text:
Die Schwirrammer (Spizella passerina) ist ein kleiner Sperlingsvogel aus der Familie der Neuweltammern. Die Schwirrammer ist in fast ganz Nordamerika verbreitet.

Merkmale
Altvögel haben eine rostfarbene Haube, einen dunklen Schnabel und einen grauen Unterkörper. Sie haben einen braunen Rücken mit dunklen Streifen, braune Flügel mit weißen Strichen und einen schmalen Schwanz. Ihr Gesicht ist grau mit einer horizontalen schwarzen Linie die über das Auge geht.

Lebensraum
Der ursprüngliche Lebensraum der Schwirrammern waren wahrscheinlich Nadelwälder, aber durch Anpassung an die Veränderungen mit der zunehmenden Besiedlung durch Menschen, wurden neue Lebensräume erschlossen. Sie lebt heute in Wäldern, landwirtschaftlich genutzten Flächen, Parkanlagen und in städtischen Vorbezirken in Nordamerika. Die Schwirrammer zieht im Winter nach Mexiko und in die südlichen Bundesstaaten der USA.

Lebensweise
Die Schwirrammern suchen am Boden oder in niedrigen Büschen nach Futter. Manchmal fangen sie auch im Flug Insekten. Die Hauptnahrungsquelle sind Insekten und Samen. Außerhalb der Brutzeit leben die Schwirrammern in Schwärmen. Ihr Gesang ist ein einfaches Trillern. Ihre Nester baut die Schwirrammer üblicherweise in Nadel- oder Laubbäumen und gelegentlich auch auf dem Boden.

Unterarten
Es sind fünf Unterarten bekannt:
 Spizella passerina passerina (Bechstein, 1798) – Die Nominatform kommt im Südosten Kanadas bis ins zentrale und östliche Gebiet der USA vor.
 Spizella passerina arizonae Coues, 1872 – Die Unterart kommt von Alaska bis in den Nordwesten Mexikos vor.
 Spizella passerina atremaea RT Moore, 1937 – Diese Unterart ist im Westen Mexikos verbreitet.
 Spizella passerina mexicana Nelson, 1899 – Diese Unterart ist von Zentral- bis Südmexiko und dem Nordwesten Guatemalas verbreitet.
 Spizella passerina pinetorum Salvin, 1863 – Diese Unterart kommt im Nordosten Guatemalas über Belize bis in den Nordosten Nicaraguas vor.

Etymologie und Forschungsgeschichte
Johann Matthäus Bechstein beschrieb die Schwirrammer unter dem Namen Fringilla passerina.  Als Fundort des Typusexemplar gab er Québec an. Es war Charles Lucien Jules Laurent Bonaparte der erstmals die neue Gattung Spizella für die Klapperammer (Spizella pusilla) (A. Wilson, 1810) einführte. Erst später wurde auch die Schwirrammer dieser Gattung zugeordnet. Dieser Name ist das Diminutiv des griechischen »spiza « für »Fink« und leitet sich wiederum von »spizō « für »zwitschern« ab. Das Artepitheton »passerina« stammt vom lateinischen »passerinus« für »Sperling ähnlich« ab. »Arizonae« bezieht sich auf Arizona, da Coues zumindest dort das Verbreitungsgebiet dieser Unterart sah. »Mexicana« bezieht sich auf das Land Mexiko. Nelson nannte die Unterart deshalb auch Mexican Chipping Sparrow. »Pinetorum« ist das lateinische Wort für »auf den Kiefern«, was sich von »pinus« für »Kiefer« ableitet. »Atremaea« leitet sich vom griechischen »atremaios « für »still, ruhig« ab.

Literatur

Bücher
 A. L. Middleton,Chipping Sparrow (Spizella passerina). In: The Birds of North America. 334/1998, Philadelphia, PA.

Artikel in Journalen
 D. J. Albrecht, L. W. Oring: Song in chipping sparrows, Spizella passerina: Structure and function. In: Animal Behaviour. vol 50, 1995, S. 1233–1241.
 S. H. Anderson, R. I. J. Van Hook: Uptake and Biological Turnover of Cadmium-109 in Chipping Sparrows Spizella-Passerina. In: Environmental Physiology & Biochemistry. vol 3, no 5, 1973, S. 243–247.
 F. W. Braestrup: Evolution of Vertebrates Parus-Ater Parus-Cristatus Parus-Montanus Nemeritis-Canescens Phylloscopus-Sibilatrix Delichon-Urbica Spizella-Passerina Peromyscus-Maniculatus Turdus-Merula Turdus-Viscivorus Acrocephalus-Palustris. In: Zoologischer Anzeiger. vol 181, no 1/2, 1968, S. 1–22.
 P. O. Catherine, C. O. Joseph: Effects of Brown-headed Cowbirds on the nesting success of Chipping Sparrows in southwest Colorado. In: The Condor. vol 103, no 1, 2001, S. 127.
 W. R. Dawson, C. Carey, C. S. Adkisson, R. D. Ohmart: Responses of Brewers Sparrows Spizella-Breweri and Chipping Sparrows Spizella-Passerina to Water Restriction. In: Physiological Zoology. vol 52, no 4, 1979, S. 529–541.
 C. G. Earley: Brown-headed Cowbird, Molothrus-ater, Seen Removing a Chipping Sparrow, Spizella-passerina, Egg. In: Canadian Field-Naturalist. vol 105, no 2, 1991, S. 281–282.
 E. R. Fillmore, R. D. Titman: Chipping Sparrow Hanged. In: Canadian Field-Naturalist. vol 91, no 1, 1977, S. 69–69.
 J. Foster, R. Tozer: Chipping sparrow feeds young of Eastern Kingbird. In: Ontario Birds. vol 19, no 2, 2001, S. 79–83.
 Liu W-C, Kroodsma DE.: Song development by chipping sparrows and field sparrows. In: Animal Behaviour. vol 57, 1999, S. 1275.
 Liu W-C, Kroodsma DE.: Dawn and daytime singing behavior of chipping sparrows (Spizella passerina). In: Auk. vol 124, no 1, 2007, S. 44–52.
 A. L. A. Middleton, D. R. C. Prescott: Polygyny, Extra-pair Copulations, and Nest Helpers in the Chipping Sparrow, Spizella-passerina. In: Canadian Field-Naturalist. vol 103, no 1, 1989, S. 61–64.
 R. R. Moldenha, P. G. Taylor: Energy-intake by Hydropenic Chipping Sparrows (Spizella-passerina-passerina) Maintained on Different Diets. In: Condor. vol 75, no 4, 1973, S. 439–445.
 H. R. Pulliam: Do Chipping Sparrows Spizella-Passerina-Arizonae Forage Optimally. In: Ardea. vol 68, no 1-4, 1980, S. 75–82.
 J. D. Reynolds, R. W. Knapton: Nest-Site Selection and Breeding Biology of the Chipping Sparrow Spizella-Passerina. In: Wilson Bulletin. vol 96, no 3, 1984, S. 488–493.
 D. M. Scott: House Sparrow and Chipping Sparrow Feed the Same Fledgling Brown-headed Cowbird. In: Wilson Bulletin. vol 100, no 2, 1988, S. 323–324.
 G. A. Simmons, N. F. Sloan: Consumption of Jack-Pine Budworm Choristoneura-Pinus by the Eastern Chipping Sparrow Spizella-Passerina. In: Canadian Journal of Zoology. vol 52, no 7, 1974, S. 817–821.
 N. F. Sloan, G. A. Simmons: Foraging Behavior of the Chipping Sparrow in Response to High Populations of Jack Pine Budworm. In: American Midland Naturalist. vol 90, no 1, 1973, S. 210–215.
 P. A. Stewart: Bird Migration through an Abandoned Farmstead Richmondena-Cardinalis Behavior Dendroica-Palmarum Guiraca-Caerulea Spizella-Passerina. In: Chat. vol 32, no 4, 1968.
 H. M. Swanson, B. Kinney, A. Cruz: Breeding biology of the Chipping Sparrow in ponderosa pine forests of the Colorado Front Range. In: Wilson Bulletin. vol 116, no 3, 2004, S. 246–251.
 L. Wan-Chun: The effect of neighbours and females on dawn and daytime singing behaviours by male chipping sparrows. In: Animal Behaviour. vol 68, 2004, S. 39.
 L. Wan-Chun, E. K. Donald: Song Learning by Chipping Sparrows: When, Where, and from Whom. In: The Condor. vol 108, no 3, 2006, S. 509.
 R. M. Zink, D. L. Dittmann: Population structure and gene flow in the chipping sparrow and a hypothesis for evolution in the genus Spizella. In: The Wilson Bulletin. vol 105, no 3, 1993, S. 399–413.

Weblinks

alle in englischer Sprache:
 Chipping Sparrow – Spizella passerina – USGS Patuxent Bird Identification InfoCenter
 Chipping Sparrow Species Account – Cornell Lab of Ornithology

Einzelnachweise

Neuweltammern


text:
Felidhoo (malediw. ފެލިދޫ) – wyspa na Malediwach, stolica atolu Vaavu. Według danych na rok 2014 liczyła 506 mieszkańców.

Miejscowości na Malediwach
Wyspy Malediwów

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Memo Benassi (né le  à Sorbolo et mort le  à Bologne) est un acteur italien.

Biographie

Filmographie partielle

 1932 :  d'Amleto Palermi : Joe
 1934 : La Dame de tout le monde de Max Ophüls
 1934 : La signora Paradiso d'Enrico Guazzoni
 1938 : Ce soir à onze heures (Stasera alle undici) d'Oreste Biancoli
 1942 :
 La Farce tragique (titre original : ) de Alessandro Blasetti
 Rossini de Mario Bonnard
 Dans les catacombes de Venise (I due Foscari) d'Enrico Fulchignoni
 Fedora de Camillo Mastrocinque
 Les Deux Orphelines (Le Due orfanelle) de Carmine Gallone
 1951 : Messaline (Messalina) de Carmine Gallone
 1955 : Adriana Lecouvreur de Guido Salvini

Liens externes

Naissance dans la province de Parme
Acteur italien du XXe siècle
Naissance en juin 1886
Décès en février 1957
Décès à Bologne
Décès à 70 ans


text:
Zacchaeus Okoth (ur. 5 lipca 1942 w Nyakach) – kenijski duchowny katolicki, arcybiskup Kisumu w latach 1990-2018.

Życiorys
Święcenia kapłańskie przyjął 14 listopada 1968 roku.

Episkopat
27 lutego 1978 roku został mianowany biskupem diecezji Kisumu. Sakry biskupiej udzielił mu 30 kwietnia 1978 roku Maurice Michael Otunga - ówczesny arcybiskup archidiecezji Nairobi. W dniu 21 maja 1990 roku został mianowany arcybiskupem archidiecezji Kisumu.

15 listopada 2018 przeszedł na emeryturę.

Linki zewnętrzne
  [dostęp 2016-08-30]

Kenijscy biskupi katoliccy
Urodzeni w 1942


text:
Tartús (), coneguda en català medieval com Tortosa de Síria, és una ciutat costanera de Síria que compta amb el segon port del país, després de Latakia. És la capital de la governació del mateix nom, la governació de Tartús. La ciutat està situada a 160 quilòmetres al nord-oest de la capital, Damasc i a 30 quilòmetres al nord de la frontera amb el Líban. Els sirians la consideren com una estació balneària. La bonica catedral romànica de Nostra Senyora de Tortosa compta amb un museu on s'exposen objectes trobats a la regió. A la Biblioteca del Monestir de l'Escorial existeixen unes miniatures del  (Cantiga de Santa María número 165) amb escenes militars de la que era anomenada Tortosa d'Ultramar.

