text:
Уче́бное — село в Прохладненском районе Кабардино-Балкарской Республики. Административный центр муниципального образования «Сельское поселение Учебное».

География
Селение расположено в центральной части Прохладненского района, на правом берегу реки Малка. Находится в 4 км к северо-западу от районного центра Прохладный и в 68 км к северо-востоку от города Нальчик.

Граничит с землями населённых пунктов: Янтарное на юго-западе, Лесное на западе, Солдатская на северо-западе, Шарданово на северо-востоке и городом Прохладный на юго-востоке.

Населённый пункт расположен наклонной Кабардинской равнины, в равнинной зоне республики. Средние высоты на территории села составляют 270 метров над уровнем моря. Рельеф местности представляет собой в основном слабо-волнистые равнины с общим уклоном с юго-запада на северо-восток, без резких колебаний относительных высот. К северу от села имеются малые скопления курганных возвышенностей.

Гидрографическая сеть в основном представлена рекой Малка, а также Прохладненским каналом и различными искусственными водоёмами.

Климат влажный умеренный, с тёплым летом и прохладной зимой. Среднегодовая температура воздуха положительная и составляет +10,3°С. Среднемесячная температура воздуха в июле достигает +22,5°С, в январе составляет около -2,5°С. Среднегодовое количество осадков составляет около 550 мм. Абсолютная среднегодовая влажность воздуха составляет 9,5—9,7 мм. Важнейшими климатообразующими факторами являются: с одной стороны близость высоких гор с обширными пространствами ледников, а с другой – близость на северо-востоке засушливой Прикаспийской низменности.

История
Населённый пункт имеет первоначальную историю, как база Терского сельскохозяйственного техникума.

В 1912 году по распоряжению атамана Терской области, было начато строительство Прохладненской областной сельскохозяйственной школы. Этот год и считается официальной датой основания селения.

Строительство школы и её оборудование было завершено в 1915 году. Тогда же была открыта двухгодичная начальная школа Терского казачества.

1 сентября 1927 года сельскохозяйственная школа была реорганизована в сельскохозяйственный техникум и началось строительство новых учебных корпусов, производственных объектов, общежития для учащихся и жилые дома для преподавателей.

В годы Великой отечественной войны посёлок сильно пострадал во время оккупации немецкими войсками. Освобождён в начале 1943 года.

В 1968 году избран административным центром новообразованного Учебненского сельсовета, в состав которого были включены посёлки Учебный и Лесной.

Население

 Национальный состав
По данным Всероссийской переписи населения 2010 года:

 Половозрастной состав
По данным Всероссийской переписи населения 2010 года:

Мужчины — 501 чел. (45,2 %). Женщины — 607 чел. (56,8 %).

Средний возраст населения — 35,2 лет. Медианный возраст населения — 33,2 лет.

Средний возраст мужчин — 32,4 лет. Медианный возраст мужчин — 31,5 лет.

Средний возраст женщин — 37,4 лет. Медианный возраст женщин — 34,4 лет.

Образование
 Школы
 МКОУ Средняя общеобразовательная школа — ул. Школьная, 17.
 МКДОУ Начальная школа Детский Сад — ул. Садовая, 13.

 Колледжи и университеты
 Терский филиал Кабардино-Балкарского государственного аграрного университета им. В.М. Кокова — ул. Школьная, 1.

Здравоохранение
 Участковая больница — ул. Школьная, 3.

Культура
Культурно-досуговый центр — ул. Школьная, 5.

Военные части
Между сёлами Учебное и Лесное действуют:
 Военная часть
 Склад вооружения реактивного артиллерийского дивизиона
 База хранения военной техники

Улицы
На территории села зарегистрировано 9 улиц и 2 переулка:

 Улицы

 Переулки

Ссылки
  Официальный сайт сельского поселения Учебное
 Инвестиционный паспорт сельского поселения Учебное
 Портал правительства КБР

Примечания

Населённые пункты Прохладненского района


text:
Ardmair (Schots-Gaelisch: Àird-mheura) is een dorp in Ross and Cromarty in de Schotse Hooglanden aan de oevers van Loch Kanaird in de buurt van Ullapool.

Plaats in Highland

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Infektologíja je veja medicine o nastanku, zdravljenju in preprečevanju nalezljivih bolezni.

Zdravnik specialist, ki deluje na tem področju, se imenuje infektolog.

Glej tudi
 Epidemiologija

Viri

Medicinske specialnosti


text:
Victor Colas de La Baronnais, né le  à Saint-Énogat, est un officier français, chef chouan pendant la Révolution française.

Biographie
Fils de François-Pierre Collas de La Baronnais, officier au régiment Royal vaisseaux, et de Renée de Kergu, parents de 11 garçons et 9 filles, dont Louis Colas de La Baronnais et de Malo Colas de La Baronnais. La famille est issue de noblesse pauvre et campagnarde..

Élève de l'École militaire, il fut officier d'infanterie sous l'Ancien Régime, au régiment d'Artois, puis émigra en 1791.

Employé dans l'Armée de Condé, il retourna en France après le débarquement de Quiberon et servit dans la division Dinan commandée par son frère Malo Colas de La Baronnais à Saint Enogat en 1794. Après la mort de ce dernier, il lui succéda à la tête de la division en 1795.

Grièvement blessé à la fin de la guerre, il ne put reprendre les armes en 1799 et fut remplacé par Toussaint du Breil de Pontbriand.

Sources et références

Militaire français du XVIIIe siècle
Chouan
Chevalier de l'ordre royal et militaire de Saint-Louis


text:
Questa voce raccoglie le informazioni riguardanti il Milan Associazione Calcio nelle competizioni ufficiali della stagione 1981-1982.

Stagione

Il nuovo allenatore della squadra è Luigi Radice, già giocatore del Milan dal 1955 al 1959 e dal 1961 al 1965.

La stagione del Milan parte con il raduno di venerdì 17 luglio 1981. I tornei non iniziano nel migliore dei modi per i rossoneri: in Coppa Italia la squadra perde l'esordio stagionale contro il Verona ma poi vince le due partite casalinghe seguenti contro Pescara e , presentandosi così alla partita dell'ultima giornata contro l'Inter a pari punti con la squadra veneta (ma con una differenza reti migliore) e uno in meno dei nerazzurri. A pochi minuti dal termine il Milan conduce per 2-1, risultato che varrebbe la qualificazione ai quarti di finale della manifestazione, ma all'89' viene raggiunto da un gol di Giuseppe Bergomi che permette all'Inter di qualificarsi a discapito proprio dei rossoneri.

In campionato il Milan non mostra un gioco sufficiente e fatica a segnare: alla fine saranno solo 21 le reti realizzate, a segnare di meno sarà solo il , che chiuderà all'ultimo posto. La squadra concluderà il campionato al terzultimo posto, maturato negli ultimi minuti di un campionato in cui i rossoneri conquistano solo 24 punti in 30 partite. I rossoneri vincono solo 3 delle 15 partite del girone d'andata, che chiudono al terzultimo posto. Franco Baresi è assente per quasi quattro mesi (tra ottobre e gennaio: il sostituto in tale periodo è il nuovo acquisto Maurizio Venturi) a causa di una malattia, e durante la sua assenza dal campo la squadra totalizza appena 8 punti in 12 partite, mentre con lui ne raccoglie 16 in 18.

Il campionato vede un inizio con due pareggi e una vittoria nelle prime tre giornate, e un finale con tre vittorie e due pareggi nelle ultime cinque partite. Tra ottobre e metà aprile arrivano tre successi, sei pareggi e tredici battute d'arresto, con la squadra che arriva anche a toccare l'ultimo posto in classifica. Le incomprensioni tra allenatore e giocatori e la sconfitta interna nella prima partita del girone di ritorno contro l'Udinese spingono la società a sostituire Radice con Italo Galbiati, allenatore della Primavera (a marzo sarà affiancato per un paio di partite da Francesco Zagatti): emblematica la frase pronunciata da Rivera (rimasto in società come vicepresidente) al termine della partita persa contro la squadra friulana: "Non potendo esonerare tutti i giocatori, cambiamo l'allenatore". Nel corso della stagione cambiano anche il presidente, con Giuseppe Farina, già in precedenza al comando del , che subentra a Gaetano Morazzoni, e il capitano, con Fulvio Collovati che sostituisce Aldo Maldera. La reazione della squadra sembra inizialmente non esserci, ma nelle ultime 5 partite il Milan ottiene 8 dei 10 punti disponibili.

