text:
Le lycée général et technologique Condorcet est le plus ancien lycée de la ville de Belfort, et il a longtemps été le seul lycée public de la ville. Dès sa création juste après la guerre de 1870 et la perte de l'Alsace, son histoire est intimement liée à l'histoire politique et militaire de la ville et du Territoire de Belfort.

Il est aujourd'hui l'un des trois grands lycées publics de Belfort, avec près de  et 180 personnels d'encadrement et de service.

Emplacement géographique
Le lycée se situe au 13 avenue du Président-Roosevelt. Il est au centre ville et tout près de la gare, ce qui est un avantage actuellement, mais qui a occasionné quelques événements plus ou moins dramatiques dans son histoire.

Présentation générale

Les bâtiments
Lors de sa construction en 1873, le lycée était composé d'un grand bâtiment en forme de H, sur trois étages, avec une petite annexe à l'entrée de la cour d'honneur, qui sert toujours aujourd'hui de loge et de point d'accueil. Le bâtiment d'origine a rapidement été agrandi avec le « petit lycée » en 1877. Le grand lycée et le petit lycée sont les seuls bâtiments historiques.

Le gymnase a été construit dans les années 1963-1965 (avant cela, le gymnase était à l'emplacement de l'actuel collège Léonard de Vinci, qui jouxte le lycée), et agrandi en 2004.

Des locaux spécifiques pour la restauration scolaire sont construits créés en 1962, puis rénovés en 1999  avec la mise en place d'un self-service. L'internat actuel est un bâtiment spécifique (qui accueille aussi des salles de classe), il a été construit en 1972.

Un bâtiment entièrement neuf a été construit à l'arrière du "grand lycée" en 1991/1992 pour héberger la Vie Scolaire (salles de travail, cafétéria, etc), le CDI, la salle des Professeurs, autour d'un puits de lumière central.

Les installations sportives et la restauration scolaire sont partagées avec les collégiens du Collège Léonard de Vinci.

De nombreuses photos et images du lycée sont disponibles sur le site inventaire du patrimoine de la Région Bourgogne-Franche-Comté.

Les enseignements
Le lycée a un fort engagement vers l'international : sections européennes anglais, allemand, espagnol, italien ; sections binationales ABIBAC menant à l'obtention simultanée du baccalauréat et de l'ABITUR pour la section ABIBAC, créée en 2006, et de l'Esame di Stato pour la section ESABAC, créée en 2020 ; Sections de techniciens supérieur en commerce international.

Il est engagé dans la démarche etwinning  et a obtenu depuis plusieurs années le label "Etwinning school". ainsi que plusieurs labels de qualité européens.

Le lycée accueille des filières générales, et des filières technologiques de STMG (Sciences et techniques Management et Gestion). En tout 34 classes existent, de la Seconde au post-bac. Elles se répartissent comme suit  en 2021 :

 environ 350 élèves en seconde (10 classes),
 environ 330 élèves en première (10 classes),
 330 élèves en terminale (10 classes),
 une centaine d'étudiants en sections de techniciens supérieurs : BTS commerce international, et BTS services informatiques aux organisations (par apprentissage).

Des classes préparatoires aux grandes écoles scientifiques ont été créées au sein du lycée entre 1988 et 1993, et ont existé jusqu'en 2015, date de leur transfert au lycée Follereau voisin.

Plusieurs activités et options sont proposés au lycéen/nes :
– options facultatives en seconde : latin, LV3 italien, LV3 russe, arts plastiques, management et gestion, théâtre ;
– options facultatives de terminale : maths complémentaires, maths expertes, Droit et Grands Enjeux Du Monde Contemporain (DGEMC).

Spécialités de première et de terminale : HGGSP, HLP, LLCE anglais, mathématiques, SVT, SES, numérique et sciences informatiques, arts plastiques.

Depuis la rentrée 2021, une nouvelle formation est proposée aux étudiants au lycée, le PPPE (parcours préparatoire au professorat des écoles), en lien avec l'UFR STGI AES de Belfort. Parcours de trois ans préparant au CRPE de professorat des écoles et délivrant une licence AES simultanément.

L'engagement "développement durable"
Depuis 2004, le lycée est partiellement chauffé au bois, grâce à une chaufferie mixte gaz et bois. Un ensemble d'actions pédagogiques est mis en place dans le cadre de l'Éducation au développement Durable, et à la démarche en vue de la labellisation "E3D" (clean walk, braderie solidaire, récupération des bouchons, etc).  La restauration scolaire est également engagée dans une démarche de qualité alimentaire ayant recours aux filières biologiques ou locales.

L'internat

Le bâtiment de l'internat accueille des salles de classe sur deux niveaux, ainsi que l'infirmerie.

Dans les trois autres étages, il héberge une centaine d'internes, scolarisés au lycée même, ou dans d'autres établissements belfortains ne disposant pas d'internat.

Il y a différents horaires à respecter - le matin le réveil est à 6h45. L'internat est fermé le temps de midi et ouvre le soir en semaine  à partir de 17h sauf le mercredi où il ouvre à 13 heures. Un foyer et une salle de travail sont réservés aux internes.

La vie lycéenne
L'Association sportive du lycée propose aux élèves des activés sportives et artistiques (basket-ball, cross, arts du cirque et escalade).

Plusieurs clubs existent au lycée : club manga, club journal.., ainsi que les écodélégués. Un Carnaval, la Semaine des Talents, le Bal des Terminales sont traditionnellement organisés chaque année.

L'Illuminé, journal du lycée, a été publié sous format papier de 2010 à 2020. Il paraît sous forme de blog depuis 2020. Il fait suite à d'autres journaux lycéens qui ont existé : le Potache (1977- 1980), le Moustique (1997), la Langue noire (1998 - 2001), l'Insolent (février 2001 - fév 2004), le Condorsait (2004 à 2007).

Histoire du lycée

Un « lycée national » né de la défaite de 1871
En 1870, Belfort était le chef lieu d'un arrondissement du département du Haut-Rhin. La ville disposait seulement d'un "collège communal". Pour obtenir le baccalauréat les garçons de bonne famille Belfortaine allaient étudier à Colmar, Besançon, Paris ou Lyon .

En 1871, après la défaite française, les trois départements alsaciens et lorrain deviennent allemands. Belfort, s'étant défendue vaillamment pendant un siège de trois mois (les Allemands ne sont entrés dans Belfort que lorsque le gouvernement provisoire a obligé la ville à ouvrir les portes), bénéficie d'un traitement particulier. Pour récompenser cette défense héroïque, Adolphe Thiers, le chef du gouvernement, négocie pied à pied avec Otto von Bismarck, et obtient que les 106 communes de langue française autour de Belfort restent à la France. Ces communes forment une unité administrative autour de Belfort qui prend le nom de "Territoire de Belfort".

Belfort, ancien chef-lieu d'arrondissement, n'a pas de lycée : le 26 juin 1871, le maire, Édouard Mény, qui s'était beaucoup engagé auprès de ses concitoyens au cours du siège de Belfort, préside une séance extraordinaire du Conseil Municipal qui appelle à la création d'un établissement destiné à scolariser les jeunes belfortains ainsi que toute une nouvelle population d'élèves venus en particulier d'Alsace. Il s'adresse au ministre de l'Instruction publique :

Cependant dans un premier temps, le 15 mai 1872, l'État refuse la construction du lycée. La Ville de Belfort propose alors d'offrir le terrain nécessaire, et également de donner une subvention de . Le , la Mairie achète un terrain de 3 hectares et 35 ares à M. et . En janvier 1873, l'État autorise la Ville à construire, celle-ci est finalement maître d'œuvre. "Cette construction s'est faite dans des conditions exceptionnelles et anormales, dans un but politique" indique M. Iundt, ingénieur en chef pour la construction du lycée. C'est le premier lycée de Belfort, il n'y avait auparavant qu'un "collège communal".

Le lycée est donc né de la guerre, et de la volonté des familles alsaciennes d'offrir à leurs enfants un enseignement en français, et en France. Une souscription lancée à l'initiative d'Alfred Koechlin-Schwartz, industriel alsacien établi à Belfort a permis de recueillir  pour la construction du lycée de Belfort. Par décret du ministère de l'Instruction publique, le lycée sera appelé "lycée national".

Le financement de la construction du lycée est donc celui-ci :
 financé par l'État : 550 000 francs pour la construction ;
 financé par la Ville de Belfort : le coût du terrain (), et  pour l'équipement du lycée ;
 financé par souscription de parents des élèves de l'établissement principalement des Alsaciens : .

Ce qui fait du lycée de Belfort un lycée exceptionnel par ce financement privé.

Les travaux commencent le 5 avril 1873. Ils sont "poussés avec la plus grande rapidité" et le lycée ouvre à l'automne 1873. A la rentrée, le 28 octobre 1873, il y a 287 élèves dont 87 pensionnaires. Rentrée 1874, 475 élèves, dont 300 pensionnaires. Rentrée 1875, il y a 310 internes inscrits, le lycée et déjà trop petit, on décide la construction d'un deuxième bâtiment, qui s'appellera le "Petit lycée" . La construction est achevée en 1883.

Une autre conséquence de la création du Territoire de Belfort, c'est l'installation à Belfort de familles alsaciennes qui choisissent de rester françaises (ce sont les « optants »), et d'activités industrielles venues d'Alsace à partir de 1871. Par exemple la SACM (Société alsacienne de constructions mécaniques) qui deviendra Alsthom en 1928, DMC (Dollfus-Mieg et Compagnie). Belfort qui comptait  en 1870 atteindra en 1914 près de . La ville devient une ville  militaire importante car ville frontière de 1871 à 1919 : présence de casernes, et de 19 forts autour de la "trouée de Belfort" qui devient un secteur fortifié.

Parmi ces nouveaux venus, beaucoup de familles juives, qui ne veulent pas être allemandes. Ils sont commerçants, avocats, médecins... Leurs enfants fréquentent le nouveau lycée. Ils sont sans doute assez nombreux pour que des travaux soient faits, puisqu'un plan du lycée montre l'existence en 1903 d'une cuisine israélite, et d'un réfectoire israélite séparés des autres locaux.

Le lycée, lieu de mémoire
Dès 1899, l'Association Amicale des anciens élèves et du souvenir français installe des plaques commémoratives d'anciens élèves morts au combat.

1ère plaque

 BARDY Christophe, S.aide major, décédé à Strasbourg le 16 janvier 1814
 MONCHOT Alexandre, lieutenant porte-drapeau au 91e de ligne, tué à Solférino le 24 juin 1859
 GENTY Auguste, sergent au 2e zouave, décédé au combat à Ben-Attab le 16 mars 1864
 BARDY Gustave, S.lieutenant au 6e lanciers, tué à Frœschwiller le 6 août 1870
 MILLOT Xavier, médecin major de 1ere classe, tué Frœschwiller le 6 août 1870
 HEYGEL Edmond, S.officier au 22e de ligne, tué à Sedan le 1er septembre 1870
 RAMEAU Hernest, franc tireur, tué à Beaune-La-Rollande le 28 novembre 1870
 MESPLE Arthur, soldat au 16e bataillon de chasseurs, tué devant Orléans le 1er décembre 1870
 MOUROUX Gustave, garde mobilisé, tué à Belfort le 30 janvier 1871
 HENRY Alfred, S.lieutenant au 2e régiment étranger, tué à Lao-Kaï le 19 aout 1886
 BOUVROT Jules, lieutenant d'infanterie de marine, tué devant Tombouctou le 14 janvier 1894
 BERNARD Francis, médecin major au 200e de ligne, décédé à Suberbieville à Madagascar le 18 septembre 1895

2ème plaque

 DEPIERRE Eugène, capitaine au 95e de ligne, blessé à mort à Sébastopol le 7 juin 1855
 RONDOT Abel, sergent major au 3e génie, tué à Sebastopol le 27 juin 1855
 GRANDMESSE Antoine, soldat au 19e de ligne, tué à Sebastopol le 28 juillet 1855
 KOCH Antoine, sergent au 92e de ligne, tué à la bataille de la Tchernaïa le 16 août 1855
 HERBELIN Prospère, sergent major au 13e de ligne, décédé à Beyrouth en Syrie le 25 octobre 1860
 STOUFF Albert, S.aide major, décédé à Belfort le 12 janvier 1871
 MARTIN Charles, lieutenant au 3e tirailleurs, décédé à Dap-Cau à Tonkin le 1er mai 1885
 JOAQUIM Camille, sergent major d'infanterie de marine, décédé à Podor au Sénégal le 20 septembre 1892
 HOUBRE Paul, sergent de tirailleurs, décédé à Diégo-Suarès à Madagascar le 7 novembre 1895
 HUNTZBUCHLER Ernest, explorateur de la mission Gentil , décédé à Brazzaville le 2 décembre 1898
 WEISGERBER Alexandre, lieutenant au 1er étrangers, tué à Talung à Tonkin le 25 février 1902
 MOSSE Georges, capitaine au 1er tirailleurs, tué à Coc-Tum à Tonkin le 4 janvier 1910
Ces élèves sont décédés lors de nombreuses expéditions ou guerres telles que l'expédition de Tonkin de 1882-1885, celle de l'Expédition de Madagascar, surtout en 1995.

