les titres sont des rééditions tirées des collections Hors-Série et Scripto.

Liste sélective de titres parus

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Scripto
 1000 Soleils
 Folio Junior

Liens externes

Notes et références

Collection de littérature d'enfance et de jeunesse
Collection publiée par Gallimard


text:
Der Satansmord – Tod eines Schülers ist eine Dokumentation der ARD in der Fernsehreihe Die großen Kriminalfälle von der Regisseurin Ulrike Baur mit einer Länge von 45 Minuten. Der Dokumentarfilm, der am 31. Mai 2001 erstmals im Ersten ausgestrahlt wurde, handelt vom Mordfall von Sondershausen, der von drei Jugendlichen an dem damals 15-jährigen Sandro Beyer begangen worden war. Die Täter, Hendrik Möbus, Sebastian Schauseil und Andreas K. waren Gründer der späteren NSBM-Band Absurd. Aufgrund der Interessen der Mitglieder wurde die Tat in den Medien als "satanistisch" motiviert dargestellt, hatte aber mit tatsächlichem Satanismus nichts zu tun.

Handlung
Der Film dokumentiert hauptsächlich den Mord an Sandro Beyer aus Sondershausen. Es zeigt den genauen Tatverlauf und die Gerichtsverhandlungen der drei Täter auf. Zudem gibt der Film preis, was Hendrik Möbus in seiner Freizeit unternommen hat. Möbus handelte mit schwarzkopierten Horrorfilmen, die zum Teil durch die BPjS indiziert oder bundesweit beschlagnahmt waren. In dem Film werden auch die Gefühle der Mitmenschen auf den Mord angesprochen. Hendrik Möbus bezeichnete den Mord an Sandro Beyer nicht als Satansmord, sondern als Rettung der Mitmenschen vor Sandro (in einem Interview mit dem amerikanischen Neonazi William Luther Pierce, der die National Alliance gründete und die Kampagne Free Hendrik Möbus startete), und stritt jeglichen Zusammenhang mit dem Satanismus ab. Auch der zuständige Richter sagte:

Die damalige Freundin von Hendrik Möbus sagte zum Mord ihres damaligen Freundes, dass sie ihn Möbus nicht zugetraut habe, und zu seinem ideologischen Wandel:

Während Möbus nach einer erneuten Anklage in die Vereinigten Staaten flüchtete, haben Schauseil (inzwischen bei Halgadom) und K. ein neues Leben in einer anderen Stadt begonnen. Möbus gilt als bekanntester Vertreter des NSBM in Deutschland.

Rezeption

Weblinks
 Sendung auf daserste.de

Einzelnachweise

Fernsehfilm
Dokumentarfilm
Episode einer Fernsehserie


text:
Pierre Lorthiois, né le  à Tourcoing (Nord) et mort le  à Lille (Nord), est un homme politique français.

Biographie
Pierre Lorthiois est le fils de l'homme d'affaires Floris Lorthiois et de Céline Motte. Sa sœur épousera Amédée Prouvost. Il épousera la fille de l'économiste Aimé Houzé de l'Aulnoit, président de la Société des sciences, de l'agriculture et des arts de Lille.

Filateur et membre du Conseil général du Nord, il est président fondateur de la section de Lille de la Ligue de la patrie française. En 1902, il fut élu député (Action Libérale) du Nord en remplacement d'Ernest Loyer, son beau-frère par alliance.

Au cours de la campagne électorale, le , il fut victime de brutalités de la part de ses adversaires politiques ; sa voiture fut renversée et il reçut quelques contusions. La semaine suivante il était atteint d'une fièvre typhoïde suivie de complications cardiaques. Il devait décéder le dimanche , peu après la proclamation des résultats du second tour de scrutin qui assurait son élection.

Notes et références

Sources

Naissance en septembre 1873
Naissance à Tourcoing
Décès en mai 1902
Décès à Lille
Industriel français du XIXe siècle
Conseiller général du Nord
Député du Nord (Troisième République)
Député de la huitième législature de la Troisième République
Lille
Décès à 28 ans


text:
Eugene A. Snisky (Gene Skitsky, Snitsky) född 14 januari 1970 i Nesquehoning, Pennsylvania är en fribrottare som tidigare brottades i World Wrestling Entertainment. Han är 1,98 meter lång och vägde under sin aktiva karriär 133 kg.