Anche se all'ultima giornata la vittoria sul  in rimonta (da 2-0 a 2-3) sembra risparmiare al club una nuova retrocessione, in Napoli-Genoa, a cinque minuti dal termine (il secondo tempo era iniziato in ritardo per il lancio di fumogeni), con i partenopei sicuri dell'ingresso in UEFA anche in caso di pareggio (chiuderanno il campionato a pari punti con l'Inter, con gli scontri diretti a favore, e, con la successiva vittoria dei nerazzurri in Coppa Italia, si liberò successivamente il posto in Coppa UEFA per i partenopei, dovuto alla rinuncia della squadra albanese del Flamutari) e i liguri rivali del Milan nella lotta salvezza, il portiere del , Luciano Castellini, commette un clamoroso errore (definito "Quel pasticciaccio brutto del portiere napoletano"): Castellini infatti ha il pallone tra le mani e lo sta per rinviare in avanti, ma la sfera gli sfugge incredibilmente dalle mani e finisce addirittura in calcio d'angolo da cui nascerà il gol del 2-2, di Mario Faccenda, il quale sancisce la salvezza del Grifone e la prima e unica retrocessione sul campo dei rossoneri. A penalizzare il Milan è inoltre lo 0-0 tra Cagliari e Fiorentina, con i sardi in lotta come il Milan per la salvezza, e i viola in lotta con la Juventus per lo scudetto (le due squadre prima dell'ultimo turno erano appaiate in vetta alla classifica). Attorno al quarto d'ora del secondo tempo i viola subiscono l'annullamento di un gol, per un dubbio fallo di Bertoni sul portiere del Cagliari Roberto Corti, da parte dell'arbitro Maurizio Mattei. L'episodio scatenerà a Firenze forti recriminazioni. Con la sconfitta del Genoa e/o del Cagliari, infatti, il Milan avrebbe ottenuto la salvezza, in quanto avanti negli scontri diretti con entrambe. In quel periodo lo spareggio era previsto solo per assegnare la vittoria del campionato, mentre per determinare gli altri piazzamenti rilevanti (come la qualificazione alle coppe europee e le retrocessioni) erano utilizzati altri criteri, quali la classifica avulsa o la differenza reti. Ciò accadde, ad esempio, nel campionato precedente (dove chiusero in coda cinque squadre a pari punti) e in quello di due anni più tardi, dove a retrocedere fu proprio il Genoa (che chiuse il campionato a pari punti con la Lazio, con gli scontri diretti a sfavore) per questo motivo.

In questo campionato la squadra realizza 21 reti in 30 partite (record negativo della storia rossonera nel girone unico), ne subisce 31, vince 7 partite, ne pareggia 10 e ne perde 13. La difficoltà nel trovare la via della rete (sono 15 le partite senza gol segnati e con diversi rigori sbagliati) è dovuta anche alla non positiva stagione dello scozzese, nuovo acquisto, Joe Jordan, che realizza solo 2 gol in 22 presenze. Il migliore marcatore della squadra in campionato è Roberto Antonelli a segno 4 volte in 24 match. L'altro acquisto estivo, Adelio Moro, totalizza 19 presenze con un gol in campionato. In questa stagione, inoltre, il Milan viene sconfitto in entrambi i derby di campionato con l'Inter (0-1 e 1-2) e in entrambi i derby con la Juventus (0-1 e 2-3; gli autori dei gol juventini furono Virdis nella gara d'andata e Galderisi in quella di ritorno, entrambi futuri giocatori del Milan) e con il Catanzaro (0-1 e 0-3, con Bivi a segno, tra l'altro, in entrambe le partite). Contro le altre due retrocesse di quel campionato, il Bologna e il Como, il Milan totalizza, rispettivamente, tre (2-1 e 0-0 i risultati con i rossoblù) e un punto (1-1 e 0-2 contro i lariani, con recriminazioni rossonere nella gara d'andata a Milano, per la mancata concessione di un calcio di rigore a favore per una trattenuta su Fulvio Collovati nell'area di rigore del Como non sanzionata). Dopo la sconfitta subita a Como per 0-2 (i lariani chiuderanno all'ultimo posto con appena tre vittorie in tutto il campionato, con il peggiore attacco e la peggiore difesa, e in questa partita, tra l'altro, Roberto Antonelli sbaglia un rigore) e la contestazione dei tifosi (Collovati viene colpito da un sasso lanciato dagli spalti), le due successive gare interne contro Ascoli (0-0, con un rigore sbagliato da Sergio Battistini) e Roma (1-2) vengono disputate in campo neutro a Verona.

Quattro giorni prima della retrocessione (il 12 maggio) la squadra vince la quarantesima edizione della Coppa Mitropa, la terza edizione da quando il torneo è stato trasformato in una competizione per squadre neopromosse dalla serie cadetta dei campionati dell'Europa centrale. Dopo la sconfitta esterna all'esordio contro i cecoslovacchi del Vítkovice, il Milan ottiene un pareggio e 4 vittorie, l'ultima delle quali per 3 a 0 a San Siro contro la squadra cecoslovacca (reti di Baresi, Cambiaghi e Jordan) che gli consente di chiudere il girone (formato anche da  e ) al primo posto a quota 9 punti e di vincere così la manifestazione.

Divise e sponsor

Lo sponsor tecnico per la stagione 1981-1982 è Linea Milan; per la prima volta sulla maglia compare anche uno sponsor ufficiale, Pooh jeans. La divisa è una maglia a strisce verticali della stessa dimensione, rosse e nere, con pantaloncini bianchi e calzettoni neri con risvolto rosso. Tra gennaio e febbraio del 1982 vengono utilizzati pantaloncini rossi. La divisa di riserva è una maglia bianca con spalle e colletto rossi e neri, pantaloncini bianchi e calzettoni bianchi con risvolto rosso e nero.

Organigramma societario.

Area direttiva
 Presidente: Gaetano Morazzoni (fino al 18 gennaio 1982), Giuseppe Farina (dal 19 gennaio 1982)
 Vice presidente: Angelo Colombo, Renato Pigliasco (fino al 19 gennaio 1982), Gianni Rivera, Gianni Nardi (dal 30 marzo 1982)
 Amministratore delegato: Paolo Villa (dal 19 gennaio 1982)
 Segretario: Carlo Lambrugo

Area tecnica
 Direttore sportivo: Alessandro Vitali
 Allenatore: Luigi Radice (fino al 25 gennaio 1982), Italo Galbiati (dal 25 gennaio 1982, affiancato a marzo per due gare da Francesco Zagatti)
 Allenatore in seconda: Amilcare Ferretti
 Preparatori atletici: Aristide Facchini, Enzo Grandi

Area sanitaria
 Medico sociale: Giovanni Battista Monti
 Massaggiatori: Paolo Mariconti, Ruggero Ribolzi

Rosa

Calciomercato

Sessione estiva

Sessione autunnale

Risultati

Serie A

Girone di andata

Girone di ritorno

Coppa Italia

Primo turno

Coppa Mitropa

Girone di andata

Girone di ritorno

Statistiche

Statistiche di squadra

Statistiche dei giocatori
Sono in corsivo i calciatori che hanno lasciato la società durante la stagione.

Note

Bibliografia

Voci correlate
 Storia dell'Associazione Calcio Milan

Collegamenti esterni

 1981-1982


text:
Vilém Flusser ( – ) était un philosophe, écrivain et journaliste d'origine tchécoslovaque. Il vécut pendant une longue période à São Paulo, où il devint citoyen brésilien, et plus tard en France. Ses travaux sont écrits dans plusieurs langues.

Ses premiers travaux sont marqués par une discussion de la pensée de Martin Heidegger et par l'influence de l'existentialisme et de la phénoménologie. La phénoménologie jouera un rôle important pendant la transition vers la période plus tardive de son travail, dans laquelle il tourne son attention vers la philosophie de la communication et de la production artistique.