Le lycée pendant la Première Guerre mondiale
Pendant la Première Guerre mondiale, le lycée a continué à fonctionner en partie, avec des salles réservées pour les blessés de guerre, évacués depuis les combats qui se menaient dans la région de Mulhouse. En effet dès 1914, comme d'autres établissements scolaires, le lycée constitue une annexe de l'hôpital militaire de Belfort, 500 lits y sont installés. "L'ambulance chirurgicale 15 passe une bonne partie de la guerre dans le Territoire de Belfort. D'octobre à décembre 1915, elle stationne dans l'hôpital du lycée de Belfort."

En 1916 la ville de Belfort s'est trouvée menacée par des tirs d'un canon à longue portée, le "long Max", et certains cours ont pu être donnés dans des cafés !

Enfin, en 1917, après la fin des bombardements, le lycée devient en 1918 "l'hôpital complémentaire d'armée 48".

La chapelle du lycée
Son existence a longtemps été considérée comme une légende, alimentée par des souvenirs d'anciens élèves transmis de génération en génération. On trouve pourtant aux archives municipales de Belfort des dessins d'architectes qui témoignent d'un projet de construction d'une chapelle, avec fenêtres à frontons, et vitraux, sur une des ailes du lycée.

Aucun document d'archives ne retrace la construction d'une chapelle, cependant un document témoigne de l'existence et du fonctionnement d'une chapelle au sein du lycée en 1911 : le 13 mai 1911, l'aumônier du lycée, l'abbé Dauphin écrit au député-maire de Belfort pour signaler le délabrement de la chapelle du lycée, et demander à la ville d'intervenir pour blanchir les murs et réparer les fuites du toit, avant le 28 mai 1911, date de la première Communion de 28 élèves. À la suite de cette demande, le 16 mai 1911, l'architecte municipal, directeur des travaux de la ville, fait son rapport au maire et propose d'exécuter le travail de blanchissage puis de réparer la toiture de la chapelle ; le 26 juin 1911, l'adjoint au maire signe le devis pour les travaux.

Par ailleurs, en 1919, il existait des dommages de guerre concernant la sacristie de la chapelle, qui nécessitent des réparations, du toit notamment : noue, ardoises..

Après de nombreuses recherches, un plan a été retrouvé par les Archives départementales où apparait la chapelle. Elle existe toujours ! Le bâtiment a été transformé en salles de classe.

À part la religion catholique, deux autres religions étaient présentes au lycée dans la première moitié du , et assuraient également l'éducation religieuse : en 1938, le pasteur Pernoux et le rabbin Kapelovitch étaient "ministres du culte agréés par M. le Recteur".  Par ailleurs,  les plans du lycée témoignent de la présence en 1903 d'une cuisine et d'un réfectoire israélites.

Le lycée pendant la Deuxième Guerre mondiale
Pendant la deuxième guerre mondiale, Belfort se trouve dans la zone occupée, et appartient de plus à la zone réservée. Cela signifie que les habitants qui avaient fui pendant l'exode (environ ) ne peuvent y revenir - du moins officiellement.

Durant l'année scolaire 1939-1940, le lycée est évacué vers le château du village de Vellexon, en Haute-Saône, et l'année scolaire se passe là-bas. Le 18 juin les Allemands entrent dans Belfort, la ville du Lion est prise en une demi-journée, sa défense a été brouillonne, désordonnée, le commandement dépassé ! La population belfortaine est anéantie. Le lycée est occupé partiellement par l'armée allemande de fin 1940 au début de 1941.

Pendant quelques mois, l'armée allemande a tout pouvoir à Belfort. La Kommandantur est installée à côté de la mairie actuelle.

Le lycée rouvre le  mais il y a encore des soldats présents dans le lycée. Les élèves cohabitent pendant quelques mois avec les troupes allemandes (service des essences). En juin en juillet 1940, après la défaite française il y a environ  de guerre à Belfort, qui attendent d'être évacués vers l'Allemagne.

Malgré la situation de la ville qui craint toujours d'être annexée au Reich et une forte présence allemande, des professeurs et des élèves refusent cette soumission et désobéissent aux ordres de l'Occupant. Les premiers résistants se manifestent dès 1940.

Une professeure de philosophie, Mademoiselle Baby a participé à l'évasion de prisonniers en leur fournissant des vêtements civils et des indications pour fuir. Mademoiselle Baby a été dénoncée et arrêtée, puis condamnée à trois mois de prison. Son remplaçant ayant été chahuté par les élèves, six élèves ont été exclus définitivement du lycée.

En mars 1941, en cours de chimie, deux élèves ont emporté des produits chimiques et les ont fait exploser dans le souterrain vers la gare. Il y avait à ce moment-là en gare un train de munitions allemand à quai. Immédiatement les soldats allemands ont entouré le lycée ; le proviseur a fait se rassembler tous les élèves dans la cour et a sommé les responsables de se dénoncer. Deux élèves se sont présentés, ils ont été emmenés par la police allemande, puis exclus du lycée. Dès le lendemain, le souterrain a été fermé par le maire, et pour tout le temps de la guerre.

Un professeur d'allemand, Monsieur Dentz, appartenait à un réseau de renseignement (réseau Hector) chargé d'observer les mouvements de l'armée allemande, les armes, les actions qu'elle préparait. Il a été arrêté ainsi que deux élèves d'un autre établissement de la cité (l'EPS), en octobre 1941. Ils ont été déportés. Les deux élèves sont morts en déportation ; concernant M. Dentz, son corps n'a jamais été retrouvé. Vingt autres belfortains arrêtés avec eux seront libérés.

L'aumônier catholique du lycée à partir de 1943, l'abbé Dufay, a également appartenu à un mouvement de résistance : il est devenu chef militaire de la Résistance, à la tête des FFI à partir de mai 1944. Avec un groupe d'élèves, appartenant aux Scouts de France, le clan Guy de Larigaudie, il a mené des actions de résistance. Sept élèves de première et de terminale ont été fusillés ou déportés.

Lorsque le port de l'étoile jaune a été imposé, en juin 1942, à tous les Juifs de plus de 6 ans, Julien Bloch, élève de terminale au lycée, est arrivé avec son étoile. L'aumônier, l'abbé Pourchet, est venu vers lui et lui a fait une accolade, devant tout le monde. Le professeur d'allemand lui a dit « je suis pourtant antisémite, mais je n'admets pas cette mesure. » Ensuite, tous les élèves de sa classe ont mis tour à tour la veste de Julien Bloch, et se sont promenés avec dans la cour.  Julien Bloch passe son bac en 1942, il reçoit les félicitations pour son succès et est convoqué au rectorat pour recevoir un prix par le recteur. Cependant, sa mère est dénoncée en  pour non-port de l'étoile. Elle parvient à quitter Belfort  avec son fils vers la Saône-et-Loire. Un passeur les conduit vers la ligne de démarcation à proximité de Mouchard. Cependant, au dernier moment avant de franchir la ligne de démarcation, Julien s'écarte sur un sentier et il est pris par une patrouille allemande. Il est emmené vers Drancy  puis déporté à Auschwitz. Sa mère n'a jamais pu savoir ce qu'il était devenu.

À Belfort, à la sortie de la guerre, 183 déportés juifs ne sont pas rentrés, dont 11 élèves et anciens élèves du lycée. Sur les plaques présentes sur la façade du lycée, ils sont notés « déporté disparu ». Nulle part il n'est fait mention de leur mort tragique, gazés, ou morts à Auschwitz.

Le premier juif arrêté à Belfort en 1942, Jean-Jacques Lehmann, élève du lycée, fait partie d'un groupe de 11 juifs arrêtés. Ils sont déportés en mars  1942, c'est le premier convoi vers Auschwitz. Aucun ne reviendra. Sa mère a donné au lycée sa bibliothèque, et deux sculptures en mémoire de son fils (Chevaux de Marly). Une salle du lycée a longtemps porté le nom de Jean-Jacques Lehmann.

En 1944, le lycée rouvre dans des grandes difficultés, avec 354 élèves, mais il ferme à nouveau le 11 mai 1944. Il est occupé par les Allemands d'août à novembre 1944.

En septembre 1944, le Maréchal Pétain et Pierre Laval sont emmenés par les Allemands devant l'avancée des troupes alliées ; la milice de différentes régions suit Pétain, pensant être protégée. Les familles des miliciens sont hébergées dans le lycée pendant une quinzaine de jours en septembre 1944. Après leur départ, toute la literie a disparu, emportée. Le lycée a été pillé. Les bâtiments sont dans un triste état.

Le 20 novembre 1944, Belfort est repris par les troupes alliées : l'armée de De Lattre de Tassigny, la Première Armée formée de différentes troupes de tirailleurs marocains, sénégalais, ainsi qu'un bataillon sanitaire, et la Nouba des tirailleurs (la musique qui faisait marcher les hommes ! Les Belfortains aimaient beaucoup ce type de défilé !). La 1ère armée était formée aussi de FFI qui avaient rejoint l'armée française après le débarquement du 15 août en Provence. Il faut héberger cette armée à Belfort : pour une part, ce sera dans le lycée jusqu'au début 1945.

La situation est très difficile : fenêtres et portes manquantes, matériel de physique et de chimie disparu, dégradations de toutes sortes, saleté repoussante etc. Il faut 6 millions de francs pour rééquiper le lycée.

Le 12 décembre 1944, le préfet du Territoire de Belfort désigne deux enseignants, M. Dechenaud et M. Reichart comme proviseur et censeur provisoires, pour assurer la direction du lycée, et faire un état des lieux général. Il est impossible que le lycée fonctionne à peu près normalement avant janvier 1946. La situation est très difficile : fenêtres et portes manquantes, matériel de physique et de chimie disparu, dégradations de toutes sortes, saleté repoussante, etc.

Les cours reprennent donc très difficilement dans le petit lycée, et à l'école des Forges (ancien bâtiment du Collège municipal). Dans le grand lycée, les cours reprennent le 12 janvier 1945. Cependant le rééquipement et la remise en état prendront dix ans.

Les plaques mémorielles de la Seconde Guerre Mondiale

1ère plaque
"À nos camarades morts pour la Patrie.1939-1947

DENTZ Joseph, Professeur au lycée, Déporté

DUFFAY Pierre, Abbé aumônier du lycée Condorcet

DOLLFUSS Georges, déporté à Dachau

ALLMENDINGER Pierre, médecin

AUBRY Michel, Capitaine d'infanterie

BELLOT Fernand, Fusillé à Communay

BLOCH Julien, Déporté et disparu

BRAUN Bernard, Déporté à Kauferling

BRISWALTER Georges, Sous-officier aviateur

CHARLE Jean, Décédé à Oldorf

CHRISTEN Jean-jacques, Décédé à Melk

DELEAGE André, Lieutenant

DEMET Pierre, Aspirant d'infanterie

DUGOIS Claude, Fusillé à Banvillars

DUPONT Henri, Fusillé à Granvillard

DUPONT Pierre, Fusillé à Auxelle-Haut

L'association Amicale des Anciens élèves"

2ème plaque
"À nos camarades morts pour la Patrie.1939-1947

DIGUE Georges, Commandant

ENGELS Pierre, Fusillé à Besançon

FELLNER Henri, Engagé au R.I.C.M

GABRY Roger, Capitaine aviateur

GANGLOFF Bernard, Maquis de l'Ain

GRANDPIERRE Paul, Tué à Saint-Amour

HARTWEG Pierre, Décédé à Buchenwald

HARTWEG Claude, Décédé à Flossenburg

HENNIN Yves, Blessé à Belfort

HOCHSTETTER Jean, Lieutenant de Vaisseaux

HUCK Pierre, Blessé à Belfort

JOLIVET André, Décédé à Buchenwald

KIMBLER Aimé, Caporal-chef d'infanterie

LEVY André, Capitaine fusillé au Fort du Ha

L'association Amicale des Anciens élèves"

Une histoire mouvementée
Le lycée de garçons reste donc le seul lycée public de Belfort jusqu'en 1958, date de la création du lycée de jeunes filles.

Son histoire est mouvementée, tant elle est liée à la vie politique et militaire de la ville de Belfort. La dénomination même du lycée témoigne de l'originalité de son histoire : "lycée de Belfort" quand il est créé de façon unique en son genre, puis "lycée national" par décision ministérielle, et "lycée de garçons" traditionnellement à Belfort, on l'appelle "lycée Roosevelt" lorsqu'il devient mixte (du nom de la rue où il est situé), et enfin "lycée Condorcet" en 1994. Une cérémonie est organisée à cette occasion en présence du député-maire de Belfort, Jean-Pierre Chevènement et du recteur, Guy Isaac.
Sans compter un autre nom qu'il aurait pu avoir, celui du poète belfortain Léon Deubel : en effet le , le proviseur du lycée écrit au maire de Belfort, lui proposant de baptiser le lycée du nom du poète Léon Deubel, et sollicitant son appui pour constituer le dossier de demande au ministère de l'Éducation.