Referenser

Amerikanska fribrottare
Personer från Carbon County, Pennsylvania
Födda 1970
Levande personer
Män


text:
Зерновское сельское поселение — муниципальное образование (сельское поселение) в России:

 Зерновское сельское поселение — входит в Черемховский район Иркутской области
 Зерновское сельское поселение — входит в Красногвардейский район Республики Крым
 Зерновское сельское поселение — входит в Сакский район Республики Крым
 Зерновское сельское поселение — входит в Дергачёвский район Саратовской области


text:
Kongressen för demokratisk förändring, Congress for Democratic Change (CDC) är Liberias största oppositionsparti, bildat 2005 av dem som stöttade fotbollsspelaren George Weahs presidentkandidatur.

Weah fick 40,6 % av rösterna i den avgörande andra valomgången och blev därmed besegrad av Ellen Johnson Sirleaf.

I parlamentsvalet samma år fick CDC 15,97 % av rösterna.
Man erövrade därmed 15 platser i representanthuset och  3 senatorer.

I presidentvalet 2011 nominerade man den förre justitieministern Winston Tubman, med Weah som vicepresidentkandidat.
Tubman fick 32,7 % av rösterna i den första valomgången som kantades av våld och anklagelser om valfusk. CDC och flera andra oppositionspartier uppmanade därför till bojkott av den andra valomgången, som också fick betydligt lägre valdeltagande.

CDC erkände först i januari 2012 fredspristagaren Johnson Sirleaf som president efter det omstridda valet.

Källor

Politiskt system i Liberia Landguiden, Utrikespolitiska institutet, 2012
Rival erkänner Sirleaf som president Göteborgs-Posten, 15 januari 2012

Politiska partier i Liberia
Politiska partier bildade 2005


text:
Limnophora triangularis este o specie de muște din genul Limnophora, familia Muscidae, descrisă de Couri, Pont și Penny în anul 2006.

Este endemică în Madagascar. Conform Catalogue of Life specia Limnophora triangularis nu are subspecii cunoscute.

Referințe

Limnophora


text:
Dihydropyridin ist eine chemische Verbindung bestehend aus einem sechsgliedrigen ungesättigten Ring, der ein Stickstoffatom besitzt. Sie bildet die Grundstruktur der Dihydropyridine, die in der Medizin als Calciumkanalblocker bei arterieller Hypertonie eingesetzt werden. Ihr ungesättigtes Analogon ist das Pyridin.

Darstellung
Die Reduktion von Pyridin mittels Lithiumaluminiumhydrid ergibt ein Gemisch aus 1,4-Dihydropyridin, 1,2-Dihydropyridin und 2,5-Dihydropyridin. Reines 1,4-Dihydropyridin bildet sich aus Pyridin in Gegenwart organischer Magnesium- und Zink-Komplexe.

Zur Darstellung höher substituierter Pyridine verwendet man die Dihydropyridinsynthese nach Arthur Hantzsch.

Die Verbindung ist als reine Flüssigkeit recht instabil und färbt sich bei Raumtemperatur innerhalb von Minuten.

Biologische Bedeutung
Dihydropyridin-Derivate (z. B. die Leitsubstanz Nifedipin, Amlodipin, Isradipin, Nitrendipin, Nimodipin oder Felodipin) können den Spannungsabhängigen L-Typ-Calciumkanal blockieren, also als Antagonisten wirken. Vor der genauen Funktionsaufklärung dieses Kanals wurde er daher als Dihydropyridin-Rezeptor bezeichnet.