Història
La ciutat fou fundada pels fenicis, que ja eren amos de l'illa d'Arwad, molt propera, però menys accessible. La ciutat va passar a mans dels grecs, dels romans, dels àrabs i dels croats.

A l'antiguitat, la ciutat rebia el nom d'Antarados, que vol dir la ciutat davant d'Arados, l'actual Arwad o Rouad, però també Antartus i Antarsus (per oposició a Tars). Fou conquerida pels musulmans manats per Ubada ibn al-Samit el 638. El port va quedar destruït i va restar desert durant uns anys fins que Muawiya governador de Síria des de 644 (des de 660 califa Muawiya I) la va restaurar i hi va cedir terres a soldats com va fer també a Marakiya i Buluniya. Muawiya va conquerir Xipre i l'illa d'Arvad, que romanien romanes d'Orient.

El 968 els sirians van reconquerir el nord de Síria sota Nicèfor Focas. El 995/996 la va reconquerir temporalment Basili II quan la ciutat estava en ruïnes. Al  fou la darrera fortalesa del litoral que es trobava al nord en mans dels fatimites abans d'entrar en terra de ningú i després a territori romà d'Orient a Latàquia. El 1034-1038 va tenir paper destacat en les transaccions entre el califa fatimita al-Zahir i els romans d'Orient.

El 1099, a començaments d'any fou ocupada pels croats, però fou perduda poc després. Fou Ramon IV de Tolosa qui la va recuperar finalment el 1102. Durant les croades va rebre el nom de Tortosa de Síria. A la mort de Ramon els feus de Tartús i la Djabala van passar al seu cosí Guillem II de Cerdanya, conegut després com a Guillem Jordà (comte de Berga 1094-1109, i comte de Cerdanya i de Conflent 1095-1109). Pel tractat de Devol del setembre de 1108, Arvad, Tartús i altres llocs foren atribuïts a l'emperador Aleix I Comnè. Mort Guillem de Cerdanya, els seus feus retornaren a la casa de Tolosa, amb Bertran de Sant Geli, que devia recuperar Tartús en data desconeguda; fou part del comtat de Trípoli i el 1158 estava en mans dels Templers.

El juny de 1188 Saladí la va atacar però la va trobar sense defensors que s'havien retirat a dues torres de la muralla; Saladí va ocupar la ciutat en una hora i també una torre (conquerida pel seu vassall l'emir d'Irbil) però a l'altra (de pedra més forta i rodejada d'una rasa d'aigua) els templers van resistir i Saladí va optar per retirar-se. El terratrèmol de maig de 1202 va causar alguns danys però l'església de la Verge destruïda per Saladí el 1188 i restaurada després, va aguantar. En aquesta església fou assassinat el comte Ramon IV de Trípoli, príncep d'Antioquia (1201-1216) pels ismaïlites; en revenja Bohemond IV d'Antioquia, pare del comte, va fer una expedició a la fortalesa de Khabawi. Les ciutats de Trípoli, el Crac dels Cavallers (Hisn al-Akrad), Safitha, Markab, Tartús i Antioquia van ser part del tractat de 1220 entre l'emperador Frederic II del Sacre Imperi Romanogermànic i el sultà aiubita; segons el qual en cas de guerra entre aquestes posicions i els musulmans, l'emperador restaria neutral. El 1267/1268 Bàybars I va marxar contra Antakiya i Tarabulus i els templers de Safitha i d'Antartus li va enviar regals i 300 musulmans que tenien presoners i així van aconseguir no ser atacats pel sultà. El mestre templer Guillem de Beajeu va signar el 1281 un tractat amb el sultà al-Màlik al-Mansur Alà-ad-Din Alí ibn Xaban (1377-1381) una treva per deu anys i deu mesos a partir del 15 d'abril de 1382 i mentre es delimitarien les possessions dels templer i del sultà; llavors 37 pobles de la regió d'Arayma i de Miar eren part del govern de Tartús. Després de la Caiguda d'Acre, Tartús va caure en mans dels mamelucs el 3 d'agost de 1291. Els templers es van refugiar a l'illa d'Arvad i el 1300 van aconseguir recuperar Tartús però la van perdre de nou el 1302. Llavors també van perdre l'illa i els cristians que hi havia en ella foren morts o fets presoners; i les fortificacions foren arrasades.

La vila va declinar sota els governs mameluc i després otomà (1516-1918) i la fortalesa servia al  de refugi a habitants de la ciutat. L'Església de la Verge es va conservar com a magatzem. La vila no es va recuperar fins al final del mandat francès (1920-1945) quan després de la cessió d'Alexandreta a Turquia (1939), Síria necessitava un port que fes la competència a Beirut. El tràfic del port va superar al de Latakia el 1979. La construcció de carreteres cap a Homs, Damasc i l'enllaç amb l'autovia Alep-Jordània i la via fèrria, la situen com a pol industrial. Les fortificacions croades s'han conservat. La població el 1990 era de 52.589 habitants i la governació de 443.290 habitants.

Bibliografia
 Naval Intelligence Admiralty Handbook, Syria, Londres 1943.

Ciutats de Síria


text:
Le Mesnil-Esnard () is a commune in the Seine-Maritime department in the Normandy region in northern France.

Geography
A small suburban town of light industry and farming, situated just  southeast of the centre of Rouen at the junction of the D6015 and the D138 roads.

Population

Places of interest
 The church of Notre-Dame, dating from the seventeenth century.

See also
Communes of the Seine-Maritime department

References

External links

Official website of the commune

Communes of Seine-Maritime


text:
Généralités
Informer signifie communiquer des renseignements ; voir information.

Musique
Informer est une chanson de Snow écrite en patois jamaïcain; un informer est un indicateur de police en anglais.


text:
Das Denkmal für die erste deutsche Dampfmaschine bei Burgörner ist ein denkmalgeschütztes Denkmal im Ortsteil Löbejün in der Stadt Wettin-Löbejün in Sachsen-Anhalt.

Lage
Das Denkmal befindet sich östlich der Löbejüner Altstadt auf der Westseite der Straße Promenade. Als Adresse des Standorts wird zum Teil die etwas weiter südlich liegende Straße Plötzer Tor angegeben. Nördlich steht das gleichfalls denkmalgeschützte Haus Kochstor 13.

Gestaltung
Das 1934 (inschriftliche Angabe auf dem Denkmal: 1935) aufgestellte Denkmal steht auf einem steinernen Sockel aus regionalem Porphyr und besteht aus einem hochkant stehenden Dampfzylinder. Der Zylinder ist 3,25 Meter hoch und soll 2,5 Tonnen wiegen. Es handelt sich dabei um das einzig erhaltene originale Bauteil der ersten deutschen Dampfmaschine, die im Zeitraum von 1785 bis 1794 (inschriftliche Angabe auf dem Denkmal: 1785 bis 1793) auf dem König-Friedrich-Schacht bei Burgörner betrieben wurde. Von 1797 bis 1848 (inschriftliche Angabe auf dem Denkmal: 1795 bis 1848) war sie danach im Steinkohlebergbau im Hoffmannschacht (inschriftliche Angabe auf dem Denkmal: Hoffnungsschacht) in Löbejün im Einsatz, wo sie der Wasserhaltung diente. Es folgte eine erste Aufstellung als Denkmal. Nach Ende des Bergbaus im Jahr 1884 wurde der Zylinder vom Bergamt der Stadt Löbejün geschenkt, die den Zylinder dann später aufstellte.

Auf der nach Osten weisenden Vorderseite des Denkmals befindet sich auf dem Zylinder die Inschrift:

Darunter befindet sich eine an der Frontseite des Sockels eingelassene Inschriftentafel mit der Aufschrift:

Unter einem Strich findet sich auf der Tafel darunter noch eine Angabe zur Aufstellung des Denkmals:

Auf der Rückseite des Denkmals befindet sich am Sockel eine weitere Tafel, auf der die Dampfmaschine in Funktion dargestellt ist.

Im örtlichen Denkmalverzeichnis ist das Denkmal unter der Erfassungsnummer 094 55251 als Baudenkmal verzeichnet.

Literatur
 Sabine Meinel, Birthe Rüdiger, Denkmalverzeichnis Sachsen-Anhalt, Band 5, Saalkreis, fliegenkopf verlag Halle, 1997, ISBN 3-910147-64-X, S. 85.

Weblinks

 Dampfzylinder auf stadt-wettin-loebejuen.de
 Dampfzylinder (Löbejün) auf saalekreis.im-bild.org

Einzelnachweise

Kulturdenkmal in Wettin-Löbejün
Erbaut in den 1930er Jahren
Bauwerk in Wettin-Löbejün
Industriedenkmal in Sachsen-Anhalt
Dampfmaschine
Denkmal in Sachsen-Anhalt


text:
Renée Dunan (Avignon, 1892-1936) est une femme de lettres, écrivain, critique, poétesse française, anarchiste et féministe.

Biographie

On sait peu de choses de Renée Dunan. Elle n'a pas laissé de mémoires, et sa correspondance, loin d'être rare, est malheureusement éparpillée. Elle serait née à Avignon en 1892 dans une famille d'industriels et est décédée en 1936. Après des études chez les religieuses et avant de devenir journaliste, elle aurait travaillé dans des bureaux puis aurait beaucoup voyagé.

Féministe, elle fut anarchiste, naturiste et pacifiste. Dadaïste, elle fut en relation avec André Breton, Philippe Soupault, Louis Aragon, Paul Éluard, Francis Picabia. Elle a écrit une cinquantaine d'ouvrages sur une courte période, l'essentiel de ses écrits ayant été édité entre 1922 et 1934 (jusqu'à huit titres par an). Les genres de ses romans sont variés : érotisme, aventures, historique, policier, psychologique, ésotérique, fantastique, science-fiction et récits préhistoriques. Elle a publié des nouvelles dans des revues comme Les Œuvres libres et collaboré à au moins deux numéros de L'En-dehors, la revue anarchiste individualiste d'E. Armand. En 1928, « Le nudisme, revendication révolutionnaire ? » et, en 1933, « Le nudisme et la moralité ». Elle a écrit un essai sur l'écrivain René Boylesve et collaboré au Crapouillot ainsi qu'au journal humoristique pour hommes Le Sourire.

Renée Dunan a publié sous de nombreux pseudonymes : Louise Dormienne, M. de Steinthal, Chiquita, Ethel Mac Singh, Luce Borromée, Laure Héron, Ky, A.-R. Layssa (peut-être E.-L. Loayssa ?), Esther Sybra, Georges Damian, Léa Saint-Didier, William Stafford (liste non exhaustive).

Certains pseudonymes qui lui sont attribués ne sont pas confirmés par des sources sûres : Marcelle La Pompe, Jean Spaddy, Renée Camera, Paul Vorgs.
Ky C n'est pas un pseudonyme de Renée Dunan, pas plus qu'A. de Sainte-Henriette, qui était en réalité Annie de Mytho.

Fabrice Mundzik a envisagé que Georges Dunan ait usurpé l'identité de Renée Dunan à la fin des années 1930.

À la bibliothèque de l'Arsenal et à la bibliothèque Marguerite-Durand, à Paris, se trouvent des fonds d'archives sur Renée et Georges Dunan.