Initiatives pédagogiques et technologiques

Années 1970
En 1975, dans un objectif novateur d'initiation à l'informatique pour les élèves et enseignants intéressés, le lycée Condorcet, à Belfort, fut éligible à l'opération ministérielle dite « Expérience des  » : utilisation de logiciels ainsi qu'enseignement de la programmation d'ordinateurs en langage LSE, en club informatique de lycée, pour  de l'enseignement secondaire. À cet effet, dans une première phase, quelques professeurs du lycée, enseignants de diverses disciplines, furent préalablement formés à la programmation informatique. Puis, dans une seconde phase, l'établissement fut doté d'un ensemble informatique en temps partagé comportant : un mini-ordinateur français CII Mitra 15 avec disque dur, un lecteur de disquettes , plusieurs terminaux écrans claviers Sintra TTE, un téléimprimeur  et le langage LSE implémenté ; tous ces moyens ayant permis de mettre en œuvre sur le terrain cette démarche expérimentale, avec du matériel informatique ultra-moderne pour l'époque.

Quelques célèbres anciens élèves du lycée Condorcet

 Florian Bouquet
 Georges Bretegnier
 Tahar Rahim
 Ian Boucard
 Cécile Plantier
André Larger
Michel Dreyfus-Schmidt

Sources

Bibliographie
 Marie-Antoinette Vacelet, Le Territoire de Belfort dans la tourmente 1939-1945, Cêtre 2004
 Laurent Tatu, Jean-Christophe Tamborini, La Grande Guerre dans le Territoire de Belfort, Coprur Eds 2005
 Yvette Baradel, Georges Bischoff, André Larger, Yves Pagnot, Michel Rilliot, Histoire de Belfort, éditions Horvath, 1985
 Yves Imbert, Le Lycée de Belfort, sa création, son premier agrandissement le petit lycée 1871- 1888, brochure octobre 1984, Archives municipales de Belfort.
 Lionel Stévenot, Un lycée entre tradition et modernité, site du lycée Condorcet : https://lyc-condorcet-belfort.eclat-bfc.fr/l-etablissement/histoire-du-lycee/un-lycee-entre-tradition-et-modernite/

Articles connexes
 Enseignement à Belfort
 Léon Deubel
 Vellexon

Liens externes

Notes et références

Liens externes

Enseignement à Belfort
Lycée en Bourgogne-Franche-Comté


text:
Venere, nota anche come Venere dei Marsi, è una frazione di 842 abitanti del comune di Pescina (AQ), in Abruzzo.

Geografia fisica
Il paese sorge ai piedi della catena montuosa posta ai margini orientali della conca del Fucino che la separa dalla valle del Giovenco, lungo la strada statale 83 Marsicana che collega l'area fucense al parco nazionale d'Abruzzo, Lazio e Molise.
Venere si trova a   e confina con Pescina a nord e con i comuni di Gioia dei Marsi, Ortucchio, San Benedetto dei Marsi e Trasacco.

Dista circa 3,8 chilometri dal capoluogo comunale.

Storia

Si riferisce all'anno 150 a.C. il primo documento scritto in cui si parla di Venere. Il testo recita che: "ebbe culto (Venere Dea) specialmente nell'attuale villaggio che da lei ha il nome Venere e verso l'anno 150 a.C. i Marsi costruirono un tempio sotto il titolo di Venere Mirtea".
Il tempio fu eretto per celebrare la pace tra i Marsi, gli altri popoli italici e i Romani che avrebbe determinato il toponimo del paese.
La grotta Tronci e il riparo Maurizio attestano come in questi luoghi, situati originariamente sulle sponde orientali del lago Fucino, le popolazioni stanziassero in modo continuativo. Ciò grazie alle condizioni climatiche rese favorevoli dalla presenza del lago. I primi insediamenti, circa 18.000 anni fa, ci furono da parte delle tribù Bertoniane provenienti in Marsica dalla contemporanea area di Montebello di Bertona (PE).

Venere fu già dal Basso Medioevo un importante presidio militare, nel XIII secolo fu edificato il "Castrum Veneris" composto di tre torri gemelle d'avvistamento e controllo sul lago Fucino poste in connessione ed allineate con le altre presenti sulle alture fucensi. Soltanto una delle tre torri è rimasta in piedi ed è ancora visibile.
La bolle papali risalenti al XVII secolo citano la chiesa parrocchiale di San Silvestro e le chiese di San Bartolomeo, San Gervasio, San Pietro e Santa Maria. Delle ultime due la prima menzione risale al 1114.
Il paese fu distrutto dal terremoto della Marsica del 1915 che causò un alto numero di vittime. Il borgo antico, situato alle pendici del monte che lo sovrasta, è stato parzialmente ricostruito, mentre il borgo nuovo si è sviluppato più a valle lungo il bordo del bacino fucense.

Monumenti e luoghi d'interesse

Architetture religiose

 Santuario della Madonna del Buon Consiglio Edificato intorno al 1550 e distrutto dal grande terremoto della Marsica del 1915 fu ricostruito nel 1949. Meta di pellegrinaggi, è situato nella parte alta del paese.
 Chiesa di Santa Maria del Carmine È detta anche chiesa di Santa Maria del Carmelo. L'edificio originario prese il posto della chiesa parrocchiale scomparsa dedicata a san Silvestro. Intorno ad esso si sviluppò il nucleo abitato posto in altura, dopo l'abbandono del centro fortificato medievale. In un documento ecclesiastico del 1809 la chiesa è citata con la dignità di arcipretura parrocchiale. Crollò a causa del terremoto del 1915 e, come per il paese, la riedificazione avvenne più a valle. I lavori di costruzione iniziarono nel 1933, per concludersi nel 1936 quando fu aperta al culto. Internamente presenta tre navate e un'abside semicircolare.
 Chiesa scomparsa di San Pantaleone, fu descritta da Giovanni da Segni e riportata in uno dei volumi dell'Italia sacra di Ferdinando Ughelli.

Architetture militari
Torre medievale Il paese è dominato a sud da una torre risalente al XIII secolo. In origine erano presenti tre torri, che hanno subito ingenti danni durante il terremoto della Marsica del 1915. In passato la torre dominava il lato orientale del bacino lacustre del Fucino ed era in collegamento visivo con tutte le fortificazioni simili situate nei borghi limitrofi e sulle montagne che circondavano il lago.

Siti archeologici
Resti del tempio di Venere mirtea In località Arestina in seguito alle campagne di scavo sono tornati alla luce frammenti di oggetti in ceramica e di carbone e anche lamelle di ossidiana. Capitelli e basamenti dell'antico tempio di Venere mirtea di stile corinzio sono conservati nelle chiese di Venere.
Grotta Tronci e riparo Maurizio Nella cavità denominata anche "grotta Clemente Tronci" e nell'attiguo riparo Maurizio, sono stati rinvenuti 1.412 strumenti in selce, 5.107 scarti di lavorazione e, più importante di tutto, un ciottolo con una incisione schematica di un animale.

Società

Tradizioni e folclore
Nella seconda domenica di settembre di ogni anno si celebra la festa patronale in onore della Madre del Buon Consiglio, patrona di Venere.

Infrastrutture e trasporti

Strade
La strada statale 83 Marsicana collega Venere al capoluogo comunale e a Gioia dei Marsi.

Sport
La squadra di calcio che ha rappresentato nei tornei dilettantistici abruzzesi il paese marsicano è stata l'"A.S.D. Venere calcio". Nel 2017 la società si è unita con quella di San Benedetto dei Marsi dando vita all'"Asd San Benedetto Venere".

Note

Bibliografia

Voci correlate
 Marsica
 Fucino
 Valle del Giovenco
 Giovenco
 Diocesi di Avezzano

Altri progetti

Collegamenti esterni

Frazioni della provincia dell'Aquila
Pescina

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
A Casa Bonita, a mexikói étterem (Casa Bonita) a South Park című rajzfilm 107. része (a 7. évad 11. epizódja). Elsőként 2003. november 12-én sugározták az Amerikai Egyesült Államokban.

Cselekmény

Kyle bejelenti, hogy a születésnapi buliját a Casa Bonita nevű spanyol étteremben rendezi és három legjobb barátját is meghívja. Eric Cartman örömében táncolni és énekelni kezd, mivel imádja ezt az éttermet és folyton róla álmodozik. Hamar kiderül azonban, hogy Kyle az állandó gúnyolódásai miatt nem őt, hanem Butterst hívja meg (Stan és Kenny mellett). Cartman igyekszik jó benyomást tenni Kyle-ra és kedves lenni vele, de próbálkozásai kudarcot vallanak. Ekkor szomorúan elmondja Kyle-nak, hogy sajnálja a múltban történt nézeteltéréseket és reméli, az eset ellenére barátok maradnak. A megható szavakat hallva Kyle beleegyezik abba, hogy ha Butters valamiért nem tudna elmenni a szülinapi zsúrra, akkor Cartman beugorhat helyette.

Cartman ördögi tervet eszel ki Butters félreállítására; elhiteti vele, hogy rövid időn belül egy hatalmas meteor fog becsapódni és az egyetlen esély a túlélésre Jimbo földalatti bunkerében van, így a naiv Butters odamenekül. A tervbe viszont hiba csúszik, mert Kyle – értesülve Butters titokzatos eltűnéséről – úgy dönt, egy héttel elhalasztja a szülinapi bulit, mert nem tudná jól érezni magát, miközben nem tudja, barátja merre van. Amikor a rendőrfőnöktől meghallja, hogy a bunkereket is átvizsgálják, Cartman azt mondja Buttersnek, hogy a meteor már becsapódott és radioaktív élőhalott kannibálokká változtatta az embereket. Cartman kicsalogatja Butterst a bunkerből és egy kartondobozt húz a fejére (állítása szerint azért, hogy megvédje a "sugárzástól"), majd egy lerobbant benzinkútnál bezárja egy kidobott hűtőszekrénybe. A hűtőt nemsokára egy kukásautó a közeli szeméttelepre viszi, ahol Butters saját civilizációt kezd építeni. Butters a telepen találkozik egy ott dolgozó nővel, aki meggyőzi arról, hogy nem történt semmiféle katasztrófa és már egy hete őt keresi az egész város. Butters végre belátja, hogy Cartman átverte és felhívja a rendőrséget.

Kyle, Cartman, Stan és Kenny megérkezik az étterembe, de Kyle anyja telefonhívást kap a rendőrségről, melyben tájékoztatják arról, mit tett Cartman Buttersszel. Cartman elmenekül a rendőrök elől és végigrohan az éttermen, gyorsan megnézve és kipróbálva minden látványosságot. Amikor végül elfogják, a rendőrök elmondják neki, hogy felbőszített egy fél várost, elveszítette a barátait és egy hétre a fiatalkorúak börtönébe küldik. Amikor a rendőrfőnök megkérdezi tőle, mindez megérte-e, Eric elábrándozva azt feleli; "Teljesen".

Utalások
Az epizód végén látható üldözéses jelenet utalás az 1993-as A szökevény című filmre.
Butters az egyik jelenetben a Chicago együttes "If You Leave Me Now" című dalát énekli.

Érdekességek
A Casa Bonita egy valóban létező étterem Denverben (a "Casa Bonita" név egyébként spanyolul azt jelenti; "Szép ház").
Az epizód végét eredetileg másként tervezték; Cartmant a rendőrök még azelőtt elfogták volna, hogy bejutott az étterembe. A készítők azonban viccesebbnek találták a végleges epizódban látható finálét, ezért amellett döntöttek.

További információk
 Casa Bonita, a mexikói étterem a South Park Studios hivatalos honlapon ()

Casa Bonita, a mexikoi etterem


text:
Nassarius vidalensis is een slakkensoort uit de familie van de Nassariidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1959 door Barnard.

Nassariidae


text:
Syntomeida hampsoni is een beervlinder uit de familie van de spinneruilen (Erebidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1904 door Barnes.

Syntomeida


text:
El síndrome del intestino permeable o síndrome de hiperpermeabilidad intestinal no está oficialmente reconocido.

Algunos nutricionistas y practicantes de la medicina alternativa defienden la existencia de este síndrome, diferente del fenómeno científico aceptado de la permeabilidad intestinal.   Sus defensores afirman que el «intestino permeable» causa una inflamación crónica en todo el cuerpo con una serie de manifestaciones que incluyen la fatiga crónica, la artritis reumatoide, el lupus, las migrañas, la esclerosis múltiple y el autismo. A fecha de 2016, había poca evidencia que apoyara la hipótesis de que el supuesto síndrome del intestino permeable causara directamente este amplio rango de enfermedades.

Stephen Barrett ha descrito el «síndrome del intestino permeable» como un diagnóstico de moda y dice que sus defensores utilizan la supuesta afección como una oportunidad para vender una serie de remedios de salud alternativos, entre ellos dietas, preparados de hierbas y suplementos dietéticos.  En 2009, Seth Kalichman escribió que algunos pseudocientíficos afirman que el paso de las proteínas a través de un «intestino permeable» es la causa del autismo. La creencia de que un «intestino permeable» podría en realidad causar autismo es popular entre el público, pero las pruebas son débiles y las que existen son contradictorias.