Biographie
Vilém Flusser est né en 1920 à Prague d'une famille d'intellectuels Juifs. Son père, Gustav Flusser, étudie les mathématiques et la physique (sous l'enseignement d'Albert Einstein, parmi d'autres). Flusser alla à l'école primaire allemande et tchèque et plus tard à l'école secondaire (Grammar school) allemande.

En 1938, Vilém Flusser commença à étudier la philosophie à la faculté de droit de l'université Charles de Prague. En 1939, peu après l'occupation nazie, il émigre à Londres afin de continuer ses études pour un trimestre à la London School of Economics. Il perd toute sa famille dans les camps de concentration nazis : son père décède à Buchenwald en 1940 ; ses grands-parents, sa mère et sa sœur sont déportées à Auschwitz et plus tard à Theresienstadt où ils sont exécutés. En 1940 il émigre au Brésil, vivant à la fois à São Paulo et Rio de Janeiro. Il commence à travailler pour une entreprise d'import-export tchèque puis à Stabivolt, un fabricant de radios et transistors.

Au début des années 1950 il enseigne la philosophie et travaille comme journaliste. En 1960 il commence à collaborer avec l'institut brésilien pour la philosophie (IBF) à São Paulo et publie dans la revue Revista Brasileira de Filosofia ; de cette manière il se rapproche sérieusement de la communauté intellectuelle brésilienne. Pendant cette décennie il publie et enseigne à plusieurs écoles à São Paulo, étant maître de conférence en philosophie des sciences à l'école polytechnique de l'université São Paulo et professeur de la philosophie de la communication à l'école de dramaturgie et à l'école supérieure de cinéma de São Paulo. Il est actif dans le domaine artistique, collaborant à la Biennale de São Paulo, parmi d'autres événements culturels.

Il publie son premier livre, Langage et Réalité, en 1963. En 1972 il décide de quitter le Brésil. En 1970, quand une réforme de l'université de São Paulo fait de tous les maîtres de conférences en philosophie des membres du département de philosophie, Flusser, qui enseigne à l'école polytechnique, est exclu ; mais il faut remarquer que la plupart des membres du département étaient critiques vis-à-vis du régime militaire et considéraient Flusser comme un penseur plutôt conservateur.

Il vécut ensuite en Allemagne et dans le sud de la France. Vers la fin de sa vie, il était assez occupé à écrire et donner des conférences sur la théorie des médias. Il meurt en 1991 dans un accident de voiture alors qu'il visite sa ville natale de Prague pour y donner une conférence.

Vilém Flusser est le cousin de David Flusser.

Philosophie

Les écrits de Flusser sont liés les uns aux autres, ses analyses étant disséminées dans plusieurs courts essais. Ses centres d'intérêts principaux étaient l'épistémologie, l'éthique, l'esthétique, l'ontologie, la philosophie du langage, l'histoire de la culture occidentale, la technologie, l'écriture, la technique de l'image, la photographie, l'immigration, les médias et la littérature et, particulièrement à la fin de sa vie, la philosophie de la communication et la production artistique.

Le premier livre de Flusser publié en anglais était  (Pour une philosophie de la photographie) en 1984, traduit par ses propres soins.  fut publié en 1999, suivi d'une nouvelle traduction de .

Les archives de Flusser ont été conservées par l'Académie des médias de Cologne et sont actuellement abritées à l'université des arts de Berlin.

Philosophie de la photographie
Flusser écrit dans les années 1970 et 80 à propos de la photographie et affirme, dans le contexte du développement des techniques informatiques, que la photographie fut la première des formes d'image technique à avoir fondamentalement changé la manière dont le monde est perçu. Historiquement, la photographie est importante car elle introduit une nouvelle époque : « l'invention de la photographie constitue une rupture dans l'histoire qui peut seulement être comprise par rapport à cette autre rupture historique qu'est l'écriture linéaire ».

Tandis que des idées ont pu être auparavant interprétées du point de vue de leurs formes écrites, la photographie proclame des nouvelles formes de perception de l'expérience et du savoir. Comme le formulait un récent commentateur: «Pour Flusser, la photographie n'est pas une technologie de la reproduction de l'image, c'est une technique culturelle à travers laquelle la réalité est constituée et comprise». Dans ce contexte, Flusser affirme que les photographies sont à comprendre de manière strictement différente des "formes d'image pré-techniques". Par exemple, il les compare à des peintures qu'il décrit comme des images qui peuvent être "décodées" de manière sensible, car l'observateur est capable d'interpréter ce qu'il voit comme un signe plus ou moins direct de l'intention du peintre. Par contraste, même si la photographie produit des images qui semblent être des "représentations fidèles" des objets et événements, elles ne peuvent pas être "décodées". Le cœur de cette différence, pour Flusser, a sa racine dans le fait que les photographies sont produites à travers les opérations d'un dispositif. Et le dispositif photographique opère d'une manière qui n'est pas immédiatement comprise ou façonnée par son opérateur. Par exemple, il décrit l'acte de photographier de la manière suivante:

Pour simplifier, la personne qui utilise l'appareil photographique peut penser qu'elle règle les contrôles afin de produire une image montrant le monde de la manière dont elle veut qu'on le voie, mais c'est la nature pré-programmée de l'appareil qui fixe les paramètres de cet acte et c'est le dispositif qui façonne le sens de l'image finale. Étant donné la nature essentielle de la photographie dans tous les aspects de la vie quotidienne, la nature programmée du dispositif photographique façonne l'expérience de regarder et interpréter des photographies aussi bien que la plupart des contextes culturels dans lesquels nous le faisons.

Flusser développe un lexique de termes qui se sont révélés influents et qui continuent à être utiles pour penser la photographie contemporaine, les technologies numériques de l'image et leurs usages en ligne. Cela inclut: le "dispositif" (un outil qui change le sens du monde en opposition aux outils mécaniques qui changent le monde lui-même) ; le "fonctionneur" ("functionary" en anglais : le photographe ou l'opérateur de l'appareil qui est contraint par ses règles) ; le "programme" (un "système dans lequel le changement devient nécessité" et un jeu "dans lequel la virtualité, même la moins probable, sera réalisée par nécessité si le jeu est joué sur une période suffisamment longue") ; "l'image technique" (le premier exemple étant la photographie, avec sa surface signifiante particulière qui ressemble à une image traditionnelle mais cache des concepts codés et obscurs qui ne peuvent être décodés « immédiatement »).

Bien que Flusser écrivît plusieurs courts essais sur les travaux de certains photographes, son intérêt principal était le besoin critique et philosophique de comprendre la culture média du  et les possibilités et menaces émergentes par les forces au travail dans un monde de plus en plus technique et automatique.

Œuvres

Œuvres en français

 La force du quotidien. Trad. de l'anglais Jean Mesrie et Barbara Niceall. Préface de Abraham A. Moles. Ill. Gordon Swann. - Tours : Mame, 1973. -
 Choses et non-choses : esquisses phénoménologiques. Trad. de l'allemand Jean Mouchard. - Editions Jacqueline Chambon, 1996. -
 Pour une philosophie de la photographie, trad. de l'allemand Jean Mouchard. - Editions Circé, 1996. -
 Petite Philosophie du design, trad. de l'allemand Claude Maillard. - Editions Circé, 2002. -
 Essais sur la nature et la culture, trad. du portugais (Brésil) Georges Durand. - Editions Circé, 2005. -
 La civilisation des médias, trad. de l'allemand Claude Maillard. - Editions Circé, 2006. -
 Les gestes : nouvelle édition augmentée. Textes revus et écrits en français par Vilém Flusser. Edition établie par Marc Partouche. Introduction et notes de Sandra Parvu. Postface de Louis Bec.- Al Dante, 2014. -
 Vampyroteuthis infernalis : un traité suivi d'un Rapport de l'institut scientifique de recherche paranaturaliste avec Louis Bec. - Zones sensibles, 2015. -
 Post-histoire. Introduction Catherine Geel, Anthony Masure. Postface Yves Citton. - T&P Work Unit, 2019. - (collection Iconodule). -