Livres
 La Triple Caresse, 1922
 La Culotte en jersey de soie, 1923
 Une heure de désir, 1929
 La Flèche d'Amour, 1925
 Le Stylet en langue de carpe, 1926
 Magdeleine, 1926
 Mimi Joconde ou la belle sans chemise, 1925
 L'Amant trop aimé, 1925 (M. de Steinthal)
 Le Prix Lacombyne, 1924
 Baal ou la magicienne passionnée, livre des ensorcellements, 1924
 Le Brigand hongre, 1924
 Kaschmir, Jardin du bonheur, 1925. Réédition sous le titre : Le Jardin du bonheur, Talents Hauts Éditions, Collection Les Plumées, 2019.
 La Dernière Jouissance, 1925
 Les Nuits voluptueuses, 1926
 Au Temple des Baisers, 1927
 Entre deux caresses, 1927
 Je l'ai échappé belle !, 1927
 Ces dames de Lesbos, 1928
 Le Sexe et le Poignard : La Vie ardente de Jules César, 1928
 La Confession cynique, 1928
 Éros et Psyché, 1928
 Cantharide, roman de mœurs parisiennes, 1928
 Les Caprices du sexe ou les Audaces érotiques de Mademoiselle Louise de B…, 1928, (Louis Dormienne)
 L'Extraordinaire aventure de la Papesse Jeanne, 1929

 Les Amantes du diable (1550), 1929
 Le Masque de fer ou l'amour prisonnier, 1929
 Les Jeux libertins, 1930
 La Chair au soleil, 1930
 Le Mystère du Léopard, 1931 (Esther Sybra & William Stafford)
 Les Marchands de voluptés, 1932
 La Philosophie de René Boylesve, 1933, Paris : Le Divan, Le Souvenir de René Boylesve [essai sur l'œuvre de René Boylesve]

Le Vol du diamant Travancore, Paris : Le Livre de l'avenir, Mystère, Aventures, Police , 1933.
Le Corps découpé, Paris : Le Livre de l'avenir, Mystère, Aventures, Police , 1933.
Le Chat-Tigre du Service secret, Paris : Le Livre de l'avenir, Mystère, Aventures, Police , 1933.
Le Plan mortel, Paris : Le Livre de l'avenir, Mystère, Aventures, Police , 1933.
La Mort qui rôde, Paris : Le Livre de l'avenir, Mystère, Aventures, Police , 1933.
Le Mystère du soleil des tombes, Paris : Le Livre de l'avenir, Mystère, Aventures, Police , 1934.
La Montagne de diamants, Paris : Le Livre de l'avenir, Mystère, Aventures, Police , 1934.
Le Meurtre du milliardaire, Paris : Le Livre de l'avenir, Mystère, Aventures, Police , 1934.
L'Épouvantable secret, Paris : Le Livre de l'avenir, Mystère, Aventures, Police , 1934.
 La Jouissance de l'amant de Pamela
 Le Plaisir d'une nuit étoilée
Grande Encyclopedie Illustree des Sciences Occultes, 1937 (avec des autres, sous la direction de Dom Néroman)
 Le Roman de la fin des Hommes, recueil original composé par Fabrice Mundzik, tirage limité chez Les Moutons électriques, 2015
 Le Monde des Rondipètes (À la manière de J.-H. Rosny aîné…), Bibliogs, 2015
Mystère, Aventures, Police volume 1, Les Moutons électriques, 2019. Contient Le Vol du diamant Travancore, Le Corps découpé, Le Chat-Tigre du service secret, « Renée Dunan et le roman Policier » (préface) de Fabrice Mundzik et une postface de Victor Margueritte.
Mystère, Aventures, Police volume 2, Les Moutons électriques, 2019. Contient Le Plan mortel, La Mort qui rôde, Le Mystère du soleil des tombes, « Les Écritures secrètes : Où les diplomates « travaillent » comme Arsène Lupin » (article signé Laure Héon), « Crime et Littérature » (article) et « Un Crime étonnant » (nouvelle).
Mystère, Aventures, Police volume 3, Les Moutons électriques, 2019. Contient La Montagne de diamants, Le Meurtre du milliardaire, L'Épouvantable secret et « Renée Dunan : Bibliographie sélective » de Fabrice Mundzik.

Nouvelles
 « Le Métal », dans Floréal , 1920. Illustrations de Henry Chapront, texte intégral.
 « Asie », dans Les Œuvres libres , 1926.
 « Uzcoque », dans Les Œuvres libres , 1930.
 « Un Crime étonnant », dans Fouilles archéobibliographiques (Esquilles), Bibliogs, 2016 ; Mystère, Aventures, Police volume 2, Les Moutons électriques, 2019.
« L'Aubergiste », dans Le Novelliste , 2019.

Articles
 Le nudisme, revendication révolutionnaire ?, L'En-dehors, /149, , texte intégral
 Irons-nous un jour dans la Lune ?, dans Fouilles archéobibliographiques (Fragments), Bibliogs, 2015

Bibliographie
 Georgette Ryner, « La Culotte en jersey de soie, par Renée Dunan », L'En-dehors, /20, , texte intégral.
Claudine Brécourt-Villars, « Renée Dunan », Fascination, ,  1985, .
Claudine Brécourt-Villars, « Renée Dunan ou la femme démystifiée », Histoires littéraires, , avril-mai-, , revue publiée par la BNF.
 Felip Équy, « L'Étonnant Monsieur de Steinthal ou Renée Dunan », in Le Monde libertaire , 15-.
 Jean-Paul Gomel, Paul J. Hauswald et Claude Herbulot, « L'affaire Renée Dunan, une accumulation de mystères », in Le Rocambole , 2007.
 Jean-Paul Gomel, Paul J. Hauswald et Claude Herbulot, « Le Mystère Renée Dunan, de la nécessité à la mystification ? », in Le Rocambole , 2010.
 Patrick Bergeron, « Renée Dunan (1892-1936 ?) », in Nuit blanche , 2011.
Sanchez Nelly (collaborateur P. Michel), « Une parodie du Jardin des Supplices, par Renée Dunan », Cahiers Octave Mirbeau, , , 2013.
 Patrick Bergeron, « Renée Dunan : Le roman de l'aventurière ou l'aventurière du roman », in (dir.) Bruno Curatolo, François Ouellet et Paul Renard, Romans exhumés (1910-1960), Éditions universitaires de Dijon, 2014.
 Fabrice Mundzik, « Je suis seule au monde de mon avis, ce qui est loin au demeurant de me donner tort… » (Préface), in Renée Dunan, Le Roman de la fin des Hommes, Les Moutons électriques, 2015.
  Noémie Gurvend, « Renée Dunan e(s)t Georges Damian » (Préface), in Le Novelliste , , 2019.

Notes et références

Liens externes

 Dictionnaire des anarchistes, « Le Maitron » : notice biographique
 Centre international de recherches sur l'anarchisme (Marseille) : notice biographique
 René Bianco, 100 ans de presse anarchiste : notice
 Bibliographie partielle sur Sudoc
 Le sexe et le poignard : la vie ardente de Jules César, éditions de l'Épi, Paris, 1928, 252 pages.
 Site consacré à Renée Dunan

Féministe libertaire française
Collaborateur de L'Endehors
Écrivain libertaire
Féministe française du XXe siècle
Poétesse française du XXe siècle
Romancière française du XXe siècle
Auteur de roman érotique
Dadaïste français
Personnalité utilisant un pseudonyme
Personnalité féminine utilisant un pseudonyme masculin
Militant pacifiste français
Militante pacifiste
Pacifiste libertaire
Naissance à Avignon
Naissance en 1892
Décès en août 1936
Critique littéraire française
Romancière de merveilleux scientifique


text:
José Recio Ariza, né le  à Fernán-Núñez (province de Cordoue), est un coureur cycliste professionnel espagnol. Recio effectue la majeure partie de sa carrière au sein de l'équipe Kelme, où il côtoie notamment Vicente Belda. Chez les professionnels, il remporte plus de quarante victoires. Son plus grand succès est probablement la dix-huitième étape du Tour d'Espagne 1985 où Pedro Delgado renverse  Robert Millar.

Biographie

José Recio naît le  à Fernán-Núñez, dans la province de Cordoue, mais vit à Barcelone depuis ses sept ans. Lorsqu'il était coureur professionnel, il pesait 70 kg pour 1,71 m.

Dans la catégorie junior, il est champion de Catalogne, vice-champion d'Espagne de la montagne, champion d'Espagne de poursuite et de cyclo-cross. En 1979, il passe professionnel chez  qui le conserve l'année suivante. Cependant il retourne chez les amateurs en 1981, avec l'équipe Kelme. Les responsables de la formation lui donne une deuxième chance en l'incorporant à l'équipe professionnel en 1982. Cette année-là, très présent à l'avant de la course (soit pour s'échapper soit pour travailler pour son équipe), Recio gagne sa première victoire professionnelle en remportant une étape du Tour d'Espagne, avec plus de onze minutes d'avance. Il permet à sa formation de gagner le classement par équipes. De plus, Recio s'adjuge le classement de la combativité.

En 1983, il remporte le prologue du Challenge Costa de Azahar, des étapes au Tour d'Aragon, au Tour des Asturies et au Tour de la Rioja, la classique d'Ordizia et le classement général du Tour de Catalogne (assorti d'une étape). L'année suivante, José Recio remporte une deuxième étape au Tour d'Espagne. Il remporte également le prologue de la Semaine catalane et reste trois jours leader de l'épreuve. Cette saison-ci, il gagne encore une étape et le classement général du Tour d'Aragon.

En 1985, il remporte plusieurs courses à étapes, le Tour de Murcie, le Tour de Burgos (adorné du prologue et d'une étape), la Semaine catalane (assortie d'une étape). Cette victoire lui est rendu après avoir été déclassé pour un contrôle antidopage positif (à la phénylpropanolamine), jugé non-conforme à la réglementation. Alors considéré comme le meilleur coureur espagnol de la saison, il déclare que ce contrôle a eu un impact négatif sur son début de , où il gagne cependant deux étapes. Dont celle, fameuse, au cours de laquelle, il mène une longue échappée en compagnie de son compatriote Pedro Delgado. À Ségovie, José Recio s'impose, tandis que Delgado renverse le leader du classement général, Robert Millar, et s'empare du maillot jaune. "Perico" Delgado assurant que cet exploit ne fut possible que grâce à l'apport inconditionnel de Recio. Cette année-là, il conserve également son titre en Aragon (avec une victoire d'étape en sus). D'autres victoires partielles figurent à son palmarès cette saison-là, le prologue et deux étapes du Tour de Catalogne et une étape du Tour du Pays basque, où il est déclaré positif à un contrôle .

En 1986, José Recio remporte une autre étape du Tour d'Espagne, l'étape de Ségovie du trophée Castille-et-León et une étape du Tour des Asturies. En 1987, il ne remporte aucune victoire et en 1988, il s'impose dans deux étapes du Tour d'Aragon et au classement général. Mais il est suspendu un mois après deux contrôles positifs à la testostérone lors de ce même Tour d'Aragon et au Tour de Cantabrie. En 1991, il subit un nouveau contrôle positif, cette fois-ci à la cocaïne.