Sus defensores pregonan varios tratamientos para el «síndrome del intestino permeable», como suplementos dietéticos, probióticos, remedios a base de hierbas, alimentos sin gluten y dietas con bajo contenido de FODMAP, de azúcar o dietas antimicóticas, pero la evidencia de que estos tratamientos brinden algún beneficio es baja. Ninguno ha sido estudiado adecuadamente para determinar si son seguros y efectivos para este propósito. El Instituto Nacional para la Sanidad y la Excelencia del Cuidado del Reino Unido (NICE) no recomienda el uso de ninguna dieta especial para controlar los principales síntomas del autismo o del síndrome de permeabilidad intestinal.

Véase también
 Anexo:Pseudociencias

Referencias

Síndromes
Gastroenterología
Fraudes sanitarios
Medicina alternativa
Pseudociencia


text:
Cionel Félix Pérez Viera (born April 21, 1996) is a Cuban professional baseball pitcher for the Baltimore Orioles of Major League Baseball (MLB). In 2016 he signed with the Houston Astros as an international free agent. Perez made his Major League debut in 2018 for the Astros. He has also played for the Cincinnati Reds.

Career

Houston Astros
Pérez played two seasons for Matanzas of the Cuban National Series. In September 2016, he signed a deal worth $5.15 million with the Houston Astros as an international free agent. The contract was voided in October due an issue in his physical. In December, he agreed to a new deal with the Astros worth $2 million.

Pérez made his professional debut with the Quad Cities River Bandits in 2017. He was later that season promoted to the Buies Creek Astros and Corpus Christi Hooks. In 21 total games (16 starts) between the three clubs, he posted a 6-4 record and 4.13 ERA with a 1.29 WHIP. The Astros added him to their 40-man roster after the season. Perez made his Major League debut on July 11, 2018. In 2019, he played for the GCL Astros, Fayetteville Woodpeckers, and the Round Rock Express, going 3–1 with a 4.94 ERA over 54.2 innings. He appeared in 5 games for the Astros in 2019, going 1–1 with a 10.00 ERA over 9 innings. In 2020 for Houston, Pérez made 7 appearances, registering a 2.84 ERA with 8 strikeouts in 6.1 innings of work.

Cincinnati Reds
On January 23, 2021, the Astros traded Pérez to the Cincinnati Reds for Luke Berryhill.

Baltimore Orioles
The Baltimore Orioles claimed Pérez off waivers on November 24, 2021.

On June 12, 2022, Pérez recorded his first career save in a 10-7 win over the Kansas City Royals. Pérez made 66 appearances for Baltimore in 2022, pitching to a stellar 7-1 record and 1.40 ERA with 55 strikeouts in 57.2 innings pitched.

References

External links

1996 births
Living people
Baseball players from Havana
Cuban League players
Major League Baseball players from Cuba
Cuban expatriate baseball players in the United States
Major League Baseball pitchers
Houston Astros players
Cincinnati Reds players
Baltimore Orioles players
Cocodrilos de Matanzas players
Gulf Coast Astros players
Quad Cities River Bandits players
Buies Creek Astros players
Fayetteville Woodpeckers players
Corpus Christi Hooks players
Fresno Grizzlies players
Round Rock Express players


text:
Als Musta'min () gilt in der klassisch-islamischen Völkerrechtslehre (Siyar) ein nichtmuslimischer Bewohner des Dār al-Harb, der durch die Schutzerklärung (amān) eines Muslims die Erlaubnis erhält, auf islamischem Gebiet ohne jegliche Steuerverpflichtungen zu verweilen, solange er dort keine permanente Residenz begründet.

Die Dauer dieser Schutzgarantie darf nicht länger als ein Jahr betragen; nach Ablauf der Schutzgarantie muss der Musta'min das islamische Gebiet verlassen, wobei ihm sicheres Geleit gewährt wird, oder – sofern er sich länger im Dār al-Islām aufhalten möchte – einen Dhimma-Vertrag schließen. Einen Aman kann jeder freie, volljährige Muslim ungeachtet des Geschlechts gewähren.

Das Konzept des Aman basiert sowohl auf der Sunna Mohammeds, als auch dem Koran:

Der Aman garantiert dem Musta'min das Recht auf Leben und Besitz, dem das islamische Recht, die Scharia, dies ansonsten nur zugesteht, wenn er zum Islam konvertiert oder einen Dhimma-Vertrag mit dem muslimischen Herrscher schließt. Neben dem Recht auf Leben und Besitz geht mit dem Aman – mit Ausnahme des Amans, der Feinden nach ihrer Kapitulation gewährt wird – auch der Schutz vor Versklavung einher. Ein Musta'min ist vor Angriffen aller Personen unter der Autorität des Kalifen, ob Muslim oder Nichtmuslim, und, sofern dies entsprechend ausgehandelt worden ist, auch anderer geschützt. Dieser Schutz steht dem Musta'min ungeachtet des politischen Verhältnisses zwischen dem islamischen und seinem Staat zu. Diplomaten wird ein Aman ohne weiteres gewährt.

Heutzutage wird ein Visum aus islamrechtlicher Sicht als Aman gewertet.

Literatur
 The Encyclopaedia of Islam. New Edition. Brill, Leiden. Bd. 1, S. 429 ("Amān")
 Muhammad Hamidullah: The Muslim Conduct of State. The Other Press, 1961. S. 216 f.
 Julius Hatschek: Der Mustaʾmin: ein Beitrag zum internationalen Privat- und Völkerrecht des islamischen Gesetzes. Berlin [u. a.] : Vereinigung wiss. Verleger de Gruyter 1919. Digitalisat
 Majid Khadduri: War and Peace in the Law of Islam. The Johns Hopkinns Press, 1955. S. 163–169

Einzelnachweise

Islamisches Fremden- und Völkerrecht


text:
Smurfit ist der Familienname folgender Personen:

 Michael Smurfit (* 1936), britisch-irischer Unternehmer
 Victoria Smurfit (* 1974), irische Schauspielerin


text:
Dear Diary, My Teen Angst Has a Bodycount is the debut studio album by American post-hardcore band From First to Last. It was released on June 29, 2004, through Epitaph Records.  The title was taken from a monologue in the film Heathers, in which Winona Ryder's character is writing in her diary. Production was handled by Lee Dyess and the band themselves. The album was remastered by Beau Burchell from Saosin, however, it is not indicated on the personnel, possibly due to a contemporary feud between the band. The album is also notable for being one of the earliest projects featuring singer and multi-instrumentalist Sonny Moore (who has since launched a successful solo career as an electronic music producer and performer, under the stage name Skrillex). The album received generally mixed reviews from music critics. It reached number 12 and 21 on the Billboard Heatseekers Albums and Independent Albums chart. It spawned two singles: "Ride the Wings of Pestilence" and "Note to Self". The hidden track (commonly referred to as "Dead Baby Kickball") features contributing vocals from American rapper Major League Playa. "Populace in Two" was included in the soundtrack for the video game Burnout 3: Takedown.
It was released on the iTunes store for download on July 26, 2005.

Track listing

B-Sides

Note that "Failure by Designer Jeans" isn't featured on any album by From First to Last. It is featured on Punk-O-Rama 10.

Personnel
From First to Last
 Sonny Moore – lead vocals, additional guitar, programming
 Matt Good – co-lead vocals, lead guitar, keyboard, background vocals
 Travis Richter –  rhythm guitar, unclean vocals, background vocals
 Jon Weisberg –  bass, unclean vocals
 Derek Bloom – drums, percussion

Additional musicians
 Major League Playa – vocals (on "Untitled")

Production
 Lee Dyess – production, mixing
 Beau Burchell  – mastering, mixing
 Brian Gardner – mastering
 Nick Pritchard – album design
 Adam Krause – photography
 Cody Nierstadt – design

References

External links

From First to Last albums
2004 debut albums
Epitaph Records albums


text:
Baron Umberto Louis De Morpurgo (* 12. Januar 1896 in Triest; † 26. Februar 1961 in Genf) war ein italienischer Tennisspieler. Er stammt aus der Bankiers-Dynastie der Morpurgo.

De Morpurgo wurde in Triest geboren, als dieses zu Österreich-Ungarn gehörte. Nach dem Ersten Weltkrieg fiel dieses jedoch an Italien, sodass er zeit seines Lebens unter italienischer Flagge spielte.

Er nahm an den Olympischen Spielen 1924 in Paris teil, wo er in der Einzelkonkurrenz Bronze gewann. In seinem letzten Spiel besiegte er den Franzosen Jean Borotra, zu der Zeit amtierender Wimbledon-Sieger. Im Jahr 1925 stand er an der Seite von Elizabeth Ryan im Mixed-Finale von Wimbledon, sie verloren jedoch mit 3:6, 3:6 gegen Jean Borotra und Suzanne Lenglen. De Morpurgo war 1927 sowie von 1929 bis 1931 italienische Nummer eins. Im Jahr 1929 wurde ihm von Benito Mussolini der Titel Italienischer Botschafter des Tennissports verliehen. Im selben Jahr nahm er am Monte Carlo Masters teil und erreichte sogleich das Finale. Gegen Henri Cochet verlor er jedoch klar mit 6:8, 4:6, 4:6. 1930 nahm De Morpurgo an der ersten Auflage des heutigen Masterturniers in Rom teil, welches zunächst in Mailand stattfand. Sowohl im Einzel als auch im Doppel erreichte er das Finale, musste aber jeweils eine Niederlage hinnehmen. Im Einzel unterlag er Bill Tilden mit 1:6, 1:6, 2:6, während er im Doppel an der Seite von Placido Gaslini ebenfalls Tilden und dessen Partner Wilbur Coen mit 0:6, 3:6, 3:6 unterlegen war.

Zwischen 1923 und 1933 spielte De Morpurgo 28 Begegnungen für die italienische Davis-Cup-Mannschaft. Er gewann 39 seiner 53 Einzelpartien sowie 16 seiner 26 Doppelpartien. In dieser Zeit gewann er mit der Mannschaft in den Jahren 1928 und 1930 zweimal die Europazone. In den darauffolgenden Interkontinental-Playoffs unterlag Italien aber den US-Amerikanern mit jeweils 1:4. Beide Male sorgte De Morpurgo für den Ehrenpunkt durch einen Sieg im zweiten Einzel.

De Morpurgo wurde 1993 in die International Jewish Sports Hall of Fame aufgenommen.

Weblinks

 Umberto De Morpurgo in der International Jewish Sports Hall of Fame (englisch)

Davis-Cup-Spieler (Italien)
Olympiateilnehmer (Italien)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1924
Mitglied der International Jewish Sports Hall of Fame
Italiener
Geboren 1896
Gestorben 1961
Mann


text:
Валентин Николаевич Юрин — советский военный деятель, полковник. Командовал испытательной частью, которая отправляла в космос Юрия Гагарина.

Биография
Родился 4 ноября 1922 году в селе Коробчино.

В Вооруженные силы пришел в 1940 году.

В 1941 году окончил Одесское училище артиллерии. В этом же году назначен командиром взвода запасного артиллерийского полка. Участник Великой Отечественной войны с марта 1942 года. На войну пришёл начальником разведки дивизиона минометного полка. Воевал на Волховском, Калининском, Северо-Западном, 1-м и 2-м Прибалтийских, Ленинградском и 3-м Украинском фронтах. Победу в 1945 году встречал командиром дивизиона минометной бригады.

В Ракетные войска пришёл осенью 1950 года.

После окончания Военной командной артиллерийской академии в 1960 году Юрин поступил на службу на космодром Байконур командиром 32-й военно-испытательной части. Эта часть занималась подготовкой и отправкой в космос Юрия Гагарина. Под командованием полковника Юрина в космос выходили Герман Титов, Андриян Николаев, Павел Попович, Валентина Терешкова, Валерий Быковский и другие космонавты.

В октябре 1961 года назначен заместителем начальника Киевского танкового училища им. М. В. Фрунзе, а в апреле 1965 заместителем командира ракетной дивизии в г. Луцк. С ноября 1970 года назначен заместителем начальника Серпуховского высшего военного командного училища. После увольнения с военной службы работал начальником музея при училище.

Член КПСС.

Умер в Серпухове в 2004 году. Похоронен на городском кладбище.

Награды
Награжден в 1943 году — Орденом Красного Знамени, в 1956 году — Орденом Красной Звезды, в 1961 году — Орденом Ленина; в 1975 году — Орденом «За службу Родине в Вооружённых Силах СССР» III степени, Орденом Народной республики Болгарии «9 сентября 1944 года» III степени, в 1985 и 1944 годах соответственно — Орденами Отечественной войны I и II степени.

Примечания

Литература
 Глазами очевидцев. Воспоминания ветеранов Байконура. Выпуск 3. М., «Космо», 1997.
 Герчик Константин Васильевич Байконур — память сердца: сборник подготовлен советом ветеранов Космодрома Байконур. — М.: Терра, 2001. — ISBN 5-273-00172-2
 Кузнецов М. И. Байконур. Королев. Янгель — Воронеж : ИПФ «Воронеж», 1997. — ISBN 5-89981-117-X

Ссылки
 Словарь РВСН. Энциклопедия Минобороны СССР

Полковники (СССР)


text:
John David Rosenberg (* 1947/1948) ist ein US-amerikanischer Footballtrainer.