Monographies
 Das XX. Jahrhundert. Versuch einer subjektiven Synthese, 1950s, c200 pp. (en allemand)
 Língua e realidade, São Paulo: Herder, 1963, 238 pp; São Paulo: Annablume, 2004; 2009, 232 pp. (en portugais)
 Jazyk a skutečnost, trans Karel Palek, Triáda, 2005, 200 pp. Introduction. (en tchèque)
 A história do diabo, São Paulo: Martins, 1965, 216 pp; São Paulo: Annablume, 2010. (en portugais)
 Die Geschichte des Teufels, ed. Andreas Müller-Pohle, Göttingen: European Photography, 1993;  ed., 1996, 200 pp. (en allemand)
 Příběh ďábla, trans. Jiří Fiala, Galerie Gema, 1997, 185 pp. (en tchèque)
 The History of the Devil, trans. Rodrigo Maltez Novaes, Univocal, 2014, 220 pp.
 Da religiosidade: a literatura e o senso de realidade, São Paulo: Conselho estadual de cultura, 1967, 147 pp; São Paulo: Escrituras, 2002. (en portugais)
 La force du quotidien, trans. Jean Mesrie and Barbara Niceall, Paris: Mame, 1973, 146 pp; 1989. Préface de Abraham Moles. (en français). Revue.
 Le monde codifié, Conférence du , Paris: Institut de l'Environnement/Centre de Formation Permanente pour les Arts Plastiques, 1974, 48 pp. (en français)
 O mundo codificado, São Paulo: Cosacnaify, 2007. (en portugais)
 Orthonature/Paranature, Institut Scientifique de recherche paranaturaliste, 1978. (en Français)
 Natural:mente: vários acessos ao significado da natureza, São Paulo: Duas Cidades, 1979, 148 pp; 2011, 164 pp. (en portugais)
 Vogelflüge: Essays zu Natur und Kultur, Munich: Carl Hanser, 2000, 136 pp. (en allemand)
 Natural:Mind, trans. Rodrigo Maltez Novaes, Univocal, 2013, 150 pp.
 Pós-história: vinte istantâneos e um modo de usar, São Paulo: Duas Cidades, 1983, 168 pp. (en portugais)
 Post-History, trans. Rodrigo Maltez Novaes, Univocal, 2013, 167 pp.
 Für eine Philosophie der Fotografie, European Photography, 1983, 58 pp; 1989; 1997; 2006. (en allemand)
 Towards A Philosophy of Photography, ed. Derek Bennett, Göttingen: European Photography, 1984, 62 pp.
 Filosofia da caixa preta. Ensaios para uma futura filosofia da fotografia, trans. Vilém Flusser, São Paulo: Hucitec, 1985, 92 pp; Rio de Janeiro: Relume Dumara, 2002. (en portugais)
 Per una filosofia della fotografia, trans. Chantal Marazia, Torino: Agorà, 1987; Milan: Bruno Mondadori, 2006, 128 pp. (en italien) Revue.
 For fotografiets filosofi, Horten: Preus Fotomuseum, 1987. (in Norwegian)
 En filosofi för fotografin, trans. Jan-Erik Lundström, Göteborg: Korpen, 1988, 112 pp. (en suédois)
 Hacia una filosofía de la fotografía, trans. Eduardo Molina, 1990. (en espagnol)
 A fotográfia filozófiája, trans. Panka Veress and István Sebesi, Budapest: Tartóshullám - Belvedere - ELTE BTK, 1990. (en hongrois)
 Bir fotoğraf felsefesine doğru, Istanbul: Agac, 1991; Ankara: Med-Campus, 1994; trans. Ihsan Derman, Istanbul: Hayalbaz Kitap, 2009, 97 pp. (en turc)
 写真の哲学のために : テクノロジーとヴィジュアルカルチャー, trans. Shenzhen Masafumi, Tokyo: Keiso Shobo, 1992; 1999. (en japonais)
 Za filosofii fotografie, trans. Božena Koseková and Josef Kosek, 1994;  ed., trans. Božena and Josef Kosek, Prague: Fra, 2013, 104 pp. (en tchèque)
 Taipei: Yuan-Liou, 1994. (en chinois)
 Pour une philosophie de la photographie, Paris: Circé, 1996. (en français)
 Ensaio sobre a fotografia: para uma filosofia da técnica, Lisbon: Relógio d'Água, 1998. (en portugais)
 Thessaloniki: University Studio Press, 1998. (en grec)
 사진의 철학을 위하여, Seoul: Communication Books, 1999. (en coréen)
 Za filozofiju fotografije, trans. Tijana Tubić, Belgrade: Kulturni Centar Beograda, 1999; 2005, 80 pp. (en serbe)
 Towards A Philosophy of Photography, trad. Anthony Mathews, London: Reaktion Books, 2000.
 Una filosofía de la fotografía, Madrid: Síntesis, 2001, 192 pp. (en espagnol)
 Za edna filosofia na fotografiata, Plovdiv: Horizonti, 2002. (en bulgare)
 Pentru o filosofie a fotografie, Bucharest: Idea Design & Print, 2003. (en roumain)
 Za edna filosofia na fotografira, Moscow, 2002. (en russe)
 Ku filozofii fotografii, trans. Jacek Maniecki, Katowice: Akademia Sztuk Pięknych w Katowicach, 2004; Warszawa: Wydawnictwo Aletheia, 2015. (en polonais)
 Filozofija Fotografije, Zagreb: Scarabeus, 2007. (en croate)
 Een filosofie van de fotografie, Utrecht: Uitgeverij Ijzer, 2007. (en néerlandais)
 Za filosofiyu fotografii [За философию фотографии], trans. G. Khaydarova, St. Petersburg: St. Petersburg State University, 2008, 146 pp. (en russe)
 K filozofiji fotografije, Ljubljana: ZSKZ, 2010. (en slovène)
 Ins Universum der technischen Bilder, Göttingen: European Photography, 1985; 1992; 1996. (en allemand)
 A technikai képek univerzuma felé, trad. József Maleczki, 2001; revised trans. Dalma Török, 2011. (en hongrois)
 Do universa technických obrazů, trans. Jiří Fiala, Prague: OSVU, 2002, 162 pp. (en tchèque)
 O universo das imagens tecnicas. Elogio da superficialidade, São Paulo: Annablume, 2010. (en portugais)
 Into the Universe of Technical Images, trans. Nancy Ann Roth, University of Minnesota Press, 2011, 224 pp
 Hacia el universo de las imagenes technicas, Mexico City: Universidad Nacional Autonoma de Mexico, 2011. (en espagnol)
 Die Schrift, Göttingen: Immatrix Publications, 1987, as a book and on 2 floppy disks; repr. as Die Schrift. Hat Schreiben Zukunft?, Göttingen: European Photography, 2002. (en allemand)
 Az írás.Van-e jövője az írásnak?, trans. J.A. Tillmann and Lídia Jósvai, Balassi Kiadó - BAE Tartóshullám - Intermedia, 1997. (en hongrois)
 글쓰기에 미래는 있는가, Seoul: Imprima Korea Agency, 1998. (en coréen)
 A Escrita. Ha futuro para a escrita?, São Paulo: Annablume, 2010. (en portugais)
 Does Writing Have a Future?, trad. Nancy Ann Roth, University of Minnesota Press, 2011, 208 pp.
 avec Louis Bec, Vampyroteuthis infernalis. Eine Abhandlung samt Befund des Institut Scientifique de Recherche Paranaturaliste, Göttingen: Immatrix Publications, 1987, 65 pp; Göttingen: European Photography, 2002. (en allemand)
Vampyroteuthis infernalis, São Paulo: Annablume, 2011. (en portugais)
 Vampyroteuthis Infernalis, trans. Rodrigo Maltez Novaes, New York: Atropos, 2011, 160 pp. Foreword by Abraham A. Moles.
 Vampyroteuthis Infernalis: A Treatise, with a Report by the Institut Scientifique de Recherche Paranaturaliste, University of Minnesota Press, 2012, 112 pp.
 Vampyroteuthis Infernalis. Un Traité, suivi d'un rapport de l'Institut Scientifique de Recherche Paranaturaliste, traduit de l'allemand par Christophe Lucchese, Zones sensibles, 2015, 64 p.
 Krise der Linearität, ed. G.J. Lischka, Bern: Benteli, 1988, 43 pp. (en allemand). Conférence donnée le  au musée d'art de Bern.
 "The Crisis of Linearity", trad. Adelheid Mers, Boot Print 1:1 (2006), .
 Angenommen. Eine Szenenfolge, Göttingen: Immatrix Publications, 1989; Göttingen: European Photography, 2000. (en allemand)
 avec Jean Baudrillard et , Philosophien der neuen Technologien, Berlin: Merve, 135 pp, 1989. (en allemand)
 Gesten.Versuch einer Phänomenologie, Bensheim and Düsseldorf: Bollmann, 1991, 1993 (en Allemand)
 Bodenlos: Eine philosophische Autobiographie, Bensheim and Düsseldorf: Bollmann, 1992, 295 pp; Frankfurt am Main: Fischer, 1999. (en allemand)
 Bezedno: filosofická autobiografie, Prague: Hynek, 1998, 225 pp. (en tchèque)
 Bodenlos: Uma autobiografia filosofica, São Paulo: Annablume, 2010. (en portugais)
 A Dúvida, Rio de Janeiro: Relume Dumará, 1999; São Paulo: Anna Blume, 2011 (en portugais)
 On Doubt, Trans. Rodrigo Maltez Novaes, Minneapolis: Univocal, 2014 Foreword by Rainer Guldin 100pp. (en anglais)