Palmarès

Palmarès amateur

 1976
  de la Volta da Ascension
1978
  du Tour de Lleida

1981
 Ronde du Maestrazgo
 Tour de Tarragone

Palmarès professionnel

1982
  du Tour d'Espagne
  du GP Llodio
1983
 Prologue du Challenge Costa de Azahar
 b étape du Tour d'Aragon (contre-la-montre)
  du Tour des Asturies
 Prueba Villafranca de Ordizia
 Tour de Catalogne :
 Classement général

  du Tour de La Rioja
  du GP Pascuas
  du Tour d'Aragon
  du Mémorial Manuel Galera
  du Challenge Costa de Azahar
1984
 Prologue de la Semaine catalane
  du Tour d'Espagne
 Tour d'Aragon
 Prologue du Tour de Galice
  du Tour de Galice
  du Tour d'Espagne
1985
 Tour de Murcie
 Semaine catalane :
 Classement général
 b étape (contre-la-montre)
  du Tour du Pays basque
  et  du Tour d'Espagne
 Tour d'Aragon :
 Classement général
 a étape
 Tour de Burgos :
 Classement général
 Prologue et b étape
 Prologue,  et a (contre-la-montre) étapes du Tour de Catalogne
  de la Klasika Primavera

 1986
  du Trophée Castille-et-León
  du Tour d'Espagne
 a étape du Tour des Asturies
  de Barcelone-Andorre
  du Tour de Catalogne
 1987
  de la Classique de Saint-Sébastien
  du Tour de Catalogne
 1988
 Prologue et b étape du Tour d'Aragon
  du Tour de Cantabrie
 1989
  de la Semaine catalane
1990
 Tour de l'Alentejo :
 Classement général
 , b et

Résultats sur les grands tours

Tour de France
1 participation
 1988 : abandon ()

Tour d'Espagne
9 participations
 1980 : abandon ()
 1982 : , vainqueur de la
 1983 :
 1984 : , vainqueur de la
 1985 : abandon (), vainqueur des  et
 1986 : , vainqueur de la
 1987 : hors délais ()
 1988 :
 1989 :

Tour d'Italie
2 participations
 1982 : abandon
 1991 : abandon ()

Notes et références

Liens externes

Coureur cycliste espagnol
Coureur cycliste catalan
Vainqueur d'étape du Tour d'Espagne
Naissance en janvier 1957
Naissance dans la province de Cordoue


text:
Bobby Brown (Bobby Brown Goes Down lub Bobby Brown (Goes Down)) – piosenka napisana i nagrana w 1978 roku przez Franka Zappę, którą wydano na singlu (1979) promującym album Sheik Yerbouti (1979).

Jest to jeden z najpopularniejszych utworów Zappy, który odniósł sukces w Europie Zachodniej (kraje niemieckojęzyczne i Skandynawia). Singiel z tą piosenką był przebojem, który w Szwecji i Norwegii znalazł się na 1. miejscach tamtejszych list przebojów, a w zestawieniu w Niemczech zajął 4. miejsce, gdzie sprzedano ponad  egzemplarzy płyty.

Historia
Po raz pierwszy Zappa zaprezentował tę kompozycję 28 października 1977 roku w The Palladium. Wyjaśnił wówczas zgromadzonej publiczności tło jej powstania. Mówił o trzech "dziennikarzach-dupkach" (asshole journalists), którzy próbowali zirytować muzyka, twierdząc, że teksty jego piosenek są "seksistowskie". Powiedział też, że dedykuje tę piosenkę tym trzem "dupkom". Wersja piosenki, którą wydano na singlu i albumie, została zarejestrowana 27 stycznia 1978 roku w Hammersmith Odeon, w Londynie, a ostateczny kształt ścieżki otrzymano po późniejszym dokonaniu overdubbingu w studiu nagraniowym.

Tekst
"Bobby Brown" to jedna z piosenek, które były rzadko odtwarzane w amerykańskich rozgłośniach, ponieważ w warstwie lirycznej jest dziełem kontrowersyjnym. W tym utworze, według dziennikarza Maxa Bella, ignorowanie przez Zappę "granic dobrego smaku osiągnęło zenit". W innych anglojęzycznych krajach utwór ten też nie był często emitowany w radiu, ponieważ włodarze tamtejszych stacji radiowych byli temu przeciwni. Zappa często w cyniczny i charakterystyczny dla siebie sposób opisywał tematy seksu i miłości, przez co efekty jego twórczości odbierane były jako nieprzyjazne wobec kobiet, natomiast w słowach utworu "Bobby Brown" autor wyraźnie poniża mężczyzn. Mimo że w warstwie lirycznej utwór jest kontrowersyjny, to poruszał kwestie śpiewane w innych amerykańskich piosenkach popowych. Ta kombinacja pozwoliła na, prawdopodobnie wbrew podejrzeniom Zappy, że singiel "Bobby Brown" odniósł komercyjny sukces.

Na świecie słuchacze też mieli bardzo mieszane uczucia związane z tą piosenką. Część odbiorców uważa, że tekst utworu jest niezwykle szowinistyczny, z kolei inna grupa ludzi odczytuje słowa jako aroganckie, poprzez które autor kpi z mężczyzn będących szowinistami.

W 1993 roku, podczas wywiadu przeprowadzanego dla amerykańskiego czasopisma "Playboy", dziennikarz poprosił Zappę, by odniósł się do kontrowersji, jakie wywołały jego utwory "Bobby Brown Goes Down" i "He's So Gay" (1984), na co Zappa odpowiedział:

Listy przebojów

 Listy cotygodniowe

 Listy końcoworoczne

 Listy cotygodniowe

 Listy końcoworoczne

Uwagi

Przypisy

Linki zewnętrzne

Piosenki powstałe w roku 1978
Single wydane w roku 1979
Piosenki napisane przez Franka Zappę
Piosenki Franka Zappy
Piosenki satyryczne
Brown, Bobby
LGBT w muzyce
Piosenki o BDSM
Single numer jeden w Szwecji
Single numer jeden w Norwegii


text:
Anderson – miasto w Stanach Zjednoczonych, w południowo-zachodniej części stanu Missouri. Liczba mieszkańców w 2000 roku wynosiła 2007.

Klimat
Miasto leży w strefie klimatu subtropikalnego, umiarkowanego, łagodnego bez pory suchej i z gorącym latem, należącego według klasyfikacji Köppena do strefy Cfa. Średnia temperatura roczna wynosi 13,9°C, a opady 1181,1 mm. Średnia temperatura najcieplejszego miesiąca - lipca wynosi 25,9°C, natomiast najzimniejszego 1,2°C.

Przypisy

Miasta w stanie Missouri


text:
Транспортна трака, тракасто преносило, тракасти конвејер или тракасти транспортер је најважнији део транспортног система. Састоји се од језгра (каркаса) и гуменог омотача. Гумени омотач траке штити језгро од механичких оштећења, дејства атмосферијала и биолошког разарања. Састоји се од горње и доње гумене облоге и гумених заштитних ивица-рубова. Тракасто преносило се у основи састоји од бескрајне гумене или пластичне траке и два бубња, од којих је један погонски, а други служи за затезање траке. Може преносити робу водоравно и косо (понекад и усправно), а угао нагиба зависи од избора покретне траке и сипкости материјала. Покретне траке су битан чинилац у савременој индустрији. Користе се за превоз материјала из једног процеса у други, у сарадњи с различитом превозном и машинском опремом. Важност покретних трака често је занемарена, јер се оне уобичајено проматрају као део опреме који не ствара проблеме и који ради дуго времена без квара. Конструкција покретних трака стално се побољшава, те су постале неизбежан део савремене индустрије и свакодневнога живота. Откриће електрицитета и електричних мотора омогућило је израду покретних трака за превоз материјала и људи у производним постројењима, фабрикама, рудницима, лукама, складиштима, ваздушниом лукама, трговинама, и друго. Индустрије које их користе су аутомобилска, рачунарна и електронска индустрија, пољопривреда, производњи хране и пића, авионска, фармацеутска, хемијска индустрија, за штампање новина и паковање, рударство, металургију и друге.

Данас се у производњи покретних трака уобичајено користе: памук, тканина, кожа, неопрен, најлон, полиестер, полиуретан, уретан, ПВЦ, гума, силикон и челик. Избор материјала узрокован је стварном применом покретне траке. Покретна трака има исто велику примену у унутрашњем превозу. Одликује се повољним својствима, као што су једноставна конструкција, врло мала потрошња енергије у односу на масу превезене робе, миран рад, и друго.

Историја

Људи се користе начелима покретних трака хиљадама година. Древни народи су, користећи балване као ваљке, превозили тешке терете, попут великих камених блокова за градњу палата и храмова. Прве покретне траке биле су подоста једноставне. Имале су дрвене ваљке и траку која је путовала преко њих. Најраније покретне траке биле су израђене од коже, канваса или гуме. У почетку покретне траке су се користиле само за превоз врећа жита на кратке удаљености, али њихова се конструкција полако побољшавала, тако да су се почеле користити и за преношење тежих терета.

Захваљујући развоју технологије, уместо дрва почео се користити метал, посебно челик, за употребу на вишим температурама и у сврху повећања трајности. У предузећу Сандвик (Шведска) 1901. изумљена је и почела се производити челична покретна трака. Отада се истражују нови, лакши и јефтинији материјали, те су стога многи делови данас израђени од пластике. Међутим употреба пластике није увек могућа, на пример код високих температуре и код трака с тешким условима рада, те се и даље користи челик.

Х. Форд је 1913. у својем погону Рож у Дирборну (Мичиген) увео монтажну линију (текућа врпца) на основи покретне траке, за састављање свог врло популарног аутомобила Модел-Т, што је омогућило велико повећање производње. Време потребно за склапање лимене оплате (сашије или подвозја) смањено је с 12 сати и 30 минута на 2 сата и 40 минута, а од 1914. на 1 сат и 30 минута. У идућих десет година сви произвођачи аутомобила почели су да користе покретне траке за склапање. Тако су оне постале уобичајен начин превоза тешке и велике робе унутар фабрика.

Једна од прекретница у историји развоја покретних трака била је увођење синтетичких материјала за траке. То је почело током Другога светског рата, понајвише због несташице природних материјала попут памука, гуме и платна.

Објашњење
Покретне траке или тракаста преносила преносе сипки материјал или комадну робу на водоравним или мало нагнутим тракама које су уједно носиви и вучни делови преносила. Трака се креће на носивим ваљцима или ређе на клизној плочи, ваздушно јастуку и магнетном јастуку. Према облику носивих ваљака трака преносила може бити равна или коритаста. Тракаста преносила изводе се као непомична (стационарна), преносива или превозна.

Покретне траке имају широку и разноврсну примену у рудницима, металуршкој и хемијској индустрији, на грађевним и земљаним градилиштима, у прехрамбеној индустрији, пољопривреди, складиштима и промету, где долази у обзир и преношење комадне робе као што су вреће, сандуци, пакети и слично. У индустрији се употребљавају истодобно и као радна подлога (производња на траци). Покретне траке служе за мале масене протоке и кратке удаљености, те за велике протоке (40 000 -{t/h}-) и велике дуљине преноса (до 100 -{km}-). Тракаста преносила веома су исплатљива преносна средства за велике удаљености.

Таква тракаста цеста (теренско тракасто преносило) дуљине 11 -{km}- изграђена је у Новој Каледонији где служи за пренос никлове руде из рудника у унутрашњости земље до луке. Годишњи учинак (капацитет) постројења износи 2 000 000 тона, па замењује возни парк од 60 тешких теретњака. Називни учинак тог преносила износи 560 -{t/h}-, ширина траке 800 -{mm}-, а брзина се може подесити стално од 0 до 3,6 -{m/s}-. За погон траке служи електромотор снаге 800 -{kW}-, који окреће бубањ пречника 1 250 -{mm}-.

Године 1972. фабрика Круп изградила је у Западној Сахари тракасту цесту дужине око 100 -{km}-, која је тада била најдужа на свету. Састојала се од 11 тракастих преносила дужине од 9 до 12 -{km}-. Свако преносило има 3 погонска бубња. Трака је широка 1 -{m}-, брзина траке 4,5 -{m/s}-, а масени проток 2 000 -{t/h}-. Укупна погонска снага износи 19 300 -{kW}-.