Laufbahn
Rosenberg, aus Newton (Massachusetts) stammend, studierte Sozialpsychologie an der Harvard University und gehörte im Jahr 1966 als Spieler der Footballmannschaft der Hochschule an. Im Jahr 1967 war er Assistenztrainer an der Harvard University und übte 1968 und 1969 dasselbe Amt an der University of Pittsburgh aus. 1970 und 1971 gehörte er an der Pennsylvania State University dem Stab von Cheftrainer Joe Paterno an und schloss in dieser Zeit einen Master-Studiengang im Fach Erziehungswissenschaft ab. In den Jahren 1972 und 1973 hatte er das Amt des Verteidigungskoordinators an der Villanova University inne, 1974 kehrte er an die Pennsylvania State University zurück und war dort bis 1983 wieder Assistenztrainer. Im Jahr 1983 arbeitete Rosenberg im Trainerstab der Philadelphia Stars in der Profiliga USFL.

1984 wurde er Cheftrainer der Brown University. 1987 führte er die Mannschaft in der Ivy League auf den zweiten Rang, nach dem Ende der Saison 1989 gab das Amt ab. Im Spieljahr 1994 war Rosenberg in der Football League of Europe Cheftrainer der Mannschaft Munich Thunder. Im Vorfeld der 1995er Saison wechselte er zu den Berlin Adlern und damit in die Football-Bundesliga. Er war in Berlin wiederum hauptverantwortlicher Trainer.

In den Jahren 1997 und 1998 gehörte er zum Trainerstab der Cologne Crocodiles und übernahm dort die Koordinierung der Verteidigung, 1997 trug er auf diese Weise zur deutschen Vizemeisterschaft der Kölner bei. 2000 und 2001 war Rosenberg bei den Munich Cowboys ebenfalls in der höchsten deutschen Spielklasse beschäftigt und fungierte bei den Münchnern wie zuvor in Köln als Verteidigungskoordinator.

Ende Juli 2002 trat der als besonnener Analytiker bekannte US-Amerikaner das Amt des Cheftrainers der Hamburg Blue Devils an und löste Maximilian von Garnier als Übergangstrainer ab, der sich wieder ganz seinen Aufgaben als Spieler widmete. Rosenberg führte die Hamburger, deren Saison vorher durch Unruhe sowie Höhen und Tiefen geprägt gewesen war, Mitte Oktober 2002 zum Gewinn der deutschen Meisterschaft. Aus persönlichen Gründen zog Rosenberg, der außerhalb der Footballsaison seinen Wohnsitz in Sherman Oaks in Los Angeles hatte, seine Zusage, die Hamburger auch in der Saison 2003 zu betreuen, im April 2003 zurück.

In der Saison 2004 arbeitete er bei den Braunschweig Lions unter Cheftrainer Troy Tomlin als Verteidigungskoordinator und wurde mit der Mannschaft deutscher Vizemeister. 2005 trat er das Cheftraineramt bei den Bergamo Lions in Italien an und führte die Mannschaft zum Meistertitel. 2006 arbeitete er ebenfalls als Cheftrainer in Bergamo, aber nicht für die Lions, sondern die Warriors.

Von 2007 bis 2009 leitete Rosenberg die Munich Cowboys an. Er führte die Münchner im Spieljahr 2007 zum Wiederaufstieg in die höchste deutsche Spielklasse GFL. 2008 erreichte die Mannschaft als GFL-Aufsteiger unter Rosenbergs Leitung das Viertelfinale. Im Vorfeld der Saison 2010 wechselte er innerhalb der GFL zu den Plattling Black Hawks, bei denen er gleichermaßen das Amt des Cheftrainers ausübte. Nach dem Spieljahr 2010 verließ er Plattling, da er sich entschlossen hatte, 2011 nicht in Europa zu arbeiten.

Zur Saison 2013 wurde Rosenberg Cheftrainer des Zweitligisten Frankfurt Universe, im Juni 2013 verließ er die Mannschaft aufgrund eines Krankheitsfalls in der Familie und kehrte in die Vereinigten Staaten zurück.

Einzelnachweise

American-Football-Trainer (Deutschland)
American-Football-Trainer (Italien)
Person (Hamburg Blue Devils)
Person (Munich Cowboys)
Person (Berlin Adler)
Person (Frankfurt Universe)
Person (Plattling Black Hawks)
US-Amerikaner
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann
Person (Munich Thunder)


text:
Васил Огнянов Симов-Ален Делон е бивш български футболист, полузащитник. Играл е за Родопа (1977-1979), ЦСКА (1979-1980), Ботев (1980-1987) и за кипърските отбори Етникос и Анагеницис. Има 150 мача и 22 гола в "А" група (141 мача с 22 гола за Ботев и 9 мача за ЦСКА). Шампион на България с ЦСКА през 1980, вицешампион с Ботев през 1986, бронзов медалист през 1981, 1983, 1985 и 1987 с Ботев, носител на КСА през 1981 с Ботев и финалист за Купата на НРБ през 1984 г. с Ботев. Има 3 мача за "А" националния отбор. В евротурнирите има 11 мача и 3 гола (2 мача с 1 гол за Ботев в КЕШ, 4 мача за Ботев в КНК и 5 мача с 2 гола в турнира за купата на УЕФА - 4 мача с 2 гола за Ботев и 1 мач за ЦСКА). Понастоящем е треньор в Кипър.

Български футболисти
Български футболисти в Кипър


text:
Hillary Dawn Scott (* 1. April 1986 in Nashville, Tennessee) ist eine US-amerikanische Sängerin von Country- und religiöser Popmusik. Bekannt wurde sie als Sängerin der Countryband Lady A (vormals: Lady Antebellum).

Karriere
Hillary Scott wuchs in der Country-Hauptstadt Nashville auf, ihre Eltern Linda Davis und Lang Scott sind selbst Countrymusiker. Nach der High School versuchte sie, eine eigene Karriere zu starten und arbeitete dabei mit Countrysängerin Victoria Shaw zusammen. Zweimal bewarb sie sich auch bei American Idol, wurde aber nicht genommen. 2006 lernte sie Charles Kelley und Dave Haywood kennen und sie gründeten die Band Lady Antebellum. Zwischen 2008 und 2014 hatte das Trio zahlreiche Charthits und drei Nummer-eins-Alben.

2015 nahm sich die Band eine Auszeit und Hillary Scott kündigte an, ein eigenes Album veröffentlichen zu wollen. Mit musikalischer Unterstützung ihrer Eltern und ihrer jüngeren Schwester Rylee sowie mit Ricky Skaggs als Produzent nahm sie Gospelsongs und Countrysongs mit religiösen Texten auf. Am 29. Juli 2016 erschien das Album Love Remains  von Hillary Scott & the Scott Family und stieg auf Platz 1 der Christian-Albums-Charts ein. Bei den Countryalben erreichte es Platz 2 und in den offiziellen Albumcharts kam es auf Platz 7. Das Lied Thy Will war ein Nummer-eins-Hit bei den Christian Songs. In dem Lied verarbeitet sie eine Fehlgeburt, die sie im Jahr zuvor erlitten hatte.

Lied und Album brachten den Scotts bei den Grammy Awards 2017 je eine Auszeichnung im Bereich Gospel / Christliche Popmusik ein.

Hillary Scott ist mit dem Schlagzeuger Chris Tyrell verheiratet und hat mit ihm eine Tochter (* 2014) und Zwillings-Töchter (* 2018).

Diskografie

Alben

Singles

Gastbeiträge

Auszeichnungen
Grammy Awards
 2017: Best Contemporary Christian Music Performance / Song für Thy Will
 2017: Best Contemporary Christian Music Album für Love Remains

Quellen

Weblinks
 Offizielle Homepage (englisch)

Country-Sänger
Gospel-Sänger
Grammy-Preisträger
US-Amerikaner
Frau
Geboren 1986


text:
AB Pictoris – gwiazda typu pomarańczowy karzeł, położona w gwiazdozbiorze Malarza. Należy do gwiazd zmiennych typu BY Draconis. Jest oddalona od Ziemi o 154 lata świetlne. Temperatura powierzchni tej gwiazdy wynosi 4875 K.

Układ planetarny
W roku 2003 i 2004 zespół astronomów z ESO sfotografował pojedynczy obiekt okrążający tę gwiazdę, oznaczony AB Pictoris b – planetę lub brązowego karła. Najbardziej prawdopodobna masa tego ciała przekracza 13 mas Jowisza, więc prawdopodobnie jest to jednak brązowy karzeł.

Zobacz też
 GQ Lupi – inna gwiazda, której towarzysza sfotografowano
 lista gwiazd posiadających planety

Przypisy

Gwiazdozbiór Malarza
Gwiazdy pojedyncze
Gwiazdy typu widmowego K
Pomarańczowe karły
Gwiazdy zmienne typu BY Draconis


text:
Andrea Giacinto Longhin – religioso e arcivescovo cattolico italiano
 Giorgio Longhin – pittore e scultore italiano
 Marzio Longhin – allenatore di pallacanestro italiano


text:
Biocarga (Bioburden) é um parâmetro que estima a quantidade de microorganismos que podem estar presentes em determinado local ou objeto, num dado tempo. Esse termo também se refere ao tipo e o grau de resistência de uma contaminação microbiológica.
A biocarga é essencial para verificar a eficiência de um processo de esterilização, sendo que é determinado tanto antes como após a realização desse processo. A partir dele são estabelecidos outros parâmetros utilizados para realizar o teste de esterilidade.

Farmácia


text:
Little Manly is the name of two places:

Little Manly Cove, a suburb of Sydney, Australia
Little Manly, New Zealand is a suburb on the Whangaparaoa Peninsula north of Auckland, New Zealand


text:
Тиран () — острів у Червоному морі, розташований у гирлі Акабської затоки між Саудівською Аравією та Єгиптом поблизу міста Шарм-еш-Шейх. Офіційно належить Саудівській Аравії, проте з політичних міркувань до 24 червня 2017 року перебував у користуванні Єгипту разом з островом Санафір.

Історія
У V–VI ст. на острові існувало незалежне юдейське князівство, відоме як Іотав або Іотват. Воно мало потужний флот і здійснювало морську торгівлю з Аравією, Ефіопією та Єгиптом. Коли князівство увійшло до складу Візантійської імперії, мешканці острова прийняли християнство і в 525 р. перевезенням на своїх кораблях візантійських військ сприяли знищенню юдейської держави Хим'яр на півдні Аравійського півострова. В 535 р. острів Тиран був захоплений імператором Юстиніаном, який прагнув звільнити візантійську торгівлю від перської залежності, і для цього йому потрібно було встановити прямі зв'язки з Індією через Червоне море: на узбережжі Акабської затоки лежав візантійський порт Айла, звідки індійські товари могли йти вже суходолом через Палестину та Сирію до Середземного моря. Інший порт, Клісма, розміщувався на узбережжі Суецької затоки, звідки був прямий шлях до Середземного моря. Відтак на острові Тиран за Юстиніана було облаштовано митний пункт для транзитних суден.
Разом з ослабленням Візантійської імперії втрачає своє значення і острів Тиран. З VII ст., після арабського завоювання, в історичних джерелах згадки про острів зникають.

У вересні 1955 р. Єгипет заявив про блокаду Тиранської протоки для ізраїльського судноплавства, тим самим відрізавши єдиний морський порт Ейлат від Червоного моря, закрив повітряний простір цього району для ізраїльських літаків. На острові Тиран і сусідньому з ним острові Санафір, а також на синайському березі протоки в районі Рас-Насрані було встановлено артилерійські позиції, створена військово-морська база в Шарм-еш-Шейху. Ця блокада разом із закриттям у липні 1956 Суецького каналу для суден Ізраїлю, а також тих країн, які ведуть з ним торгівлю, призвела до початку збройного конфлікту, відомого як Суецька криза. Увесь Синайський півострів було захоплено Ізраїлем, на острови Тиран та Санафір висадився десант ізраїльських ВМС. Окупація тривала до березня 1957.

22 травня 1967 президент Єгипту Гамаль Абдель Насер заявляє про блокаду Тиранської протоки. Це стало приводом до початку Шестиденної війни, на третій день якої, 7 червня, ізраїльський десант захопив Шарм-еш-Шейх. 22 листопада Рада Безпеки ООН ухвалила резолюцію про виведення ізраїльських сил з територій, окупованих під час конфлікту. Проте остаточно Ізраїль залишив Синайський півострів лише у 1979 році після підписання Кемп-Девідських мирних угод.

3 серпня 1981 року був підписаний Протокол до Мирного договору, підписаним між Ізраїлем та Єгиптом про створення Багатонаціональних сил і спостерігачів (MFO) в складі котрих брали участь військові з 13ти країн.

Виведення військ США
Під час свого візиту до Саудівської Аравії у липні 2022 року президент США Джо Байден оголосив про виведення підрозділів американських військ зі складу Багатонаціональних сил і спостерігачів (MFO)  із цього острову.

Географія

Клімат

Галерея

Примітки

Посилання
 Observation Post 3-11, Tiran Island , GlobalSecurity.org
 BirdLife Factsheet — Tiran Island
 Tiran Island , Tourist info

Острови Саудівської Аравії
Острови Червоного моря
Шарм-еш-Шейх
Острови Єгипту
Титулярні єпархії
Спірні території в минулому
Безлюдні острови
Туризм в Єгипті


text:
Теодосий II Български е български патриарх, който е начело на Българската православна църква по време на Втората българска държава.