Chapitres de livres, publications scientifiques et articles (sélection)
 "Filosofia da linguagem", Ita-Humanidades 2 (1966), . (en portugais)
 "Auf der Suche nach Bedeutung", trad. Edith Flusser avec Vera Schwamborn, Tendenzen der aktuellen Philosophie in Brasilien in Selbstbildnissen 27 (1975), São Paulo: Loyola. (en allemand). Essai autobiographique, écrit en anglais et portugais en octobre- à São Paulo. Voir aussi Bodenlos, 1999.
 "Em busca do significado", in Stanislaus Ladusãns, Rumos da filosofia atual no Brasil em auto-retratos, São Paulo: Loyola, 1976, . (en portugais)
 "In Search of Meaning (Philosophical Self-portrait)", in Writings, 2002, .
 "The Photograph as Post-Industrial Object: An Essay on the Ontological Standing of Photographs", Leonardo 19:4 (1986), .
 "Fernsehbild und politische Sphäre im Lichte der rumänischen Revolution", trans. Almuth Carstens, in Von der Bürokratie zur Telekratie. Rumänien im Fernsehen, ed. Peter Weibel, Berlin: Merve Verlag, 1990, . (en allemand)
 "On Memory (Electronic or Otherwise)", Leonardo 23:4 (1990), . Adapté d'une présentation à l'Ars Electronica, .
 "Die Stadt als Wellental in der Bilderflut", in Nachgeschichten, 1990. Écrit en 1988. Repr. dans Arch+ 111 (),  ; Die Revolutionen der Bilder, 1995; Medienkultur, 1997, .
 "The City as Wave‐Trough in the Image‐Flood", trad. Phil Gochenour, Critical Inquiry 31:2 (Winter 2005), .
 "Projektion statt Linearität", dans Strategien des Scheins. Kunst Computer Medien, eds. Florian Rötzer and Peter Weibel, Munich, 1991, . (en allemand)
 "Räume", dans außen räume innen räume. Der Wandel des Raumbegriffs im Zeitalter der elektronischen Medien, ed. Heidemarie Seblatnig, Vienna: Universitäts Verlag, 1991, ; repr. in Raumtheorie. Grundlagentexte aus Philosophie und Kulturwissenschaften, eds. Jörg Dünne and Stephan Günzel, Frankfurt am Main: Suhrkamp, 2006, . (en allemand)
 "L'image-calcul. Pour une nouvelle imagination", dans Penser l'image II. Anthropologies du visuel, ed. Emmanuel Alloa, Dijon: Les presses du réel, 2015,

Notes

Références

  inclut une sélection de nouveaux écrits traduits des archives Flusser.

Liens externes

 Edition Flusser (en allemand et en anglais; contient une autobiographie, un glossaire et des informations complémentaires)
 Vilém Flusser no Brasil
 Vilém Flusser Archiv

Philosophe tchécoslovaque
Philosophe brésilien
Photographe tchécoslovaque
Photographe brésilien
Naissance en mai 1920
Naissance à Prague
Décès en novembre 1991
Décès dans la région de Plzeň
Décès à 71 ans
Mort dans un accident de la route en Tchéquie
Personnalité inhumée dans le nouveau cimetière juif de Prague
Naissance en Tchécoslovaquie
Décès en Tchécoslovaquie


text:
È noto essenzialmente per aver introdotto nel 1872 l'unitá di misura della diottria, utilizzata non solo nel campo della fisica ma anche dell'oftalmologia in generale; è anche ricordato per aver creato il grafico Monoyer, utilizzato per misurare l'acuità visiva: in questo grafico è possibile leggere il suo nome partendo dal basso e in verticale.

Nato a Lione da madre alsaziana, era figlio di un medico militare francese. È stato professore di Fisica Medica presso la Facoltà di Medicina dell'Università di Strasburgo nel 1871. In seguito è stato direttore della Clinica oftalmica della Facoltà di Medicina dell'Università di Nancy. È stato inoltre professore di fisica medica presso la Facoltà di Medicina dell'Università di Lione: i suoi studi sono essenziali per lo sviluppo dell'oftalmologia moderna e della fisica.

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Agha Aminov (en azéri : Ağakərim Məşədi Kərim oğlu Əminov ; né en 1888 à Bakou et mort en 1921 à Bakou) est un Ministre du commerce et de l'industrie, membre du Parlement de la République démocratique d'Azerbaïdjan.

Éducation
Agha Aminov obtient son diplôme du gymnase de Bakou en 1907 et poursuit ses études à l'Institut des ingénieurs miniers de Saint-Pétersbourg. Pendant ses études à Saint-Pétersbourg, Agha Aminov devient membre de la Société des compatriotes composée d'étudiants azerbaïdjanais.

Carrière
Après avoir obtenu son diplôme en 1911 il retourne à Bakou et travaille comme ingénieur dans les champs pétrolifères de Sabunchu-Surakhani. Après l'instauration du pouvoir soviétique Agha Aminov travaille quelque temps dans le système d'Azerneft.

Activité politique
Agha Aminov participe au Congrès des musulmans du Caucase tenu à Bakou du 15 au 20 avril 1917.

Période de la République démocratique d'Azerbaïdjan Agha Aminov est l'un des principaux organisateurs des Nuits musulmanes en 1918-1919, et en mai 1919 joue un rôle actif dans la création de l'Union des intellectuels ouvriers musulmans.

Agha Aminov est élu député sur la liste n °10 établie par les comités nationaux Musavat et musulmans lors des élections à l'Assemblée constituante panrusse du 18 février 1919 en tant que membre du parti Musavat. Il était membre de la commission parlementaire des projets de loi.

Agha Aminov est nommé ministre du Commerce et de l'Industrie en tant que membre de Musavat dans le gouvernement I de N.Yusifbeyli formé le 14 mars 1919. Au cours de son mandat de ministre, Agha Aminov a lancé la politique de libéralisation de l'économie et a réussi à faire en sorte que le gouvernement décide de libérer du troc le pétrole et les produits pétroliers vendus.

Pour la première fois en Azerbaïdjan, Agha Aminov soumet au parlement un projet de loi sur la création d'une agence d'information pour élargir l'accès à l'information. Plus tard, son discours joue un rôle important dans la création de l'agence de presse AzerTAC. Le journal officiel Azerbaijan de la République démocratique d'Azerbaïdjan est publié pour la première fois le 2 mars 1920 sous la signature AzerTAC.

Références

Naissance en 1888
Décès en 1922
Ingénieur azéri
Ministre azerbaïdjanais


text:
Олексій Бриєнній Комнін (* Αλέξιος Βρυέννιος Κομνηνός, бл. 1102 — 1162/1167) — державний та військовий діяч Візантійської імперії.

Життєпис
Походив зі знатного роду Бриєнніїв. Старший син цезаря Никифора Бриєннія Молодшого та Анни Комніни (доньки імператора Олексія I). Народився близько 1102 року в Константинополі. Здобув блискучу освіту під орудою батьків.