Подела тракасте цесте на појединачна преносила потребна је због ограничене чврстоће траке и ради прилагођавања теренским условима. Што је мање предајних станица, пренос је тракастом цестом исплатљивији, јер су мања улагања и мањи трошкови одржавања. Такав пренос у предности је пред камионским преносом (већа сигурност и мање радника), а и пред преносом помоћу жичара.

Основна скица тракастог преносила приказана је на слици. Брзина траке за комадни материјал износи од 0,5 до 1,5 -{m/s}-, a za sipki materijal od 1 do 6 -{m/s}-. Нормално су преносила дуга до 500 -{m}-, ређе до 5 000 -{m}- и више. Успон преносила може досећи однос 1:3. Траке су широке од 0,2 до 2 -{m}- (највише до 3,2 -{m}-), пречници бубња од 200 до 2 000 -{mm}-, а пречници носивих ваљака од 65 до 220 -{mm}-. Да би се постигли масени протоци од 30 000 -{t/h}-, што је потребно на пример за преношење јаловине у рудницима угља, потребне су траке широке 3 -{m s}- брзинама већим од 5 -{m/s}-.

Материјали за израду омотача транспортне траке
Основни материјали за израду омотача транспортне траке су гума или њој слични производи-еластомери. Еластомери су високополимери материјали на бази природног или синтетичког каучука, који и након излагања повишеној температури остају меки и пластични.
Основна подела еластомера је на:
 еластомере добијене из природног каичука
 еластомере добијене из синтетичког каучука
Зависно од области примене и услова експлоатације, гума (еластомер) за облогу транспортних трака израђује се у четири основна хвалитета.

Материјали траке
Трака је најважнији и најчешће најскупљи део тракастог преносила. Трака може бити од текстила, гуме или полимерних материјала с улошцима као вучним деловима (преносило с меком траком), од жичаног плетива (преносило са жичаном траком) или од челичног лима (преносило с челичном траком).

Текстилне траке од свиле или памука без гумене превлаке употребљавају се ретко, и то за врло лаке материјале, на пример у фабрикама цигарета.

Најраспрострањеније су гумене траке. Вучни је део гумене траке уложак од памука или од полимерних материјала. Уложак је прекривен гуменим плочама дебљине од 1 до 6 мм. Гумене траке за врло велике вучне силе имају уложак од челичне ужади. Траке отпорне на високе температуре, какве се употребљавају у рудницима и металуршкој индустрији, имају улошке омотане синтетичком гумом, поли(винил-хлоридом) и слично. Рачунска затезна чврстоћа траке преносила наводи се у -{N/mm}- ширине траке. Она за гумене траке с улошцима од памука износи од 50 до 100 -{N/mm}-, од полиамидне свиле 160 до 630 -{N/mm}-, а с улошком од челичне ужади од 1 000 до 6 000 -{N/mm}-.

За преносила с већим углом нагиба израђују се посебне врсте трака с носивом површином различитих профила, с попречним ребрима или с набораним рубовима и преградама. Угао нагиба преносила с таквим тракама може износити до 70°, док је с глатким тракама зависан од врсте преносивог материјала, а износи до 28°. За још стрмији пренос па све до вертикалног израђују се преносила с две траке. Две мекане траке обликују неку врсту затвореног жлеба којим се преноси материјал. Осим сипког материјала, тракама се може преносити и комадна роба. Једна је од могућности преносила с меканим тракама тракасто преносило с вучним ужетом. Траку преносила носе два вучна челична ужета покретана независним погонским ужетницима. Таква преносила могу бити дуга од 10 до 15 -{km}- (с једном траком). Ипак се таква преносила ретко употребљавају због гломазног погона, кратког века трајања вучних ужета (од 3 до 6 месеци) и ограничене ширине траке (до 1 200 -{mm}-).

Носиви ваљци, погонски и натезни бубњеви те, ако постоје, утоварни и истоварни уређаји монтирају се на носиву конструкцију преносила. Носива конструкција непокретних (стационарних) преносила причвршћена је на под или на мост за преносила. Носива конструкција може се израдити тако да се преносило може преносити или превозити. Носиви ваљци су уравнотежени (избалансирани) и имају ваљне лежајеве с трајним подмазивањем. Већи се пријеносни учин материјала постиже ако се уместо једног носивог ваљка у слог носивих ваљака сместе 2 до 5 краћих носивих ваљака тако да трака добије коритаст облик с угловима нагиба бокова од 15 до 36°. Доњи, јалови део траке подупире се дугачким носивим ваљком. На местима утовара, где се налазе уређаји за пуњење трака, најчешће се носиви ваљци постављају врло густо и облажу с меканом гумом да би се ублажили ударци.

Прорачун
Површина попречног пресека материјала на траци мења се са ширином траке -{B}-, с обликом траке који одговара размештају носивих ваљака у слогу и с насипним углом на траци у покрету. Претпоставља се да је пресек материјала на равној траци троугао с базом -{b = 0,9∙B - 0,05 m}-, те је површина пресека:

Насипни угао на траци у покрету β1 износи приближно 1/3 од насипног угла на мирној подлози. Коритаста трака омогућава већу површину пресека материјала, те тако и већу добаву преносила уз задату брзину и ширину траке. Будући да је површина пресека материјала сагласна (пропорционална) квадрату ширине -{b}-, запремински проток материјала је:

а масени проток је:

где је: ρ - насипна густина материјала, -{v}- - брзина кретања материјала, а -{C}- - чинилац (фактор) завистан од облика пресека материјала на траци.

Таблица: вредности фактора -{C}- за различите облике попречног пресека материјала на траци у покрету:

Ако је пренос на успону (угао успона δ), потребно је запремински проток, односно масени проток још помножити с фактором смањивања -{k}-, који зависи од угла успона δ. За δ = 5 - 30°, -{k}- има вредност од 0,99 до 0,80. Додатно смањење од 0 до 50% може настати и због неједнолике расподеле материјала на траци.

Конструкцијом и монтажом потребно је постићи потпуно раван ход на равним деловима (деоницама) и тачно вођење траке завојима преносила. То се може постићи уградњом окретног слоја носивих ваљака с малим ваљцима са стране, уграђеним сваких 20 до 25 -{m}-.

Језгро транспортне траке
Језгро транспортне траке је елемент који траци даје: чврстоћу на затезање, одупире се кидању траке, пружа отпор на ударце, даје ослонац терету који се транспортује, апсорбује кинетичку енергију материјала при утовару, пружа потребну стабилност приликом пословања, центрирања и вођења траке преко ваљака.
С обзиром на врсту материјала уложка разликују се:
 језгра са текстилним улошцима
 језгра са челичним ужадима
 језгра са арамидним влакнима

Производња транспортних трака
Производња транспортних трака се изводи у неколко технолошких процеса:
 Прва фаза је производња гумене смеше за облогу транспортне траке, која се састоји у мешању еластомера са адитивима.
 Следећа фаза је производња облоге транспортне траке ваљањем на календерима или Ролер-Хед уређајима.
 Паралелно претходним фазама врши се израда језгра траке, која се састоји од плетења језгра, потапање истог у адхезиону гуму и његове вулканизације.
 На крају се врши вулканизација траке, којом се полупроизводи из претходних технолошких процеса обједињују у финални производ- транспортну траку.

Референце

Литература

Спољашње везе

  What's Flame Resistant Conveyor Belt?

Материјали у рударству


text:
Seznam francoskih košarkarjev.

A
Tariq Abdul-Wahad
Alexis Ajinça

B
Nicolas Batum
Jim Bilba
Yannick Bokolo
Yann Bonato

C
Fabien Causeur
Nando De Colo

D
Richard Dacoury
Boris Diaw
Yakhouba Diawara
Antoine Diot

F
Evan Fournier

G
Mickaël Gelabale

H
Thomas Heurtel

K
Charles Kahudi
Tariq Kirksay

L
Joffrey Lauvergne

M
Ian Mahinmi
Jerome Moiso

P
Tony Parker
Johan Petro
Florent Piétrus
Mickaël Piétrus

R
Élisabeth Riffiod
Antoine Rigaudeau
Stephane Risacher

S
Kevin Seraphin

T
Ali Traore
Ronny Turiaf

W
Frederick Weis

Z
Thierry Zig

Košarkarji


text:
Systèmes magnétiques
 Boussole
 Compas

Systèmes célestes
 Kamal
 Arbalestrille ou bâton de Jacob
 Astrolabe
 Anneau astronomique
 Nocturlabe
 Roue pôle-homme
 Sphère armillaire
 Quadrant de navigation
 Quadrant
 Quartier de Davis
 Cercle à réflexion de Borda puis Cercle hydrographique
 Octant
 Sextant
 Portulan

Systèmes à émission d'ondes
 Sondeur bathymétrique
 Radar

Radionavigation
 Systèmes de positionnement par satellites
 LORAN
 Radiogoniométrie

Systèmes d'aide à la navigation
 Système de visualisation des cartes électroniques et d'information (ECDIS)
 Système d'identification automatique (AIS).

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Instruments de bord (avion)
 Navigation maritime

Navigation aérienne
Navigation maritime
Équipement de randonnée
Navigation à voile

Liste du domaine maritime


text:
Agrilus velutinomaculatus es una especie de insecto del género Agrilus, familia Buprestidae, orden Coleoptera.

Fue descrita científicamente por Waterhouse, 1889.

Referencias

velutinomaculatus


text:
Miejscowości w Anglii
 Richmond upon Thames – dzielnica Londynu
 Richmond – okręg Londynu w dzielnicy Richmond upon Thames
 Richmond – stacja metra w okręgu Richmond, w Londynie
 Richmond – miasto w hrabstwie North Yorkshire (Anglia)
 Richmond – miejscowość w hrabstwie South Yorkshire (Anglia)

 Miejscowości na Jamajce
 Richmond – miejscowość w regionie Saint Mary

 W Kanadzie
 Richmond – miasto w Kolumbii Brytyjskiej
 Richmond – miasto w Quebecu
 Richmond – hrabstwo w Kanadzie, w prowincji Nowa Szkocja
 Richmond – jednostka samorządowa (municipal county) w Kanadzie, w prowincji Nowa Szkocja

 Miejscowości w Australii
 Richmond – miejscowość w stanie Nowa Południowa Walia, przedmieścia Sydney
 Richmond – miejscowość w stanie Queensland
 Richmond – miejscowość na Tasmanii

 Miejscowości w Nowej Zelandii
 Richmond – miasto w regionie Tasman

 Miasta i gminy w Południowej Afryce
 Richmond – miasto w prowincji KwaZulu-Natal
 Richmond – gmina w prowincji KwaZulu-Natal, siedzibą władz gminy jest ww. miasto

Miejscowości w USA
 Richmond – miasto w stanie Kalifornia, w hrabstwie Contra Costa
 Richmond – wieś w stanie Illinois, w hrabstwie McHenry
 Richmond – miasto w stanie Indiana, w hrabstwie Wayne
 Richmond – miasto w stanie Kansas, w hrabstwie Franklin
 Richmond – miasto w stanie Kentucky, w hrabstwie Madison
 Richmond – wieś w stanie Luizjana, w parafii Madison
 Richmond – miasto w stanie Maine, w hrabstwie Sagadahoc
 Richmond – jednostka osadnicza w stanie Maine, w hrabstwie Sagadahoc
 Richmond – miasto w stanie Michigan, w hrabstwie Macomb
 Richmond – miasto w stanie Minnesota, w hrabstwie Stearns
 Richmond – miasto w stanie Missouri, w hrabstwie Ray
 Richmond – miasto w stanie Massachusetts, w hrabstwie Berkshire
 Richmond – miasto w stanie Nowy Jork, w hrabstwie Ontario
 Richmond – miasto w stanie New Hampshire, w hrabstwie Cheshire
 Richmond – miasto w stanie Rhode Island, w hrabstwie Washington
 Richmond – wieś w stanie Ohio, w hrabstwie Jefferson
 Richmond – miasto w stanie Teksas, w hrabstwie Fort Bend
 Richmond – miasto w stanie Utah, w hrabstwie Cache
 Richmond – miasto w stanie Wirginia
 Richmond – miasto w stanie Wisconsin, w hrabstwie Shawano
 Richmond – miasto w stanie Wisconsin, w hrabstwie St. Croix
 Richmond – miasto w stanie Wisconsin, w hrabstwie Walworth
 Richmond – miasto w stanie Vermont, w hrabstwie Chittenden
 Richmond – jednostka osadnicza w stanie Vermont, w hrabstwie Chittenden