Биография
Теодосий II Български е бил монах в Зографския манастир. Избран е за патриарх през 1348 г. Участва в два духовни събора, свикани от цар Иван Александър - през 1350 г. и 1359/1360 г. Теодосий II действа против еретиците и юдействащите, които са пребивавали по нашите земи.
Патриархът е духовен възпитаник и инок на Зографския манастир.

Бележки

Предстоятели и патриарси на Българската православна църква
Търновска патриаршия
Монаси в Зографския манастир


text:
En òptica, l'índex refractiu o índex de refracció n d'un material és un nombre adimensional que descriu com es propaga la llum a través d'aquest mitjà. Es defineix com

on c és la velocitat de la llum en el buit i v és la velocitat de fase de la llum en el medi. Per exemple, l'índex de refracció de l'aigua és 1,333, el que significa que la llum viatja a 1,333 vegades més ràpid en un buit del que ho faria en l'aigua.

L'índex de refracció determina com es corba la llum, o refracta, en entrar en un material. Aquest és el primer ús documentat de l'índex de refracció i va ser descrit per la llei de Snell de refracció, n1 sinθ1 = n₂ sinθ₂, on θ1 i θ₂ són els angles d'incidència i refracció, respectivament, d'un raig que travessa la interfície entre dos mitjans amb índexs de refracció n1 i n₂.

Els índexs de refracció també determinen la quantitat de llum que es reflecteix en arribar a la interfície, així com l'angle crític per a la reflexió interna total i l'angle de Brewster.

L'índex de refracció pot ser vist com el factor pel qual la velocitat i la longitud d'ona de la radiació es redueixen respecte als seus valors de buit: la velocitat de la llum en un medi és v = c / n, i de manera similar la longitud d'ona en aquest mitjà és λ = λ0 / n, on λ0 és la longitud d'ona de la llum en el buit. Això implica que en el buit té un índex de refracció d'1, i que la freqüència (f = v / λ) de l'ona no es veu afectada per l'índex de refracció.

L'índex de refracció varia amb la longitud d'ona de la llum. Això es coneix com a dispersió òptica i fa que la llum blanca es divideixi en seus colors constituents en prismes, formant l'arc de Sant Martí, i l'aberració cromàtica en les lents. En la propagació de la llum en els materials absorbents es pot descriure l'ús d'un índex de refracció de valor complex. La part imaginària llavors representa l'atenuació, mentre que la part real representa la refracció.

El concepte d'índex de refracció és àmpliament utilitzat en tot l'espectre electromagnètic, des dels raigs X fins a les ones de ràdio. En general, es defineix l'índex de refracció a partir de la teoria electromagnètica com l'arrel quadrada del producte de la constant dielèctrica () i la permeabilitat magnètica () del material:

També es pot utilitzar amb els fenòmens d'ones, com el so. En aquest cas la velocitat del so s'utilitza en lloc de la velocitat de la llum i el mitjà de referència elegit ha de ser diferent del buit.

Definició
L'índex de refracció n d'un medi òptic es defineix com la relació de la velocitat de la llum en el buit, c = 299.792.458 m/s, i la velocitat de fase v de la llum en el medi,

La velocitat de fase és la velocitat a la qual la fase de l'ona (o cresta) es mou, i que pot ser diferent de la velocitat de grup, la velocitat a la qual el pols de llum o l'envolvent de l'ona es mou.

La definició anterior es refereix de vegades com l'índex refractiu absolut o l'índex absolut de refracció per distingir-ho de les definicions on la velocitat de la llum s'ha utilitzat en altres mitjans de referència diferents al buit. Històricament, s'ha utilitzat l'aire a una pressió i temperatura estàndard com a mitjà de referència.

Història

Probablement, Thomas Young va ser la persona que va inventar i utilitzar per primera vegada el terme «índex de refracció», en 1807. Al mateix temps, ell va escriure en un sol nombre aquest valor de en lloc de fer-lo com una relació de dos nombres com es feia habitualment.

Newton, que la va anomenar «proporció dels sinus d'incidència i refracció», la va escriure com un quocient de dos nombres (com 529 a 396, o gairebé 4 a 3, per a l'aigua).

Hauksbee, que la va anomenar «relació de refracció», la va escriure com una relació amb un numerador fix (com 10000 a 7451,9 per a l'orina).

Hutton la va escriure com una relació amb un denominador fix (com 1,3358 a 1 per l'aigua).

Young no va utilitzar símbols per a l'índex de refracció en 1807. En els propers anys, altres van començar a utilitzar diferents símbols: n, m i μ. El símbol n va prevaler gradualment.

Valors típics

Índex de refracció superior a la unitat

Per a la llum visible, els objectes més transparents tenen índexs de refracció entre 1 i 2. Alguns exemples es donen a la taula adjacent. Aquests valors es mesuren en el «doblet del sodi», la línia D de sodi, amb una longitud d'ona de 589 nanòmetres, com es fa convencionalment.

Els gasos a pressió atmosfèrica tenen índexs de refracció propers a 1, per la seva baixa densitat. Gairebé tots els sòlids i els líquids tenen índexs de refracció per sobre de 1,3, amb l'excepció clara de l'aerogel. L'aerogel és sòlid de molt baixa densitat que té un índex de refracció en l'interval entre 1,002 i 1,265.

La moissanita es troba a l'altre extrem de la gamma amb un índex de refracció tan alt com 2,65. La majoria dels plàstics tenen índexs de refracció entre els rangs 1,3 i 1,7, però alguns polímers d'alt índex de refracció poden tenir valors de fins a 1,76.

Per a la llum infraroja, els índexs de refracció poden ser considerablement més grans. El germani és transparent a la regió de longitud d'ona de 2 a 14 micres i té un índex de refracció d'aproximadament 4, i per això és un material important per a l'òptica d'infraroigs.

Índex de refracció inferior a la unitat
D'acord amb la teoria de la relativitat, cap informació pot viatjar més ràpid que la velocitat de la llum en el buit, però això no vol dir que l'índex de refracció no pot ser inferior a 1. L'índex de refracció es mesura en la velocitat de fase de la llum, que no porta informació.

La velocitat de fase és la velocitat a la qual les crestes de l'ona es mouen i poden ser més ràpides que la velocitat de la llum en el buit, i això pot donar un índex de refracció per sota d' 1. Això pot ocórrer prop de les freqüències de ressonància, per l'absorció del medi, en els plasmes, i en les radiografies. En el règim dels raigs X, els índexs de refracció són inferiors però molt a prop d'1 (a excepcions d'algunes freqüències de ressonància).

Com a exemple, l'aigua té un índex de refracció de  (1 − ) per a la radiació de raigs X a una energia de fotó de 30 keV (0,04 nm longitud d'ona).

Índex de refracció negatiu

La investigació recent ha demostrat també l'existència de materials amb un índex de refracció negatiu, que pot passar si la permitivitat i la permeabilitat tenen valors negatius simultanis. Això es pot aconseguir amb els metamaterials de construcció periòdica. La refracció negativa resultant (és a dir, una inversió de la llei de Snell) ofereix la possibilitat dels superlents i altres fenòmens exòtics.

Explicació microscòpica
A la microescala, la velocitat de fase d'una ona electromagnètica es fa més lenta en un material a causa que el camp elèctric crea una pertorbació en les càrregues de cada àtom (principalment els electrons) proporcional a la susceptibilitat elèctrica del medi (de la mateixa manera, el camp magnètic crea una pertorbació de la susceptibilitat magnètica). A mesura que els camps electromagnètics oscil·len en l'ona, les càrregues en el material seran «sacsejades» d'anada i tornada a la mateixa freqüència.Així, les càrregues irradien la seva pròpia ona electromagnètica que es troba en la mateixa freqüència, però en general amb un retard de fase, ja que les càrregues es poden moure fora de fase amb la força d'accionament (vegeu oscil·lador harmònic sinusoidal conduït).

L'ona de la llum que viatja en el medi és la superposició macroscòpica (suma) de totes aquestes contribucions en la matèria: l'ona original, a més de les ones radiades per totes les càrregues en moviment. Aquesta ona és típicament una ona amb la mateixa freqüència però de longitud d'ona més curta que l'original, que porta a un alentiment de la velocitat de fase de l'ona. La major part de la radiació de l'oscil·lació del material de les càrregues modifiquen l'ona d'entrada, canviant la seva velocitat. No obstant això, una mica d'energia neta serà radiada en altres direccions, o fins i tot a altres freqüències (vegeu dispersió).

Depenent de la fase relativa de l'ona de conducció original i les ones radiades pel moviment de càrrega, hi ha diverses possibilitats:
 Si els electrons emeten una ona de llum, que és de 90° fora de fase amb l'ona de llum «sacsejada», farà que l'ona de llum total viatgi més lenta. Aquesta és la refracció normal de materials transparents com el vidre o l'aigua, i correspon a un índex de refracció que és real i més gran que 1.
 Si els electrons emeten una ona de llum, que és de 270° fora de fase amb l'ona de llum «sacsejada», farà que l'ona de llum total viatgi més ràpida. Això es diu «refracció anòmala», i s'observa prop de les línies d'absorció, amb raigs X, i en alguns sistemes de microones. Es correspon amb un índex de refracció menor que 1 (tot i que la velocitat de fase de la llum és més gran que la velocitat de la llum en el buit c, la velocitat del senyal no ho és, com s'ha explicat anteriorment). Si la resposta és prou forta i fora de fase, el resultat és un índex de refracció negatiu.
 Si els electrons emeten una ona de llum, que és 180° fora de fase amb l'ona de llum «sacsejada», aquesta interfereix de forma destructiva amb la llum original, reduint la intensitat de llum total. Aquesta és l'absorció de la llum en materials opacs i correspon a un índex de refracció imaginari.
 Si els electrons emeten una ona de llum, que està en fase amb l'ona de llum «sacsejada», s'amplificarà l'ona de llum. Això és estrany, però passa en els làsers causa de l'emissió estimulada. Es correspon amb un índex de refracció imaginari, amb el signe oposat al d'absorció.
Per a la majoria dels materials a freqüències de llum visible, la fase és entre 90° i 180°, que correspon a una combinació de la refracció i l'absorció.

Dispersió

L'índex de refracció dels materials varia amb la longitud d'ona (i freqüència) de la llum. Això es coneix com a dispersió i fa que els prismes divideixin la llum blanca en els seus colors espectrals constituents. Com l'índex de refracció varia amb la longitud d'ona, també ho farà l'angle de refracció quan la llum passa d'un material a un altre. La dispersió també fa que la distància focal de les lents depenen de la longitud d'ona. Aquest és un tipus d'aberració cromàtica que sovint s'ha de corregir en sistemes d'imatges.
En les regions de l'espectre on el material no absorbeix la llum, l'índex de refracció tendeix a disminuir amb l'augment de longitud d'ona, i per tant augmentar amb la freqüència. Això es coneix com a «dispersió normal», en contrast amb la «dispersió anòmala», on l'índex de refracció augmenta amb la longitud d'ona. Per a la dispersió normal de la llum visible, significa que l'índex de refracció és més gran per a la llum blava que per a la vermella.

Per l'òptica en el rang visual, la quantitat de dispersió d'un material de la lent sovint es quantifica pel nombre d'Abbe:
Per a una descripció més precisa de la dependència de longitud d'ona de l'índex de refracció, es pot utilitzar l'equació de Sellmeier. És una fórmula empírica que funciona bé en la descripció de la dispersió. Sovint, els coeficients de Sellmeier són citats en les taules en lloc de l'índex de refracció.

A causa de la dispersió, en general és important especificar la longitud d'ona de buit de la llum per a la qual es mesura un índex de refracció. Típicament, els mesuraments es realitzen en diverses línies d'emissió espectrals ben definides; per exemple nD, en general es denota l'índex de refracció en la línia D de Fraunhofer, el centre de la doble emissió groga del sodi a 589,29 nm de longitud d'ona.

Índex de refracció complex
Quan la llum passa a través d'un mitjà, sempre s'atenuarà part d'ella. Això pot ser pres en compte convenientment mitjançant la definició d'un índex de refracció complex,

En aquest cas, la part real n és l'índex de refracció i indica la velocitat de fase, mentre que la part imaginària κ s'anomena coeficient d'extinció (malgrat que κ també pot referir-se al coeficient d'absorció de massa) . i indica la quantitat d'absorció quan l'ona electromagnètica es propaga a través del material.

Aquesta κ correspon a l'absorció que es pot veure mitjançant la inserció d'aquest índex de refracció en l'expressió del camp elèctric d'una ona electromagnètica plana que viatja en la direcció z. Podem fer això relacionant el nombre complex de l'ona  a l'índex de refracció complex  a través de  = 2π/λ0, sent λ0 la longitud d'ona al buit; aquest pot ser inserit en l'expressió d'ona plana com

Aquí veiem que κ dona un decaïment exponencial, com s'esperava en la llei de Beer-Lambert. La intensitat és proporcional al quadrat del camp elèctric, que dependrà de la profunditat en el material que ès exp(−4πκz/λ0), i el coeficient d'absorció es converteix en α = 4πκ/λ0 :128 Això també es repeteix a la profunditat de penetració, la distància després de la qual cosa la intensitat es redueix en 1/e, δp = 1/α = λ0/(4πκ).