Розпочав державну службу в палаці в 1120-х роках. У 1133—1135 роках брав участь у військових кампаніях проти Румського султанату. 1137 році був учасників походу до Кілікії та Антіохійського князівства. Потім ймовірно дістав призначення дукою Фессалонік.

Близько 1155 року призначається мегадукою (великим дуксом), тобто командувачем усього візантійського флоту. Спочатку організував захист узбережжя Егейського моря, на міста якого нападали норманські пірати з Італії. У 1156 році призначається стратегом фем Пелопоннес та Еллада. Тут багато зробив для відновлення міст, зокрема Афін, Фів, Коринфу після нападу норманів. Відзначився справедливістю й милосердям.

На початку 1157 року після загибелі Михайла Палеолога на півдні Італії з новим військом рушив проти Вільгельма I, короля Сицилії. Але зазнав поразки біля о. Евбеї. Потім зазнав невдач біля Сицилії та міста Бріндізі в Італії, де потрапив у полон разом з Іоанном Дукою Каматиром. За умовами миру, укладеного того ж року, отримав волю. Повернувся до Константинополя у 1158 році.

У 1161 році очолював посольство до Антіохії, де було остаточно домовлено про шлюб між імператором Мануїлом I й Марією Антіохійською. До самої смерті, що настала між 1162 та 1167 роками, багато зусиль приділяв для відродження й посилення візантійського флоту. Було створено багато галер, транспортних суден. На посаді йому спадкував Андронік Контостефан.

Родина
Дружина — грузинська царівна з династії Багратіоні.

Діти:
 Андронік Бриєнній Комнін, дука Фессалонік

Джерела
 Guilland, Rodolphe (1967), Recherches sur les institutions byzantines, Tome I, Berlin: Akademie-Verlag
 Norwich, John J. (1995). Byzantium: The Decline and Fall. Alfred A. Knopf, Inc. ISBN 0-679-41650-1.
 Birkenmeier, John W. (2002). «The Campaigns of Manuel I Komnenos». The Development of the Komnenian Army: 1081—1180. Brill Academic Publishers. ISBN 90-04-11710-5.

Візантійські військовики
Бриєннії


text:
Бортовой (встроенный) трап самолёта — самолётный трап, являющийся частью оборудования самолёта. Используется для посадки и высадки пассажиров на аэродромах без использования обычного трапа. Конструктивно может быть объединён с дверью (Ил-86, задний встроенный трап на Boeing 737) или представлять собой отдельный элемент (Ан-24, Ил-114), который складывается и хранится внутри самолёта у входа, либо в специальном отсеке (передние трапы на Boeing 737 и 727). Складные бортовые трапы исключают проблемы при использовании внешнего трапа. Трап, объединённый с дверью, может стать помехой для постановки передвижного или телескопического трапа в аэропорту.

Хвостовой встроенный трап часто применяется на пассажирских самолётах с задним расположением двигателей (Caravelle, Як-40, Boeing 727). Почти всегда лестница здесь является частью крышки люка.

Встроенный трап упрощает эксплуатацию самолётов в недостаточно хорошо оборудованных аэропортах, поэтому встроенные трапы были распространены на самолётах второй половины XX века. На некоторых типах самолётов встроенный трап был обязательной частью конструкции. Примером может служить Ил-86, единственный широкофюзеляжный самолёт в мире, выпускавшийся с встроенными трапами. Развитие аэропортов и распространение стационарных телескопических трапов сделало встроенные трапы излишеством. Наличие бортового трапа увеличивает массу самолёта, что ухудшает его экономические показатели, поэтому сегодня встроенные трапы применяются ограниченно, и преимущественно на региональных самолётах.

Встроенные трапы имеются практически на всех бизнес-джетах вне зависимости от их размера, для обеспечения максимальной автономности самолёта в любом аэропорту. Самолёт VC-25, который используется президентом США, например, имеет два встроенных трапа на нижней палубе, напоминающие трапы Ил-86.

К бортовым трапам относятся также надувные или натяжные трапы, которые используются только для экстренной эвакуации пассажиров и экипажа. Любые бортовые трапы относятся к бортовому аварийно-спасательному оборудованию.

После попытки угона самолёта в США Деном Купером, с последующим прыжком угонщика с парашютом, открытие бортового трапа в воздухе предотвращается специальным устройством — «лопаткой Купера» (Cooper vane).

Примечания

Авиационные термины
Конструкция_летательных_аппаратов


text:
Jesse Adam Eisenberg (* 5. října 1983, Queens, New York, USA) je americký divadelní a filmový herec. V roce 2011 byl nominován na Oscara v kategorii Nejlepší herec v hlavní roli za roli Marka Zuckerberga ve filmu The Social Network.

Filmografie

Film

Televize

Odkazy

Externí odkazy

Američtí herci
Narození v roce 1983
Žijící lidé
Muži
Narození 5. října
Američtí Židé
Držitelé ceny Zlatá malina za nejhorší mužský herecký výkon ve vedlejší roli


text:
Tree Paine is an American public relations executive who is best known as Taylor Swift's publicist.

Career

In 1995, Paine joined Interscope Records, where she worked with artists like No Doubt, Snoop Dogg, and Nine Inch Nails. She left Interscope to launch her own street marketing firm, which merged with Immortal Records in 1999.

Paine worked at the Academy of Country Music until 2007, when she was hired as the senior vice-president at Warner Music Group, where she oversaw all publicity for their country and Christian divisions of Warner Music Nashville.

In 2014, Paine announced that she would leave Warner Music to start her own public relations firm, Premium PR. Her first client was Taylor Swift. Paine is known for guiding Swift through many high-profile moments, including a number of breakups, Swift's sexual assault trial against former radio host David Mueller, and the dispute over Swift's masters.

Paine was featured in Swift's 2020 Netflix documentary Miss Americana, directed by Lana Wilson, which received critical acclaim upon release. The Cut opined that Paine has built a reputation as a "quiet but ferocious PR pitbull".

Personal life

Paine is married to Lance Paine, the president of Scott Brothers Global. They have a daughter named Lux Lucy Paine.

References

Living people
American public relations people
Marketing women
21st-century American businesspeople
Year of birth missing (living people)


text:
La  du Grand Prix de Plouay féminin a eu lieu le . Il s'agit de la neuvième et avant-dernière manche de la Coupe du monde de cyclisme sur route féminine. Elle est remportée par la Britannique Emma Pooley.

Équipes

Parcours
La course effectue six tours d'un circuit long de .

Récit de la course

Lors du quatrième tour Karine Gautard place une attaque. Le peloton se réduit alors à quatorze coureuses. Nicole Cooke est absente de ce groupe. Claudia Häusler et Emma Pooley attaquent à tour de rôle pour revenir sur la Française. La Britannique accélère de manière décisive dans la côte de Ty Marrec à quarante-cinq kilomètres de l'arrivée. Grâce à la vigilance de ses coéquipières, l'écart grandit au-delà de la minute alors qu'elle passe pour l'avant-dernière fois la ligne d'arrivée. Derrière, Nicole Cooke attaque. Elle est rejointe par Marianne Vos, Emma Johansson, Grace Verbeke et Ruth Corset. Le groupe ne coopère pas parfaitement, Emma Pooley voit son avance grandir. Emma Johansson ne passe pas de relais afin de garder des chances battre Marianne Vos au sprint dans l'optique du classement de la Coupe du monde. Emma Pooley gagne en solitaire l'épreuve. Au sprint, Marianne Vos se montre cependant plus rapide et dépossède ainsi Emma Johansson, troisième, de la tête de la Coupe du monde.

Classements

Classement final

Points attribués

Liste des participantes

Les dossards sont inconnus.

Notes et références

Lien externe

2009
Cyclisme en France en 2009
Cyclisme sur route en 2009
Cyclisme en août 2009


text:
HC Rosey Gstaad (celým názvem: Hockey Club Rosey Gstaad) byl švýcarský klub ledního hokeje, který sídlil v obci Saanen v kantonu Bern. Založen byl v roce 1908. Švýcarským mistrem se stal celkem třikrát, poslední titul získal Gstaad v sezóně 1924/25. Poslední účast v nejvyšší soutěži je datováno k sezóně 1928/29. Zanikl v roce 1964. Klubové barvy byly modrá a bílá.