 Gminy w USA
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Illinois, w hrabstwie McHenry
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Kansas, w hrabstwie Franklin
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Kansas, w hrabstwie Nemaha
 Richmond (ang. Richmond Town) – gmina w stanie Maine, w hrabstwie Sagadahoc
 Richmond (ang. Richmond Town) – gmina w stanie Massachusetts, w hrabstwie Berkshire
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Michigan, w hrabstwie Macomb
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Michigan, w hrabstwie Marquette
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Michigan, w hrabstwie Osceola
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Minnesota, w hrabstwie Winona
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Missouri, w hrabstwie Howard
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Missouri, w hrabstwie Ray
 Richmond (ang. Richmond Town) – gmina w stanie New Hampshire, w hrabstwie Cheshire
 Richmond (ang. Richmond Town) – gmina w stanie Nowy Jork, w hrabstwie Ontario
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Dakota Północna, w hrabstwie Burleigh
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Ohio, w hrabstwie Ashtabula
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Ohio, w hrabstwie Huron
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Pensylwania, w hrabstwie Berks
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Pensylwania, w hrabstwie Crawford
 Richmond (ang. Richmond Township) – gmina w stanie Pensylwania, w hrabstwie Tioga
 Richmond (ang. Richmond Town) – gmina w stanie Rhode Island, w hrabstwie Washington
 Richmond (ang. Richmond Town) – gmina w stanie Vermont, w hrabstwie Chittenden
 Richmond (ang. Richmond Town) – gmina w stanie Wisconsin, w hrabstwie St. Croix
 Richmond (ang. Richmond Town) – gmina w stanie Wisconsin, w hrabstwie Shawano
 Richmond (ang. Richmond Town) – gmina w stanie Wisconsin, w hrabstwie Walworth

 Hrabstwa w USA
 hrabstwo Richmond (ang. Richmond County) – w stanie Georgia
 hrabstwo Richmond (ang. Richmond County) – w stanie Nowy Jork
 hrabstwo Richmond (ang. Richmond County) – w stanie Karolina Północna
 hrabstwo Richmond (ang. Richmond County) – w stanie Wirginia


text:
Ruds Vedby, in Sorø Municipality, is a small town located on the railway between Tølløse and Høng in West Zealand, eastern Denmark. Ruds Vedby is located 18 km north of Slagelse, 8 km west of Dianalund and 20 km north-west of Sorø. As of 1 January 2022, the population was 1,696.

History
It takes its name after Vedbygård manor, to which it owes its existence, and the Rud family who owned from 1421 until 1671 (Rud's Vedby).

Attractions
 Vedbygård (park open at Sundays)
 Ruds Vedby Church

Transport
Ruds Vedby station is located on the Høng–Tølløse railway line. Train service is operated by the railway company Lokaltog A/S.

References

Cities and towns in Region Zealand
Sorø Municipality


text:
El Phantom Corsair es un prototipo de automóvil construido en 1938. Es un sedán para dos pasajeros con dos puertas que fue diseñado por Rust Heinz de la familia H. J. Heinz y Maurice Schwartz de la compañía de construcción de automóviles Bohman & Schwartz en Pasadena, California. Aunque a veces se considera un fracaso porque nunca entró en producción, se considera que el Corsair se adelanta a su época debido a sus características futuristas y sus características de estilo, como los guardabarros adaptados y un perfil bajo.

Diseño
El cuerpo de acero y aluminio del Phantom Corsair medía tan solo 57 pulgadas (140 cm) de altura e incorporó ruedas con faldón completo y guardabarros completamente enrasados al tiempo que abandonaba las tablas de correr. El auto también carecía de manijas de las puertas, ya que las puertas se abrían eléctricamente con los botones ubicados en el exterior y el panel de instrumentos. El panel de instrumentos también incluía una brújula y un altímetro, mientras que una consola separada sobre el parabrisas indicaba cuando una puerta estaba entreabierta o si las luces o la radio del auto estaban encendidas. El cuerpo del Corsair estaba acoplado al "chasis más avanzado disponible en los Estados Unidos" en ese momento, el Cord 810. El chasis del cable motorizado Lycoming 80º V-8 también contaba con tracción delantera y una caja de cambios de preselección eléctrica de cuatro velocidades, así como una suspensión totalmente independiente y amortiguadores ajustables. A pesar de que todas estas características del chasis Cord 810 se conservaban en el Phantom Corsair, el chasis se modificó para acomodar el cuerpo grande del Corsair. El cuerpo midió una impresionante longitud de 237 pulgadas (600 cm) y 76.5 pulgadas (194 cm), suficiente para acomodar a cuatro personas en la fila delantera, incluida una persona a la izquierda del conductor. Sin embargo, los asientos traseros solo podían albergar a dos pasajeros, en gran parte debido a las limitaciones de espacio planteadas por los gabinetes de bebidas a bordo. Aunque pesa 4,600 lb (2,100 kg), el Phantom Corsair podría alcanzar velocidades de hasta 115 mph (185 km / h) debido a su motor Lycoming de 125 bpp, de aspiración natural modificado, así como a su forma aerodinámica.

Producción
Rust Heinz planeó colocar el Phantom Corsair, que costó aproximadamente $ 24,000 para producir en 1938 (equivalente a aproximadamente $ 370,000 en 2010), en producción limitada a un precio de venta estimado de $ 12,500. Sin embargo, la muerte de Heinz en un accidente automovilístico en julio de 1939 puso fin a esos planes, dejando al prototipo Corsair como el único jamás construido.

The Phantom Corsair ahora reside en el Museo Nacional del Automóvil (también conocido como The Harrah Collection) en Reno, Nevada.

Apariciones en medios
El automóvil fue presentado como "Flying Wombat" en la película de David O. Selznick The Young in Heart (1938), protagonizada por Janet Gaynor, Douglas Fairbanks, Jr., Paulette Goddard y Billie Burke.
El Corsair apareció en un segmento de la serie de películas de Popular Science en 1938.
El auto es uno de los raros vehículos que se pueden desbloquear durante el roaming gratuito en el videojuego de 2002 Mafia: The City of Lost Heaven.
El Corsair es uno de los 15 vehículos raros que se pueden conducir en el videojuego de 2011 L.A. Noire.

Galería de imágenes

Notas

Referencias

Enlaces externos

 Website of Popular Science films including Phantom Corsair segment

Prototipos de automóviles


text:
Mickey McBan (February 27, 1919 – October 30, 1979) was an American child actor. He was born in Spokane, Washington to British theatrical parents. McBan began his acting career at the age of four in Poor Men's Wives and specialized in portraying the everyday youngster in many films. In The Moving Picture Boy, John Holmstrom describes him as "mid-way between Jackie Cooper and John Howard Davies: mousier than the one, spunkier than the other, with an amused, reassuring expression." McBan never made the transition to portraying adults and his screen career was already over by 1929.

Partial filmography
 Poor Men's Wives (1923)
Daytime Wives (1923)
Not a Drum Was Heard (1924)
The Dawn of a Tomorrow (1924)
Untamed Youth (1924)
Hot Water (1924)
Peter Pan (1924)
The Splendid Road (1925)
The Splendid Crime (1926)
 Somebody's Mother (1926)
Beau Geste (1926)
Moonland (1926)
The Return of Peter Grimm (1926)
The Way of All Flesh (1927)
What Every Girl Should Know (1927)
Sorrell and Son (1927)
Father and Son (1929)

References

External links

1919 births
1979 deaths
American male child actors
American male film actors
American male silent film actors
Place of birth missing
Place of death missing
20th-century American male actors


text:
Die SpVgg Rot-Weiß Moisling ist ein Sportverein aus dem Lübecker Stadtteil Moisling, der vor allem durch seine Radsportabteilung bundesweit bekannt und durch seine Fußballabteilung regional bekannt ist.

Geschichte
Am 11. Oktober 1911 gründen die Paul Rohde, Horst Wriggers, Ernst Schröder, Karl Hoyer, Ferdinand Herzberg, Herrmann Lemcke, Hans Niemann, Fritz Kroll den ATSV Frisch Auf Moisling. 1. Vorsitzender wurde damals Paul Rohde. Zum Gründungszeitpunkt hat der Verein zwei Abteilungen: Radsport und Schlagball.

1920 wurde dann eine Fußballabteilung gegründet. 1933 wurde der Verein von den Nationalsozialisten verboten, wurde aber unter dem Namen "Volkssportverein Moisling" weitergeführt.
Während des Zweiten Weltkrieges wurde der Sportbetrieb eingestellt und der Sportplatz an der August-Bebel-Straße umgepflügt. 1945 wurde der Sportbetrieb unter dem Namen "SKV Moisling" wieder aufgenommen.

1949 wurde der Verein umbenannt und heißt seitdem SpVgg Rot-Weiß Moisling. 1966 wurde die neue Sportanlage am Brüder-Grimm-Ring eingeweiht, worauf der alte Sportplatz an der August-Bebel-Straße bebaut wurde. Das neue Vereinsheim wurde im Jahre 1990 eingeweiht.

Fußball
Die Fußballabteilung ist nur regional bekannt und die 1. Mannschaft spielt von 2000 bis 2008 fünftklassig in der höchsten Klasse der Landes. Mittlerweile spielt das Team in der Verbandsliga Schleswig-Holstein. Lange Zeit war die SpVgg. hinter dem VfB Lübeck die zweitbeste Fußballmannschaft in Lübeck. Diese Stellung wird mittlerweile vom 1. FC Phönix Lübeck eingenommen, der seit der Saison 2019/20 in der fünftklassigen Oberliga Schleswig-Holstein spielt.

Chronologische Ligazugehörigkeit seit 2005
 2000–2008: Verbandsliga SH (5. Liga, die heutige Schleswig-Holstein-Liga)
 2008–: Verbandsliga SH Süd-Ost (6. Liga)

Größte Erfolge im Fußballbereich
 19. April 2005: 1:0-Sieg gegen den Regionalligisten VfB Lübeck im Kreispokal-Finale

Bekannte Spieler
 Holger Willmer

Radsport

4er Einradfahren
Die SpVgg Rot-Weiß Moisling gewann zwölf deutsche Meisterschaften im 4er Einradfahren und ist somit Rekordmeister in dieser Disziplin. Bei der deutschen Meisterschaft 2001 in Moers gelang es Moisling sogar, die Plätze 1 und 2 zu sichern.