Tant n com κ depenen de la freqüència. En la majoria de les circumstàncies κ > 0 (la llum és absorbida) o κ = 0 (la llum viatja sempre sense pèrdues). En situacions especials, especialment en el medi actiu del làser, també és possible que κ < 0 (la llum s'amplifica).

Una convenció alternativa utilitza  = n − iκ en lloc de  = n + iκ, però κ > 0 encara es correspon amb la pèrdua. Per tant aquestes dues convencions són inconsistents i no s'han de confondre. La diferència està relacionada amb la definició de dependència del temps sinusoidal, que ès Re[exp(−iωt)] enfront de Re[exp(+iωt)] (vegeu descripcions matemàtiques de l'opacitat).

La pèrdua dielèctrica i la conductivitat no-zero del CC en els materials causen absorció. Els bons materials dielèctrics, com ara vidre, tenen molt baixa conductivitat CC, i en les baixes freqüències la pèrdua dielèctrica també és insignificant, fent que gairebé hagi cap absorció. No obstant això, a freqüències més altes (per exemple la llum visible), la pèrdua dielèctrica pot augmentar l'absorció de manera significativa, reduint la transparència del material en aquestes freqüències.

La real (n) i la imaginària (κ), parts de l'índex de refracció complex, es relacionen a través de les relacions de Kramers-Kronig. En 1986, A.R. Forouhi i I. Bloomer van deduir una equació que descriu κ com una funció de l'energia fotònica (E) aplicable als materials amorfs. Forouhi i Bloomer apliquen llavors la relació Kramers-Kronig per derivar l'equació corresponent per a n com a funció de la E. El mateix formalisme es va aplicar als materials cristal·lins per Forouhi i Bloomer en 1988.

L'índex de refracció i el coeficient d'extinció (n i κ) no es poden mesurar directament. S'han de determinar indirectament de quantitats mesurables que en depenen, com ara la reflectància (R) o la transmitància (T), o paràmetres elipsométriques, ψ i δ. La determinació de n i κ d'aquestes quantitats mesurades implicarà el desenvolupament d'una expressió teòrica per a R o T (o ψ i δ) en termes d'un model físic vàlid per n i κ. Ajustar el model teòric a la mesura R o T (o ψ i δ) amb anàlisi de regressió, es poden deduir n i κ .

Per als raigs X i la radiació ultraviolada extrema, l'índex de refracció complex es desvia lleugerament de la unitat i en general té una part real menor que 1. Per tant, s'escriu normalment com a  = 1 − δ + iβ (o  = 1 − δ − iβ amb la convenció alternativa esmentada anteriorment).

Relacions amb altres conceptes

Camí òptic

El camí òptic (Optical Path Length, OPL) és el producte de la longitud del camí geomètric d de la llum segueix a través del sistema, i l'índex de refracció del medi a través del qual es propaga.

Aquest és un concepte important en l'òptica, ja que determina la fase de la llum i administra la interferència i la difracció de la llum a mesura que es propaga. D'acord amb el principi de Fermat, els raigs de llum poden ser tan característics en aquestes corbes que optimitzen la longitud del camí òptic.

Refracció

Quan la llum es mou des d'un medi cap a un altre, canvia de direcció, és a dir, es refracta. Si es passa d'un medi amb índex de refracció n1 cap a un altre amb índex de refracció n₂, amb un angle d'incidència en la superfície normal de θ1, l'angle de refracció θ₂ es pot calcular a partir de la llei de Snell:

Quan la llum entra d'un material amb alt índex de refracció, l'angle de refracció serà més petit que l'angle d'incidència i la llum serà refractada cap a la normal de la superfície. Com més gran és l'índex de refracció, la llum viatjarà més a prop a la direcció normal. En passar a un mitjà amb un índex de refracció més baix, la llum, en lloc es refractar-se, s'allunya de la normal, cap a la superfície.

Reflexió total

Si no existeix un angle θ₂ que completi la llei de Snell, és a dir,

la llum no pot ser transmèsa i en el seu lloc pateix una reflexió total. Això passa només quan la llum va cap a un material menys dens òpticament, és a dir, un amb menor índex de refracció.

Per aconseguir la reflexió total, l'angle d'incidència θ1 ha de ser major que l'angle crític.

Reflectivitat

Part de la llum transmesa també hi ha una part que es reflecteix. L'angle de reflexió és igual a l'angle d'incidència, i la quantitat de llum que es reflecteix es determina per la reflectivitat de la superfície. La reflectivitat es pot calcular a partir de l'índex de refracció i l'angle d'incidència amb les equacions de Fresnel, que per incidència normal es redueix a:

Per al vidre comú en l'aire, n1 = 1 i n ₂ = 1,5 i, per tant, al voltant del 4% de la potència incident és reflectida. Per a altres angles d'incidència, la reflectivitat també dependrà de la polarització de la llum entrant. En un cert angle, anomenat angle de Brewster, la llum p-polaritzada (llum amb el camp elèctric en el pla d'incidència) serà transmesa completament. L'angle de Brewster es pot calcular a partir dels dos índexs de refracció de la interfície: 245

Lents

La distància focal d'una lent està determinada pel seu índex de refracció n i els radis de curvatura R1 i R₂ de les seves superfícies. La potència d'una lent prima en l'aire ve donada per la fórmula del fabricant de lents:

on f és la longitud focal de la lent.

Resolució del microscopi
La resolució d'un bon microscopi òptic està determinada principalment per l'obertura numèrica (numeral aperture, NA) de la seva lent d'objectiu. L'obertura numèrica al seu torn està determinat per l'índex de refracció n del medi que omple l'espai entre la mostra i la lent, i l'angle de recollida de la llum mitjana θ d'acord amb:

Per aquesta raó s'utilitza normalment oli d'immersió per a obtenir una alta resolució en el microscopi. En aquesta tècnica, l'objectiu se submergeix en una gota d'oli d'immersió d'índex de refracció alt en la mostra sota estudi.

Permitivitat relativa i permeabilitat
L'índex de refracció de la radiació electromagnètica és igual a

on εr és la permitivitat relativa del material, i μr és la permeabilitat relativa. L'índex de refracció és utilitzada pels òptics en les equacions de Fresnel i la llei de Snell; mentre que la constant dielèctrica i la permeabilitat s'utilitzen en les equacions de Maxwell i en l'electrònica.

Molts materials d'origen natural no són magnètics a freqüències òptiques, és a dir quan μr és molt proper a 1, i per tant, n és aproximadament . En aquest cas particular, la permitivitat relativa complexa r, amb les parts reals i imaginàries εr i ɛ̃r, i l'índex de refracció complex , amb les parts reals i imaginàries n i κ (aquest últim anomenat «coeficient d'extinció»), segueix la relació

i els seus components estan relacionats per:

i

on  és el mòdul complex.

Densitat
En general, l'índex de refracció d'un vidre augmenta amb la seva densitat. No obstant això, no existeix una relació lineal global entre l'índex de refracció i la densitat de tots els vidres de silicat i de borosilicat. Un relatiu alt índex de refracció i una baixa densitat es poden obtenir amb els vidres que contenen òxids de metalls lleugers com ara Li₂O i MgO, mentre que la tendència oposada s'observa amb els vidres que contenen PbO i BaO.

Molts olis (com ara oli d'oliva) i l'alcohol etílic són exemples de líquids que són molt refractius, però menys densos que l'aigua, al contrari de la correlació general entre la densitat i l'índex de refracció.

Per als gasos, n - 1 és proporcional a la densitat del gas, sempre que la composició química no canviï. Això vol dir que també és proporcional a la pressió i inversament proporcional a la temperatura per a gasos ideals.

Índex de grup
De vegades, un «índex de refracció d'una velocitat de grup», normalment anomenat índex de grup, es defineix com

on vg és la velocidat de grup. Aquest valor no s'ha de confondre amb n, que sempre es defineix pel que fa a la velocitat de fase. Quan la dispersió és petita, la velocitat de grup pot vincular a la velocitat de fase per la relació

on λ és la longitud d'ona en el medi. En aquest cas, l'índex de grup d'aquesta manera es pot escriure en termes de la longitud d'ona i l'índex de refracció com

Quan l'índex de refracció d'un medi es coneix com una funció de la longitud d'ona en el buit (en lloc de la longitud d'ona en el medi), les expressions corresponents per a la velocitat de grup i l'índex són (per a tots els valors de dispersió).

on λ0 és la longitud d'ona en el buit.

Quantitat de moviment (Controvèrsia Abraham - Minkowski)
En 1908 Hermann Minkowski va calcular la quantitat de moviment p d'un raig refractat de la següent manera:

on E és l'energia del fotó, c és la velocitat de la llum en el buit, i n és l'índex de refracció del medi. En 1909 Max Abraham va proposar la següent fórmula per aquest càlcul:

Un estudi de 2010 va suggerir que les dues equacions són correctes, amb la versió d'Abraham per al moment cinètic i la versió de Minkowski per al moment canònic, i pretenen explicar els resultats experimentals que contradiuen l'ús d'aquesta interpretació.

Refractivitat
En aplicacions atmosfèriques, la refractivitat es pren com a N = n - 1. La refractivitat atmosfèrica s'expressa sovint com a  N = (n – 1) o N = (n – 1) Els factors de multiplicació s'utilitzen a causa que l'índex de refracció en l'aire, n es desvia de la unitat com a màxim unes poques parts per deu mil.

D'altra banda, la refractivitat molar, és una mesura de la polaritzabilitat total d'un mol d'una substància i es pot calcular a partir de l'índex de refracció com

on ρ és la densitat, i M és la massa molar.

Medi en moviment
Com es mostra en l'experiment de Fizeau, quan la llum es transmet a través d'un medi en moviment, la seva velocitat respecte a un observador estacionari és:

L'índex de refracció d'una substància pot estar relacionada amb la polaritzabilitat per l'equació Lorentz-Lorenz on la refractivitat molar dels seus components per la relació de Gladstone-Dale.

Refracció no escalar, no lineal, o no homogènia
Fins al moment, hem assumit que la refracció està donada per les equacions lineals que impliquen un índex de refracció espacialment constant, escalar. Aquests supòsits es poden descompondre en diferents formes, que es descriuen en les següents subseccions.

Birefringència

En alguns materials, l'índex de refracció depèn de la direcció de polarització i la propagació de la llum. Això es coneix com a birefringència o anisotropia òptica.

En la forma més simple, la birefringència uniaxial, només hi ha una direcció espacial en el material. Aquest eix és conegut com l'eix òptic del material. La llum amb polarització lineal perpendicular a aquest eix experimentarà un índex de refracció ordinari no mentre que la llum polaritzada en paral·lel experimentarà un índex de refracció extraordinari ne . La birefringència del material és la diferència entre aquests índexs de refracció, Δn = ne − no . La llum que es propaga en la direcció de l'eix òptic no es veurà afectada per la birefringència, ja que l'índex de refracció no és independent de la polarització. Per a altres direccions de propagació de la llum, es divideix en dos feixos polaritzats linealment. Per la llum que viatja de forma perpendicular a l'eix òptic, els feixos tenen la mateixa direcció  Això pot utilitzar-se per a canviar la direcció de polarització de la llum polaritzada linealment o per convertir entre polaritzacions lineal, circular i el·líptica amb làmines d'ones.

Molts cristalls són birrefringents naturals, però els materials isotròpics, com ara plàstics i vidres també poden fer-se sovint birrefringents mitjançant la introducció d'una direcció preferent a través de, per exemple, una força externa o camp elèctric. Això pot ser utilitzat en la determinació de les tensions en les estructures que utilitzen fotoelasticitat. Es col·loca el material birrefringent entre llums polaritzades creuades. Un canvi en la birefringència alterarà la polarització i per tant la fracció de llum que es transmet a través del segon polaritzador.

En el cas més general de materials trirefringents descrites pel camp de l'òptica cristal·lina, la constant dielèctrica és un tensor de rang 2 (una matriu de 3 per 3). En aquest cas, la propagació de la llum no pot simplement ser descrita per índexs de refracció a excepció de polaritzacions dels eixos principals.

Refracció no lineal

El fort camp elèctric de la llum d'alta intensitat (com el produït per un làser) pot causar un índex de refracció al medi que varia quan la llum passa a través d'ell, donant lloc a l'òptica no lineal.

Si l'índex varia cuadràticament amb el camp (de forma lineal amb la intensitat), s'anomena l'efecte Kerr òptic i provoca fenòmens com ara l'enfocament automàtic i automodulació de fase.

Si l'índex varia linealment amb el camp (un coeficient lineal no trivial només és possible en els materials que no posseeixen simetria d'inversió), es coneix com a efecte Pockels.

Refracció no homogènea

Si l'índex de refracció d'un medi que no és constant, sinó que varia gradualment amb la posició, el material es coneix com a gradient d'índex (o medi GRIN) i es descriu en l'òptica d'índex de gradient.