Einzelnachweise

 Dihydropyridin


text:
The Eagle Band was an American jazz band during the Ragtime and Early Jazz periods, (1895–1929) stationed in New Orleans, Louisiana.  The instrumentation of the band was clarinet, drums, trombone, trumpet, guitar, and string bass, with one person on an instrument.   The band was originally known as The Buddy Bolden Band, under the direction of Buddy Bolden from 1895–1906.  On September 3, 1906, while playing in the Labor Day parade with his band, Buddy Bolden suffered a memorable breakdown, which included staggering out of marching formation and screaming.  He was removed from the parade ranks and would permanently resign from the band.

After the resignation of Bolden, Frankie Dusen would be the one to lead the band, and change the name from The Buddy Bolden Band, to the Eagle Band, named after the Eagle Saloon on the corner of Perdido and Rampart Streets.  The band maintained the popularity it had as The Buddy Bolden Band and primarily performed the same repertoire as before.  Similar to the Hard Bop combo, Art Blakey and The Jazz Messengers, which would emerge in decades to come, The Eagle Band would serve as a stepping-stone for many prominent Hot Jazz players during the Early Jazz period.  The Eagle Band was known as a very authentic, poignant band known for its ability to play slow gut-wrenching blues.

Members of the Band

References

External links
 The Eagle Band at Red Hot Jazz Archive

American jazz ensembles from New Orleans


text:
Kikimora (Russisch: кикимора, Sjisjimora, domania of domovicha) is een vrouwelijke huisgeest uit de Slavische mythologie, van wie soms wordt gezegd dat ze getrouwd is met de Domovoj. Kikimoras zouden de geesten van ongedoopte kinderen zijn.

In sommige verhalen is Kikimora een heks met een hoofd zo klein als een vingerhoed en zo dun als stro. In andere verhalen is het een gewone vrouw als ze haar haren laat hangen (getrouwde Slavische vrouwen bedekken hun haar, jonge ongetrouwde vrouwen dragen hun haren in vlechten). Ze kunnen ook worden beschreven als een kleine vrouw met bochel, ze draagt vuile kleren.

Kikimora kijkt of de kippen, het huishouden en de woning goed onderhouden worden. Zo niet, dan prikkelen, fluiten en zeuren ze bij de kinderen als het nacht is. Zij gaat in de nacht spinnen, er wordt gezegd dat een persoon die Kikimora spinnen ziet binnenkort sterven zal. Een boze Kikimora kan gesust worden door alle potten en pannen met varenachtige thee te wassen. Ze leven meestal achter het fornuis of in de kelder van het huis. Kikimora kan ook worden gevonden in een moeras of bos.

De Kikimora is het onderwerp van een sprookje voor een orkest (door Anatoly Lyadov). Het verhaal vertelt dat ze opgroeit met een goochelaar of magiër in de bergen. Van zonsopgang tot zonsondergang vertelt de kat van de magiër Kikimora fantastische verhalen over de oudheid en afgelegen plekken, terwijl Kikimora in een wieg gemaakt van kristal of rotsen wordt geschommeld. Het kost haar zeven jaar om volwassenheid te bereiken, tegen die tijd is haar hoofd niet groter dan een vingerhoed en haar lichaam niet groter dan een onderdeel van stro. Kikimora spint vlas vanaf de schemering en de dageraad, met kwade bedoelingen voor de wereld.

Kikimora zou afstammen van Mokosj, een Slavische godin.

Zie ook
Fatum
Kabouter
Klopgeest
Kobold
Moira spinnen de levensdraad
Nachtmerrie
Nornen beheren de levensdraad
Schikgodinnen

Mythisch wezen
Slavische mythologie
Personage uit folklore
Heks


text:
Argand may refer to:

 Aimé Argand (1755 – 1803), Swiss physicist and chemist and inventor of the argand lamp
 Émile Argand (1879 – 1940), Swiss geologist
 Jean-Robert Argand (1768 – 1822), French amateur mathematician
 Argand diagram
 Argand plane

 Luc Argand (1948 - ), Swiss lawyer.


text:
|}
|}

De DN15G (Drum Național 15G of Nationale weg 15G) is een weg in Roemenië. Hij loopt van Bălțătești via Valea Seacă naar het Klooster van Văratec. De weg is 3,9 kilometer lang.

15G