Alle erfolgreichen Meisterschaftsteilnahmen:

 1966 in Böblingen           (Platz 2)
 1969 in Göppingen           (Platz 1)
 1970 in Hannover            (Platz 1)
 1971 in Wiesbaden           (Platz 3)
 1989 in Denzlingen          (Platz 3)
 1992 in Willich-Schiefbahn  (Platz 2)
 1994 in Gärtringen          (Platz 2)
 1995 in Hamburg             (Platz 1)
 1996 in Karlsruhe           (Platz 1)
 1997 in Moers               (Platz 2)
 1998 in Koblenz             (Platz 2)
 1999 in Singen              (Platz 3)
 2000 in Oberursel           (Platz 1)
 2001 in Moers               (Platz 1/2)
 2003 in Bürstadt            (Platz 1)
 2004 in Glauchau            (Platz 1)
 2005 in Bad Salzuflen       (Platz 1)
 2006 in Mönchengladbach     (Platz 2)
 2007 in Elsenfeld           (Platz 1)
 2008 in Ludwigshafen        (Platz 2)
 2009 in Herzogenrath        (Platz 3)
 2010 in Harburg             (Platz 1)
 2012 in Kamp-Lintfort       (Platz 3)
 2013 in Baunatal            (Platz 2)
 2014 in Denkendorf          (Platz 1)
 2015 in Lübbecke            (Platz 3)
 2016 in Moers               (Platz 3)
 2017 in Hamburg             (Platz 1)
 2018 in Neresheim           (Platz 2)

4er Steuerrohrfahren
Im seit 1983 nicht mehr ausgetragenen Steuerrohrfahren konnte sich Rot-Weiß Moisling neunmal die Meisterschaft und fünfmal den zweiten Platz sichern. Die deutsche Meisterschaft in dieser Disziplin wurde von 1964 bis 1982 ausgetragen.

6er Einradfahren
In der seit 1996 ausgetragenen deutschen Meisterschaft im 6er Einradfahren konnte sich Rot-Weiß Moisling bisher zweimal den Titel sichern.

Alle erfolgreichen Meisterschaftsteilnahmen:
 1996 in Karlsruhe      (Platz 1)
 1998 in Koblenz        (Platz 2)
 1999 in Singen         (Platz 2)
 2000 in Oberursel      (Platz 2)
 2001 in Moers          (Platz 1)
 2002 in Denzlingen     (Platz 2)
 2003 in Bürstadt       (Platz 2)

Weblinks
 Offizielle Website der SpVgg Rot-Weiß Moisling

Moisling, Rot-Weiss
Moisling, Rot-Weiss
Gegründet 1911


text:
Das Filmbüro Bremen e.V. ist die Kulturelle Filmförderung der Freien Hansestadt Bremen und die Interessenvertretung der Bremer Filmschaffenden.

Aufgaben und Ziele
Der Aufgabenbereich des Filmbüro Bremen e.V. erstreckt sich von der kulturellen Filmförderung über die Förderung von Filmen von Hochschulabsolventen bis hin zur Förderung filmischer Kleinstprojekte.

Filmförderung
Die Kulturelle Filmförderung des Filmbüros Bremen hat jährlich ein bis zwei Einreichtermine für Anträge in den Bereichen Drehbuch, Produktionsvorbereitung, Produktion und Vertrieb.

Bei der Kleinstprojektförderung können laufend bis zu 1.000 Euro für die Produktion oder Vertrieb Bremer Filme beantragt werden.

Als Partner der nordmedia Mediengesellschaft Niedersachsen/ Bremen nimmt das Filmbüro Bremen eine aktive Rolle bei der Entwicklung des regionalen Medienmarktes ein.

Eine überregionale Bedeutung innerhalb der deutschen und europäischen Förderlandschaft kommt dem Filmbüro nicht zuletzt durch die Veranstaltung des Kurzfilmfestivals young collection und durch die Förderung von Film-Projekten zu, die auch international Beachtung finden.

Als Beispiele hierfür können etwa Filme wie Lieber Fidel - Maritas Geschichte oder der auf dem New York Festival in New York 2009 mit der "Gold World Medal" ausgezeichnete Dokumentarfilm Schnappschuss mit Che von Wilfried Huismann genannt werden.

Kurzfilmfestival
Mit der young collection wurde 1997 ein bundesweit ausgeschriebener Kurzfilmwettbewerb eingerichtet, der laut Zielsetzung der Initiatoren ein "Forum junger Filme" schaffen soll. Neben einem Kritikerpreis werden dabei auch zwei Publikumspreise vergeben. Die young collection dient so der Entdeckung und Förderung junger Talente im Bereich des Filmes.

Zu den bisherigen Preisträgern gehören u. a. auch späterhin so bekannt gewordene Filmemacher wie der Berlinale-Preisträger Jan Koester und der Filmregisseur Florian Henckel von Donnersmarck.

Förderpreise

Das Filmbüro Bremen vergibt jährlich im Frühjahr den Dokumentarfilm Förderpreis, mit dem Konzepte für ein Dokumentarfilm Projekt prämiert werden. Er ist mit 15.000 dotiert.

Jährlich im Spätsommer wird der Bremer Videokunst Förderpreis vergeben, für ein Konzept, das mit dem Preisgeld realisiert und in einem renommierten Bremer Museum oder einer Galerie ausgestellt wird.

Literatur
Otto Altendorfer: Das Mediensystem der Bundesrepublik Deutschland Bd.2,  Verlag für Sozialwissenschaften, 1 Aufl., Wiesbaden 2004 ISBN 3531134361

Weblinks

 Offizielle Website
 German Film Service + Marketing: Major German (and European) Film Institutions
Goethe Institut: Wegweiser zum deutschen Film
Die Bundesregierung: Beauftragter für Kultur und Medien. Links Filmförderung

Einzelnachweise

Filmförderung
Kultur (Freie Hansestadt Bremen)


text:
Гаглово је насељено место града Крушевца у Расинском округу. Према попису из 2002. било је 811 становника (према попису из 1991. било је 842 становника).

Демографија
У насељу Гаглово живи 667 пунолетних становника, а просечна старост становништва износи 43,1 година (42,0 код мушкараца и 44,1 код жена). У насељу има 188 домаћинстава, а просечан број чланова по домаћинству је 4,31.

Ово насеље је великим делом насељено Србима (према попису из 2002. године).

Референце

Спољашње везе

 Мапе, аеродроми и временска ситуација локација (-{Fallingrain}-)
 Гугл сателитска мапа (-{Maplandia}-)
 План насеља на мапи (-{Mapquest}-)

Град Крушевац
Насељена места у Расинском управном округу
Википројект географија/Насеља у Србији


text:
Samih Al Gabbas (Arabic: سامح الجباس) is an Egyptian physician and writer, born in 1974. He has many publications, including the novel "An Old Rope and a Tied Knot", which won the Katara Prize for Arabic Novel in the category of unpublished novels and in the Drama category in 2015. He has also translated several books from English into Arabic including John Steinbeck's novella "Of Mice and Men".

Education and career
Samih Al Gabbas, an Egyptian physician and writer, born on 11 January 1974. His literary career began in 2006, when he published his first collection of short stories titled "The Ideal Citizen". In the same year, he published his first novel "Hayy El Franj". He has published so far, one short stories collections, and ten novels. Al Gabbas has also translated several novels from English into Arabic including "Of Mice and Men" by John Steinbeck and "Alice in the Wonderland" by Lewis Carroll. He has won several awards for his literary works, including the proze for the best novel from the Writers Association in Cairo for his novel "The Franj District", and won the Katara Prize for Arabic Novel for his novel "An Old Rope and Tied Knot" in 2015, and his novel has been translated into English and French. Al Gabbas worked as a director of advertising and marketing in pharmaceutical companies from 1999 until 2013. He is now a member of the story club in Cairo, and a member of the Egyptian Writers Union.

Awards

 2009: First place for the best novel from the Writers Association of Cairo for his novel "The Franj District".
 2011: First place in the Arab Journal of Writing competition for children for his novel "Sea of Storms".
 2011: Received a grant from the Arab Fund for Arts and Culture in Literature for his novel "Port Said" in 2011.
 2011: First place in the Ihsan Abdel Quddous Prize in the novel for his novel "Cairo's Christmas".
 2012: Won the novel prize of "Al Jomhuria Al Kubra" newspaper competition.
 2013: Won the Egyptian Writers Union Prize for novels for his novel "Port Said".
 2015: Won the Katara Prize for Arabic Novel for his novel "An Old Rope and a Tied Knot" in the category of unpublished novels.
 2015: Won the Katara Prize for Arabic Novel in the Drama Category for his novel "An Old Rope and a Tied Knot".

References

Living people
21st-century Egyptian physicians
Egyptian novelists
21st-century Egyptian writers
1974 births


text:
The Collusion Syndicate, formerly the Collusion Group and sometimes spelled Collu5ion, C0llu5i0n or C011u5i0n, was a Computer Security and Internet Politics Special Interest Group (SIG) founded in 1995 and effectively disbanded around 2002.

Collusion Group
The Collusion Group was founded in 1995 by technologist Tex Mignog, aka the TexorcisT (sic) in Dallas, Texas before moving the headquarters to Austin, Texas in 1997.  Founding members included individuals that all operated anonymously using hacker pseudonyms (called "handles" or "nyms") including the TexorcisT, Progress, Sfear (sic), Anormal, StripE (sic) and Elvirus.  The membership of this organization grew to an estimated 30+ by 1999 and was not localized to its headquarters in Austin, Texas, with members in other states, countries and continents.  The group made numerous open appearances at computer security events such as H.O.P.E. and DefCon and was often quoted by the media on computer related security, political and cultural issues.

The group was well known for its online publication, www.Collusion.org   and also founded and financed other events such as the "irQconflict", the largest seasonal computer gaming tournament in the South-Central US.

The group was often interviewed with regard to Internet security issues by reporters for a variety of media outlets, some examples being KVUE News

,
the Austin American Statesman and Washington Post
,
and The New York Times
.

www.Collusion.org
The Collusion Syndicate began publishing articles written by its members and others that submitted articles in 1997 on their site, www.Collusion.org , their stated mission being to "Learn all that is Learnable".
This site won awards including a Best of Austin  in 2000 by the Austin Chronicle where the site was described as "an edgy cabal of net-savvy punks and vinyl-scratching, video-gaming malcontents, laying it down in no uncertain terms with a lot of dark backgrounds and urban-toothed graphics and in-your-face-yo rants."

Collusion Syndicate research on SIPRNet has been referenced by the SANS Institute
.

Xchicago has published tips by Collusion's founder, TexorcisT, on Google Hacking.

The group's work and research is referenced in many books including
Steal This Computer Book 4.0: What They Won't Tell You about the Internet,
Mac OS X Maximum Security
and Anarchitexts: Voices from the Global Digital Resistance.

The group may have been tied to Assassination Politics as evidenced by declassified documents.

Notable Inventions and Actions

AnonyMailer
1995 - An application developed to point out security issues with the Simple Mail Transfer Protocol.

Port-A-LAN
1998 - The Port-A-LAN  is described as a "LAN-in-a-Box" and designed to facilitate quick network deployments.  With Cat 3 50-pin telco cable and break-out "harmonicas" to quickly deploy a 160 node network at a previously unwired location in less than one hour.  (Developed prior to the advent of WiFi popularity.)

irQconflict
1998-2001 - The Collusion Syndicate hosted the irQconflict

,
the largest seasonal computer gaming tournament in the South-Central US.  These events were different in that they were very large for LAN party standards (100-200 gamers) and included a rave like atmosphere with DJs, club lighting and projectors showing computer animation and machinima.  They took place in various venues in Austin, Texas, utilized Port-A-LAN technology and, due to its size, required the re-engineering of the venues' electrical wiring.  These events drew attendance from all over Texas and surrounding states.
The Collusion Group took the show on the road in 1999, taking the irQconflict to DefCon 7

 and in 2000 was invited to do their thing in conjunction with SXSW Interactive and COnduit 2K electronic film festival

 and was where some machinima films chose to debut
, during the gaming.