La llum pot viatjar a través d'un medi on es pot doblegar o enfocar, i aquest efecte pot ser explotat per a produir lents, algunes fibres òptiques i altres dispositius. La introducció d'elements de GRIN en el disseny d'un sistema òptic pot simplificar en gran manera el sistema, reduint el nombre d'elements fins a un terç mentre es manté el rendiment general.

El cristal·lí de l'ull humà és un exemple d'una lent GRIN amb un índex de refracció que varia aproximadament de 1,406 en el nucli intern fins a aproximadament 1,386 en l'escorça menys densa.

Alguns miratges comuns són causats per un índex de refracció espacialment variable de l'aire.

Mesurament de l'índex de refracció

Medis homogenis

L'índex de refracció de líquids o sòlids es pot mesurar amb refractòmetres. Solen mesurar un angle de refracció o l'angle crític per a la reflexió interna total.

Els primers refractòmetres de laboratori que es van vendre comercialment van ser desenvolupats per Ernst Abbe a finals del  (vegeu Refractòmetre d'Abbe). Actualment es segueixen utilitzant els mateixos principis. En aquest instrument, es col·loca una capa fina del líquid a mesurar entre dos prismes. Es projecta llum a través del líquid en tots els angles d'incidència fins al 90°, és a dir, fins que els raigs de llum són paral·lels a la superfície. El segon prisma hauria de tenir un índex de refracció més alt que el del líquid, de manera que la llum només entra en el prisma en angles més petits que l'angle crític per a la reflexió total. Aquest angle es pot mesurar ja sigui per mirant a través d'un telescopi, o amb un fotodetector digital col·locat en el pla focal d'una lent. L'índex de refracció n del líquid pot llavors calcular-se a partir de l'angle de transmissió màxima θ com n = nG sin θ, on nG és l'índex de refracció del prisma.

Aquest tipus de dispositius s'utilitzen comunament en els laboratoris químics per a la identificació de substàncies i per al control de qualitat. Les variants manuals s'utilitzen en l'agricultura, per exemple, els fabricants de vi per a determinar el contingut de sucre en el suc del raïm, i els refractòmetres de procés en línia s'utilitzen en, per exemple, en la indústria química i farmacèutica per al control de processos.

En gemmologia s'utilitza un tipus diferent de refractòmetre per a mesurar l'índex de refracció i la birefringència de les pedres precioses. La gemma es col·loca en un prisma d'alt índex de refracció i s'il·lumina des de baix. S'utilitza un líquid de contacte amb un alt índex de refracció per aconseguir un contacte òptic entre la gemma i el prisma. En angles d'incidència petits la major part de la llum es transmetrà a la joia, però en angles alts es produirà una reflexió interna total en el prisma. L'angle crític es mesura normalment mirant per un telescopi.

Variacions de l'índex de refracció

Les estructures biològiques no tenyides apareixen gairebé transparents sota microscòpia de camp brillant, com la majoria de les estructures cel·lulars que no redueixen les quantitats apreciables de llum. No obstant això, la variació en els materials que constitueixen aquestes estructures també corresponen a una variació en l'índex de refracció. Existeixen tècniques que converteixen aquesta variació en diferències d'amplitud mesurables.

Per mesurar la variació espacial d'índex de refracció en una mostra s'utilitzen mètodes d'imatge de contrast de fase. Aquests mètodes mesuren les variacions de fase de l'ona de llum que surt de la mostra. La fase és proporcional a la longitud del camí òptic del raig de llum que l'ha travessat, i per tant dona una mesura de la integral de l'índex de refracció al llarg de la trajectòria del raig. La fase no es pot mesurar directament en freqüències òptiques o en altes freqüències, i per tant ha de ser convertit en intensitat per interferència amb un feix de referència. En l'espectre visual això es fa utilitzant microscòpia de contrast de fase Zernike, microscòpia de contrast d'interferència diferencial (DIC) o interferometria.
 La microscòpia de contrast de fase Zernike introdueix un desplaçament de fase als components de baixa freqüència espacial de la imatge real amb un anell de canvi de fase en el pla de Fourier de la mostra, de manera que les parts d'alta freqüència espacial de la imatge poden interferir amb la baixa freqüència del feix de referència.

 En la DIC, la il·luminació es divideix en dos feixos que es donen diferents polaritzacions, que es desplacen en fase de manera diferent, i es desplacen transversalment amb quantitats lleugerament diferents. Després d'atravesar la mostra, les dues parts s'interfereixen, donant una imatge de la derivada de la longitud del camí òptic en la direcció de la diferència de canvi transversal.

 En la interferometria, la il·luminació es divideix en dos feixos per un mirall parcialment reflectant. Un dels feixos passa a través de la mostra abans que els dos feixos es combinin per a interferir i donar una imatge directa dels desplaçaments de fase. Si les variacions de longitud del camí òptic tenen més d'una longitud d'ona, la imatge contindrà serrells.
Hi ha diverses tècniques de contrast de fase de formació d'imatges de raigs X per determinar una distribució espacial 2D o 3D de l'índex de refracció de mostres en el règim de raigs X.

Aplicacions

L'índex de refracció és una propietat molt important dels components de qualsevol instrument òptic que utilitza la refracció. Determina la potència d'enfocament de lents, el poder de dispersió de prismes, i en general la trajectòria de la llum a través del sistema. És l'augment de l'índex de refracció en el nucli que guia la llum en una fibra òptica, i les variacions en l'índex de refracció que redueix la reflectivitat d'una superfície tractada amb un revestiment antireflectant.

Com que l'índex de refracció és una propietat física fonamental d'una substància, sovint s'utilitza per identificar una substància particular, confirmar la seva puresa, o mesurar la seva concentració. L'índex de refracció s'utilitza per mesurar els sòlids, líquids i gasos. Més comunament s'usa per mesurar la concentració d'un solut en una solució aquosa. També es pot utilitzar com una eina útil per diferenciar entre diferents tipus de pedres precioses, a causa del chatoyance (efecte ull de gat) únic de cada mostra de pedra individual.

Un refractòmetre és l'instrument utilitzat per mesurar l'índex de refracció. Per a una solució de sucre, l'índex de refracció es pot utilitzar per determinar el contingut de sucre (vegeu escala Brix).

Notes

Referències

Bibliografia

Vegeu també

 Equació de Cauchy
 Equació de Clausius-Mossoti

Enllaços externs

 NIST calculator for determining the refractive index of air
 Dielectric materials
 Science World
 Filmetrics' online database Base de dades gratuïta d'informació de l'índex i el coeficient d'absorció de refracció.
 RefractiveIndex.INFO Base de dades d'índex de refracció amb el traçat en línia i la parametrització de les dades.
 LUXPOP Pel·lícula prima i l'índex de refracció, i càlculs fotònics.

Index de refraccio


text:
Tom Trybull, né le  à Berlin, est un footballeur allemand qui évolue au poste de milieu de terrain à Blackpool FC.

Biographie

Le , est prêté à Milton Keynes Dons.

Statistiques

Palmarès

En club
  Norwich City
 Champion d'Angleterre de deuxième division en 2019.

Notes et références

Liens externes

Footballeur allemand
Joueur du Hansa Rostock
Joueur du Werder Brême
Joueur du FC St. Pauli
Joueur du SpVgg Greuther Fürth
Joueur de l'ADO La Haye
Joueur du Norwich City FC
Joueur du Blackburn Rovers FC
Joueur du Hanovre 96
Joueur du SV Sandhausen
Joueur du Blackpool FC
Naissance en mars 1993
Naissance à Berlin


text:
Городи́ще () — село в Коропском районе Черниговской области Украины. Население — 361 человек. Занимает площадь 2,781 км². 126 жилых дворов по состоянию на 2011 г. Расположено на реке Ровчак. На территории села расположено городище ранней железной эры скифской культуры.

Код КОАТУУ: 7422283301. Почтовый индекс: 16223. Телефонный код: +380 4656.

История
В период 1965—1992 года село называлось Коммунистическое. Население в 1984 году составляло 520 человек.

Власть
Бывший (до 2016 года) орган местного самоуправления — Городищенский сельский совет. Почтовый адрес: 16225, Черниговская обл., Коропский р-н, с. Городище, ул. Гагарина, 2.

Примечания

Населённые пункты Коропского района


text:
Janusz Romuald Kępski (ur. 26 lipca 1936 w Warszawie, zm. 20 czerwca 2022) – polski kompozytor, pianista, aranżer, dyrygent i pedagog.

Życiorys
Ukończył studia na Wydziale Teorii i Kompozycji warszawskiej Państwowej Wyższej Szkoły Muzycznej. Był opiekunem artystycznym wielu solistów oraz zespołów, m.in. w latach 1966-1968 był kierownikiem muzycznym grupy Partita (której był także współzałożycielem), a w roku 1969 powołał do życia zespół Portrety. Następnie – w latach 1972–1974 – pełnił funkcję kierownika artystycznego zespołu Filipinki. W latach 1973–1974 opiekował się także solistami i grupami muzycznymi związanymi z Klubem Piosenki Związku Kompozytorów i Autorów Rozrywkowych w Warszawie. W czasie tym należał też do grona pedagogicznego warszawskich szkół muzycznych (Liceum Muzycznego oraz Średniej Szkoły Muzycznej). Później, w latach 1974–1976 kierował grupą wokalną Medium.

Zajmował się też profesjonalnym opracowywaniem utworów muzycznych. W roku 1993 stworzył aranżacje do spektaklu Music Hall. Rewia przebojów światowych wyreżyserowanego przez Wowę Bielickiego w Operetce Warszawskiej.

Jako kompozytor tworzył muzykę dla potrzeb teatru (musicale i inne spektakle teatralne), filmu i telewizji (filmy fabularne, seriale, filmy telewizyjne), a także piosenki oraz utwory instrumentalne dla solistów i zespołów muzycznych.

Piosenki z jego muzyką usłyszeć można w wykonaniu m.in. takich artystów i zespołów muzycznych jak: Stan Borys, Daniel, Andrzej Dąbrowski, Andrzej Frajndt, Eliza Grochowiecka, Stenia Kozłowska, Partita, Filipinki, Jerzy Połomski, Portrety, Joanna Rawik, Irena Santor, Zdzisława Sośnicka, Stefan Zach.

Kompozycje

Piosenki
 "Bezpańska miłość" (sł. P. Howil, A. Kłodzki) z rep. Daniela, a także Steni Kozłowskiej
 "Dobra miłość"  (sł. Kazimierz Szemioth) z rep. Elizy Grochowieckiej
 "Jaskółka uwięziona"  (sł. K. Szemioth) z rep. Stana Borysa
 "Kamienne schodki"  (sł. J. Lewiński) z rep. Ireny Santor
 "Modigliani"  (sł. J. Bukowski)
 "Najpiękniejsza nasza miłość"  (sł. Andrzej Kudelski)
 "Posłuchaj, biegnie ulicami"  (sł. Jerzy Kleyny)
 "Zakochani czekają na maj"  (sł. Andrzej Jastrzębiec-Kozłowski) z rep. Ireny Santor
 "Ze mną od dziś"  (sł. E. Park) z rep. zespołu Filipinki
 "Ze starej płyty"  (sł. J. Szczepkowski) z rep. Andrzeja Frajndta

Muzyka filmowa
 1970: Na dobranoc
 1972: Uciec jak najbliżej
 1991: Szwedzi w Warszawie
 1993: Misjonarze

Muzyka teatralna

Spektakle teatralne
 1968: Pani Latter (reż. Adam Hanuszkiewicz
 1973: Oszalały Herakles (reż. Maciej Zenon Bordowicz)
 1982: Poskromienie złośnicy (reż. Tadeusz Aleksandrowicz)

Musicale
 1985: Blask szklanej kuli (musical; wspólnie z Jarosławem Kukulskim, libretto A. Zaniewski, J. Lewiński)
 Karmazynowa dama (musical, libretto K. Szemioth)

Widowiska muzyczne
 Dwa miecze (wspólnie z B. Szulią, libr. J. Szczepkowski)
 Kołobrzeska legenda (libr. J. Szczepkowski)
 Z umiarkowanym optymizmem (wspólnie z A. Krauzowiczem, libretto J. Szczepkowski)
 Zza płotu (wspólnie z A. Krauzowicz, libretto J. Szczepkowski)

Nagrody
 1970: I nagroda w konkursie na piosenkę o Warszawie za utwór "Kamienne schodki"
 1973: Nagroda dziennikarzy na Krajowym Festiwalu Piosenki Polskiej w Opolu za piosenkę "Jaskółka uwięziona"
 1984: Srebrny Pierścień na Festiwalu Piosenki Żołnierskiej w Kołobrzegu
 1987: Złoty Pierścień na Festiwalu Piosenki Żołnierskiej w Kołobrzegu

Przypisy

Bibliografia

 Szczygielski M., Filipinki - to my! Ilustrowana historia pierwszego polskiego girlsbandu, Warszawa 2013, Instytut Wydawniczy Latarnik, Agora SA, Oficyna Wydawnicza AS, .

Filipinki
Polscy aranżerzy
Polscy dyrygenci
Polscy kompozytorzy muzyki rozrywkowej
Polscy pedagodzy muzyczni
Polscy pianiści
Urodzeni w 1936
Zmarli w 2022
Ludzie urodzeni w Warszawie