Ve švýcarské nejvyšší soutěži působilo HCRG celkem dvanáct sezón.

Historické názvy

Zdroj:

 1908 – HC Rosey-Rolle (Hockey Club Rosey-Rolle)
 1916 – HC Rosey Gstaad (Hockey Club Rosey Gstaad)
 1964 – zánik

Získané trofeje

 Championnat / National League A ( 3× )
 1920/21, 1923/24, 1924/25

Přehled ligové účasti

Zdroj:

 1909–1910: Championnat National (1. ligová úroveň ve Švýcarsku)
 1917–1919: Championnat National (1. ligová úroveň ve Švýcarsku)
 1920–1929: Championnat National (1. ligová úroveň ve Švýcarsku)
 1949–1951: 1. Liga (3. ligová úroveň ve Švýcarsku)
 1953–1954: National League B (2. ligová úroveň ve Švýcarsku)
 1961–1963: 1. Liga (3. ligová úroveň ve Švýcarsku)

Odkazy

Reference

Literatura
 Werner Schweizer, Jürg Vogel, Klaus Zaugg: Eiszeiten: Das Jahrhundert des Schweizer Eishockeys. Schwanden, Kilchberg 1999, .

Zaniklé švýcarské kluby ledního hokeje
Kluby ledního hokeje založené v roce 1908
Kluby ledního hokeje zaniklé v roce 1964
Mistři Švýcarska v ledním hokeji


text:
Biografia
Di Claire Démar, il cui vero nome fu forse Émilie d'Eymard, non si conoscono le origini, e l'anno di nascita comunemente indicato, il 1799, non è certo, come la sua identità: le sue prime lettere erano firmate Émilie d'Eymard, mentre i suoi scritti successivi furono pubblicati con il nome di Claire Démar.

Claire Démar fu una sansimoniana molto combattiva. Quando quel movimento si trasformò in « chiesa » e gli scritti erano intestati come « religione sansimoniana » sotto la direzione di Prosper Enfantin, Claire si fece notare per il proprio abbigliamento: berretto rosso, gonna rossa o bianca, cintura di cuoio, giacca blu e sparato della camicia bianca sul quale s'intravedeva il cognome scritto in grossi caratteri: la giacca si allacciava sul dorso, con l'aiuto di un compagno, a testimonianza dello spirito di solidarietà vigente nel sansimonismo.

Claire Démar andò oltre quel movimento, per esprimere quelle rivendicazioni che diversi anni dopo riceveranno il nome di femministe. Poco prima della morte, pubblicò un Appel d'une femme au peuple sur l'affranchissement de la femme, richiedendo l'applicazione alle donne della Dichiarazione dei Diritti dell'Uomo e del Cittadino formulata durante la Rivoluzione. In quell'appello, definì il matrimonio una forma di prostituzione legale. L'appello fu pubblicato nel giornale « La Femme libre » di Suzanne Voilquin e partecipò alla redazione degli articoli di quel giornale.

Un altro suo scritto, Ma loi d'avenir [La mia legge dell'avvenire], sarà pubblicato postumo: « Ciò che maggiormente la rivoltava, era che noi avessimo scritto nel Codice civile che la donna deve obbedienza e fedeltà al marito: - "Ci si sposa", esclama, "ci viene applicato l'articolo del Codice civile. Ma noi abbiamo forse collaborato alla sua redazione? Il Codice sta nei nostri gusti e nella nostra natura?" - Fu questa santa indignazione contro il Codice civile a spingere Claire Démar a chiedere al popolo una revisione generale di tutte le noste istituzioni. Claire Démar ha fatto più lei stessa da sola di tutta l'Assemblea costituente che si era limitata a dichiarare i diritti dell'uomo. Ella ha proclamato i diritti della donna ».

Claire Démar si stava preparando a pubblicarlo quando, ridotta in miseria e disperando della possibilità che le sue rivendicazioni avessero mai soluzione, si suicidò nella sua casa di rue de la Folie Méricourt, con l'amante Perret Desessarts. Lasciò disposto di consegnare i suoi scritti alla comunità sansimoniana di Parigi e Prosper Enfantin consegnò le carte a Suzanne Voilquin, che le pubblicò ne « La Tribune des femmes ». La Voilquin scrisse di lei:

Note

Scritti
Appel d'une femme au peuple sur l'affranchissement de la femme, 1833
Ma loi d'avenir, 1834

Bibliografia
Ghenia Avril de Sainte-Croix, Le Féminisme, Giard & Brière, Paris 1907
Laure Adler, À l'aube du féminisme, les premières journalistes: 1830-1850, Payot, Paris 1979
Alain Corbin, Jacqueline Lalouette, Michèle Riot-Sarcey, Femmes dans la Cité: 1815-1871, Société d'histoire de la Révolution de 1848 et des révolutions du XIXe siècle (France), Créaphis, Paris 1997
Carole Bitoun, La Révolte au féminin. De 1789 à nos jours, Hugo & Cie, Paris 2007

Persone legate al femminismo


text:
Year 86 BC was a year of the pre-Julian Roman calendar. At the time it was known as the Year of the Consulship of Cinna and Marius/Flaccus (or, less frequently, year 668 Ab urbe condita). The denomination 86 BC for this year has been used since the early medieval period, when the Anno Domini calendar era became the prevalent method in Europe for naming years.

Events
 By place

 Roman Republic
 First Mithridatic War
 March 1 – Sulla captures Athens from the Pontic army, removing the tyrant Aristion.
 Lucius Licinius Lucullus decisively defeats the Mithridatic fleet in the Battle of Tenedos.
 The Roman forces of Lucius Cornelius Sulla defeat the Pontic forces of Archelaus in the Battle of Chaeronea.
 The Dardani ally with Pontus and are defeated by Sulla soon after.

Births
 October 1 – Sallust, Roman historian (d. 34 BC)
 Fausta Cornelia, twin sister of Faustus Cornelius Sulla, wife of Gaius Memmius and later of Titus Annius Milo
 Faustus Cornelius Sulla, Roman senator, son of the dictator Lucius Cornelius Sulla (d. 46 BC)

Deaths
 January 13 – Gaius Marius, Roman general and politician (b. 157 BC)
 March 1 – Aristion, Greek philosopher and tyrant
 Jin Midi, Chinese politician and co-regent (b. 134 BC)
 Sima Qian, Chinese historian (b. 145 BC)

References


text:
Terry Lynn Nichols (Lapeer, 1955. április 1. –) amerikai terrorista, akit elítéltek az 1995‑ös Oklahoma City‑i bombatámadásért. A terrorcselekmény előtt több különböző munkát is végzett, mint gazda és ingatlanügynök. Az amerikai hadseregben töltött ideje alatt ismerte meg Timothy McVeight, akivel végül együtt elkövették a bombatámadást. Kevesebb, mint egy év után elhagyta a hadsereget. 1994-ben és 1995-ben tervezték meg az oklahomai támadást, amelynek célpontja a Alfred P. Murrah Szövetségi Épület volt Oklahoma Cityben, 1995. április 19-én. A terrortámadás során 168-an haltak meg.

1997-ben elítélték tömegpusztító fegyver használatáért és nyolc akaratlan emberölés vádjával. Életfogytiglan börtönbüntetésre ítélték, feltételes szabadlábra helyezés lehetősége nélkül, miután a bíró elutasította a halálbüntetést. Ezek mellett Oklahomában is bíróság elé állt, gyilkosság vádjával. 2004-ben 161 első fokú gyilkosságért, magzatgyilkosságért, elsőfokú gyújtogatásért és összeesküvésért ítélték el. Mint a szövetségi per alatt, ezúttal is kizárták a halálbüntetést. Az életfogytiglan büntetést kapott bűnözők közül minden idők leghosszabb börtönbüntetését tölti jelenleg az ADX Florence (Florence, Colorado) szuperbörtönben, miután 161 életfogytiglan börtönbüntetésre, plusz 9300 évre ítélték el. A Bomber's Row cellasorban lakik, olyan bűnözőkkel együtt, mint Ramzi Juszef, Eric Rudolph és Ted Kaczynski.