Virtual Sit-ins
1999 - The Collusion Syndicate promoted Virtual Sit-ins which are manual DDoS attacks created by hundreds of protesters attempting to overload the servers of the organization they are protesting by repeatedly requesting data, manually.
SecurityTraq  credits this site as providing an early introduction to the concept of Hacktivism and
they are referenced in The Internet and Democracy, a paper by Roger Clarke Prepared for IPAA/NOIE and included in a NOIE publication in September 2004.
They explanation of Hactivism was published in the Hacktivist and credited in the Ashville Global Report as lately as 2007.

Electric Dog
2000 - The Electric Dog  is a remote control wireless camera robot created to demonstrate the practicality of simple robotics in routine office technical repair.

See also
2600 The Hacker Quarterly
Phrack
Legion of Doom
Chaos Computer Club
Cult of the Dead Cow
l0pht
Crypto-anarchism
Culture jamming
E-democracy
Hacker culture
Hacker ethic
Internet activism

References

External links
Collusion E-zine

1995 establishments in Texas
Computing culture
Politics and technology


text:
John William Peter Newman (Settle, Yorkshire del Norte, Inglaterra, 16 de junio de 1990), más conocido como John Newman, es un músico, cantante, productor y compositor británico, que en 2012 saltó a la fama cuando apareció en el tema «Feel the Love», de Rudimental, que entró en la posición 1 del ranquin de sencillos de Reino Unido. Su sencillo debut como artista solista «Love Me Again» (2013) y su tercera colaboración «Blame» (2014) de Calvin Harris, tuvieron aun mayor éxito en las listas de éxitos europeas, oceánicas y en Estados Unidos.

En 2013, lanzó su álbum debut Tribute, que obtuvo el puesto número 1 de la lista de álbumes británica, y consiguió la certificación discográfica de platino en Reino Unido. A finales de 2015, publicó su segundo disco Revolve que tuvo un bajo recibimiento en las listas de éxito. Para febrero de 2014, Newman había vendido más de 1.3 millón de copias entre álbumes y sencillos en su país natal.

Primeros años
Nacido el 16 de junio de 1990 en Settle, una pequeña comunidad inglesa de Yorkshire del Norte en el Reino Unido, creció en su ciudad natal junto con su hermano mayor James, quien también es cantante y compositor. Hijo de Jackie, madre soltera que trabajó como recepcionista para una lechería por más de treinta y cinco años, a los seis años de edad sus padres se divorciaron. Su hermano es también cantante, James Newman. Asistió a la escuela primaria de Settle. A los dieciséis años, culminó sus estudios en la escuela secundaria, y apasionado con la mecánica automotriz, se inscribió en la facultad de diseño de autos en una universidad inglesa; sin embargo, no culminó sus estudios.

Carrera musical

Comienzos y éxito internacional con colaboraciones
Newman a una temprana edad empezó a escuchar música motown y northern soul de los años setenta y ochenta, gracias a su madre quien era una aficionada. En su escuela primaria recibió lecciones de arte dramático. Cuando su hermano mayor James era un adolescente abandonó su casa para formar una banda, acontecimiento que inspiró a Newman a lanzar una carrera artística. En su adolescencia empezó a inspirarse en géneros como el house, hip hop y el punk, aunque siempre mantuvo como influencias principales el motown y northern soul. Asimismo se aficionó con elepés de Diana Ross, James Brown, Damien Rice, Ray LaMontagne y Ben Harper. Entre los catorce y quince años compuso varias canciones y aprendió a tocar la guitarra, e improvisó un estudio de grabación debajo de la escalera de su casa para producir música con una computadora portátil y una guitarra acústica. Mezcló diversas muestras de audios de los temas que solía escuchar, y después de incluir su voz en las pistas, se motivó a realizar actuaciones musicales; el artista realizó puestas en escena en bares, fiestas de cumpleaños y bodas de su localidad natal. Newman en su infancia también aprendió a hacer diseños de karts.

Newman después de culminar la secundaría, ingresó a la universidad para estudiar diseño de autos, pero con el tiempo, abandono sus estudios al sentir que debía lanzar una carrera musical como un compositor, disyóquey o productor, ya que pensaba que no era un buen vocalista. Así, esperando hacer una carrera en la música, a los diecisiete años se mudó a Leeds en Yorkshire del Oeste para estudiar producción musical en la Leeds College of Music. A pocas semanas de haberse establecido en Leeds, dos de sus amigos más cercanos murieron en un accidente automovilístico, lo que le causó una gran depresión. Newman devastado por la pérdida, recurrió a la música como un medio de superación y comenzó a escribir canciones, a cantar y a tocar soul de Otis Redding mientras lloraba. Él cree que el «llanto» mientras realizaba interpretaciones «afectó» su voz haciéndola más expresiva, lo que lo motivó a seguir cantando. En Leeds, Newman se aficionó mucho más con el motown gracias a unos conocidos con quien compartía afinidad. Pasó tres años en Leeds y durante ese tiempo, además de realizar actividades musicales, trabajó como recolector de vidrio y como camarero.

Después de obtener su título en música, Newman a los veinte años se trasladó a la ciudad de Londres  con la idea de formar una banda. El obtuvo un trabajo en un bar llamado Old Dairy en Stroud Green, un barrio al norte de Londres. Luego mostrar su interés de formar una agrupación musical, le presentaron al músico y productor Piers Agget, y después de encontrar a otras personas, integraron un grupo musical  y empezaron a realizar actuaciones musicales por Londres; Agget actuó en los teclados. Newman perdió su puesto de trabajo el Old Dairy y con el tiempo la banda se disolvió. Newman posteriormente laboró en el bar The Silver Bullet en el área de Finsbury Park en Londres, que le permitió conocer a varios músicos En 2011, Newman llamó la atención de un agente de Island Records, y a finales de año firmó un contrato de grabación. Al año siguiente, Agget lo invitó a participar en dos temas para el álbum debut de un grupo musical llamado Rudimental que formó oficialmente en 2010 con varios amigos de la infancia. Así Newman coescribió a «Feel the Love» y «Not Giving In», para los que además prestó su voz.

En mayo de 2012, Rudimental lanzó a «Feel the Love» como un sencillo para su álbum debut, Home, y se convirtió en un éxito en Reino Unido al entrar a la posición 1 de la lista de sencillos británica. El tema también fue notorio en varios países de Europa, entre ellos Bélgica y los Países Bajos donde se situó en el puesto 2 de su lista de sencillos, y también en Oceanía al ingresar en la número 3 y la 4 de los ránquines de éxitos de Australia y Nueva Zelanda respectivamente. En noviembre de 2012 se llevó a cabo la publicación de «Not Giving In», que tuvo un éxito moderado en Reino Unido al obtener el puesto 14 del ranquin de sencillos británica. En el informe de ventas de 2012, «Feel the Love» figuró como la decimosexta canción más vendida del año, con 619 000 unidades. Newman se embarcó en una gira musical con Rudimental para promocionar al álbum debut de la banda. Él también actuó como telonero para Plan B.

Tribute y Revolve (2013-15)
Newman ganó popularidad en varios países después de sus dos primeras colaboraciones con Rudimental, así cuando lanzó sencillo debut como artista principal, «Love Me Again», el 1 de julio de 2013  se convirtió en un éxito en más de catorce países al ingresar a las diez principales de su lista de sencillos, entre los que incluye España, Bélgica, Irlanda, Portugal, Australia y Nueva Zelanda. En Estados Unidos se situó en el puesto 30 del Billboard Hot 100, y en Reino Unido, pasó a ser su segundo número uno en la lista de sencillos británica. «Love Me Again» culminó 2013 como la decimocuarta canción más vendida en Reino Unido. El 7 de octubre de 2013 se publicó su segundo sencillo «Cheating»  y obtuvo el puesto 9 del ranquin de popularidad de sencillos británica. A mediados de octubre de 2014 salió a la venta el álbum debut del artista, Tribute, que alcanzó el puesto número 1 de la lista de álbumes de Reino Unido. En Estados Unidos,  Tribute obtuvo el puesto 24 del Billboard 200 por más de 100 000 copias. En general, el álbum recibió reseñas favorables de parte de los críticos especializados; el periodista Simon Butcher, de Clash, escribió que apresar de ser un álbum de «ruptura», «musicalmente es optimista». Butcher alabó la mezcla del motown con sonidos contemporáneos del dance, aunque encontró similitudes con The Defamation of Strickland Banks (2010) de Plan B, considerándolo un aspecto negativo. En reconocimiento a las ventas de Tribute en Reino Unido la British Phonographic Industry (BPI) lo certificó platino. En diciembre de 2013, lanzó «Losing Sleep» como el tercer corte de Tribute. Newman promocionó a Tribute y sus sencillos en varios programas de televisión de Reino Unido y Estados Unidos entre ellas The Tonight Show Starring Jimmy Fallon, The Ellen DeGeneres Show y Today.

En los Brit Awards de 2014, Newman figuró entre los candidatos al galardón solista británico masculino y «Love Me Again» estuvo nominado al sencillo británico y vídeo británico, respectivamente. El 7 de septiembre de 2014 el disyóquey Calvin Harris lanzó al mercado musical un sencillo titulado «Blame», en el que Newman participa como vocalista. El tema tuvo un éxito al encabezar los listados de popularidad de sencillos de Finlandia, Suecia, Noruega, Portugal, Reino Unido y Países Bajos. Asimismo entró a las diez principales en España, Francia, Alemania e Irlanda, entre otros. En Reino Unido «Blame» pasó a ser el tercer tema de Newman que se situó en la número 1 del ranquin de sencillo británica. En Estados Unidos entró en el puesto 19 del Billboard Hot 100  y vendió más de un millón de copias en el país, por lo que fue certificado platino por la Recording Industry Association of America (RIAA).

En junio de 2015, Newman publicó «Come & Get It» como el sencillo principal de su segundo álbum de estudio, Revolve. El tema ingresó en el puesto 5 del ranking de sencillo británico en julio de 2015. Revolve salió a la venta el 16 de octubre de 2015; tuvo un bajo recibimiento en listas musicales, su mejor posición en listas musicales fue la número 3 en el listado de álbumes de Reino Unido. Entre el 8 de marzo de 2016 hasta el 25 del mismo mes, Newman actuó en múltiples conciertos como telonero en gira musical Delirium World Tour de Ellie Goulding por Reino Unido.

Características musicales

Influencias y voz
En su juventud, Newman fue influenciado por la música northern soul y motown que su madre solía poner en casa. En su infancia, también se aficionó con las obras de Otis Redding, y con la música house, funky y rap de los años noventa principalmente de los artistas Jadakiss, 50 Cent y Ludacris. Él cita a Michael Jackson, James Brown, Prince, Berry Gordy, Swing Out Sister, Adele, Amy Winehouse, Otis Redding, Led Zeppelin, Diana Ross, Marvin Gaye y a Florence and the Machine como sus influencias.

El reportero Tim Teeman, del periódico The Guardian, encontró similitudes entre la voz de Newman con la de Adele y Winehouse, y lo etiquetó como la versión masculina de ellas. Newman comenta que «su voz conmovedora viene de la escucha de Otis Redding».

Discografía
 Tribute (2013)
 Revolve (2015)
 Fire in Me (2018)

Giras musicales
Telonero
 2016: Delirium World Tour (Reino Unido) de Ellie Goulding

Referencias

Véase también

Publicaciones

Enlaces externos

John Newman en AllMusic

Cantantes masculinos de Inglaterra
Cantautores del Reino Unido
Cantantes de pop del Reino Unido
Cantantes de neo soul
Cantantes en inglés
Músicos del Reino Unido del siglo XXI
Intérpretes número uno de Los 40 Principales de España
Cantantes con vídeos musicales certificados por Vevo