Kormányellenes nézetei
Nichols kormányellenes nézetei nőttek az évek folyásával. Felnőtt életének nagy részét Lapeer és Sanilac megyékben töltötte, ahol jellemző az alacsony bizalom a szövetségi kormány felé. Szomszédjai azt mondták, hogy több kormányellenes csoportnak is tagja volt, kísérletezett robbanószerekkel és egyre radikálisabb lett. 1992 februárjában megpróbálta leadni amerikai állampolgárságát, azt állítva, hogy a politikai rendszer korrupt volt. Hónapokkal később bíróságon próbálta védeni magát tartozásaival szemben (amely ekkor nagyjából 40 ezer dollár volt), kiabált a bíróval és nem volt hajlandó kiállni a pad elé. 1992. október 19-én ismét aláírt egy dokumentumot arról, hogy elhagyja amerikai állampolgárságát. Később feladta vezetői engedélyét is.

McVeigh és Nichols egyre közelebb került, miután a korábbi elhagyta a hadsereget. 1991 decemberében Nichols meghívta McVeight, hogy Michiganben árulják az amerikai hadsereg felesleges fegyvereit. A következő három év nagy részét együtt töltötték. 1993. április 19-én Nichols és McVeigh tévét nézett a korábbi farmházában a Wacói ostrom (Texas) idején. A pár teljesen felháborodott a szövetségi kormánnyal szemben és elkezdték megtervezni bosszújúkat. 1993 őszén Nichols és McVeigh üzleti társak lettek, fegyverbemutatókon árultak különböző felszereléseket. Egy ideig vándorként éltek, követve a bemutatókat városról-városra.

Nichols Las Vegasba költözött, hogy építkezéseken dolgozzon, sikertelenül. Ezt követően Kansasben próbált szerencsét, ahol felvették egy farmra 1994 márciusában. Ugyanebben a hónapban levelet küldött Marion megye jegyzőjének, azt állítva, hogy nem érvényes rá az amerikai törvény és ezért munkáltatója nem tarthatja vissza tőle szövetségi adóját. Munkaadója azt nyilatkozta, hogy Nichols keményen dolgozott, de szokatlan politikai nézetei voltak. 1994 őszén kilépett.

A terrortámadás

1994. szeptember 22-én Terry Nichols és McVeigh kibéreltek egy raktárt és elkezdték összeszedni alapanyagaikat a bombához. Szeptember végén vagy október elején Nichols és McVeigh elloptak dinamitokat és detonátorokat a közeli kőbányából. Nichols elkezdett nagy mennyiségben ammónium-nitrátot vásárolni és három különböző raktárban tárolta. Nichols ezek mellett kirabolt egy arkansasi fegyverkereskedőt, akivel a bemutatókon barátkozott össze.

1995 februárjában Nichols vásárolt egy kis házat Heringtonban (Kansas). 1995 márciusában dízelt vásárolt. Április 14-én Nichols adott készpénzt McVeighnek, az utóbbi szerint. Április 16-án, húsvétvasárnap Nichols és McVeigh Oklahoma Citybe utazott, hogy a menekülőautót elhelyezzék a városban. Április 18-án, egy nappal a robbantás előtt, Nichols segített a teherautóbomba előkészítésében, egy Herington közelében lévő tónál. McVeigh azt mondta, hogy Nichols és a Fortierek lényegében visszalépett a tervtől és olyanok voltak, akik "szerettek keményen beszélni, de végül a kurváik és gyerekeik uralkodtak." Mikor a robbanás történt, Nichols a családjával volt Kansasben.

Április 21-én Nichols megtudta, hogy ki akarják kérdezni, amelyet követően feladta magát és beleegyezett házának átkutatásába. A keresés során detonátorokat, ammónium-nitrátot, a bombázás helyszínén talált műanyag csövekhez hasonló anyagokat, 33 fegyvert, kormányellenes irodalmat, egy nyugtát McVeigh ujjlenyomatával, egy hitelkártyát, amelyet McVeigh használt vásárlása közben, illetve Oklahoma City belvárosáról rajzolt térképet. Nicholst tanúként tartották fogva, míg meg nem vádolták, május 10-én.

Nyomozók átfésülték James Nichols deckeri (Michigan) farmját, ahol Terry Nichols és McVeigh átmenetileg tartózkodott a robbantás előtti hónapokban. Jamest letartóztatták kis bombák készítésének gyanújával, de május 24-én, vádemelés nélkül elengedték. A bíró azt állította nincs rá bizonyíték, hogy másokra veszélyt jelentene.

Elítélése

Szövetségi ügy

McVeight Nichols előtt ítélték el és halálbüntetést szabtak ki rá. Michael Fortier, aki korábban velük együtt szolgált a hadseregben, McVeigh és Nichols ellen tanúskodott. Fortier megegyezett egy vádalkuban, amelynek értelmében büntetését lecsökkentik, ha tanúskodik a páros ellen. Tizenkét évre ítélték. Fortier vallomásában azt mondta, hogy Nicholsnak és McVeighnek kormányellenes nézetei voltak és fel akarták robbantani a Murrah szövetségi épületet. Azt mondta, hogy segített McVeighnek átnézni az épületet a támadás előtt. Ezek mellett azt vallotta, hogy Nichols kirabolt egy arkansasi fegyverkereskedőt, hogy tudják pénzügyileg támogatni a robbantást. Fortier biztos bizonyítékot tudott adni a Nichols és McVeigh elleni ügyekben.

Nichols felesége, Marife a védelem tanújaként adott vallomást, de valószínűleg inkább a másik oldalt segítette. Azt mondta, hogy férje a bombázás előtt kettős életet élt, álneveket használt, raktárakat bérelt és azt hazudta, hogy végett vetett kapcsolatának McVeigh-jel. Ezek mellett elmondta, hogy Nichols Oklahoma Citybe utazott három nappal a bombázás előtt, igazolva az elméletet, hogy Nichols segített a menekülőautó elhelyezésében a Murrah épület közelében. Marife ezek mellett nem tudott alibit adni Nicholsnak az április 18-i napra, amely az eljárás szerint a bomba összeállításának napja volt.

Nicholst Michael Tigar bűnügyi védőügyvéd képviselte a bíróságon. A meghallgatás kilenc hétig tartott, az eljárás idején 100 tanút hallgattak meg, akik hozzá tudták kapcsolni Nicholst és McVeight a robbantáshoz. A bíró szerint Nichols segített az alapanyagok bevásárlásában és ellopásában, elhelyezni a menekülőautót és összeépíteni a bombát. A védelem megpróbálta azzal menteni az ügyet, hogy olyan tanúkat hívtak, akik látták McVeight más személyekkel a bombázás ellen és azt mondták, hogy a kormány megpróbálta manipulálni a Nichols elleni bizonyítékot.

Az esküdtszék hat nap alatt 41 órát töltött a döntés meghozatalával, majd felmentették Nicholst 1997. december 24-én a bomba tényleges felrobbantása alól, de elítélték az összeesküvésért, hogy tömegpusztító fegyvert használjanak McVeigh-jel, amely egy halálbüntetéssel büntethető bűncselekmény. Felmentették elsőfokú (megtervezett) gyilkosság vádja alól, de elítélték szándékon kívüli emberölésért, három szövetségi hivatalnok halála miatt.

A The Washington Post a következőt írta arról, hogy miért nem ítélték el elsőfokú gyilkosság vádjával Nicholst:Nem volt rá bizonyíték, hogy Nichols bérelte ki a Ryder-teherautót, amely Oklahoma Citybe vitte a bombát és nem volt senki, aki azonosíthatta volna, mint a két tonnányi ammónium-nitrát megvásárlója, amely a bomba fő alapanyaga volt. A legnagyobb probléma a kormánynak az volt, hogy Nichols otthon volt Kansasben, mikor McVeigh felrobbantotta a teherautót.Egy másik elmélet szerint az esküdtszék néhány tagja elhitte Nichols ügyvédjeinek, hogy kilépett az összeesküvésből a robbantás előtt. Nyilvánvaló bűntudata és többszöri sírása is befolyásolhatta az esküdtszéket.

13 óráig tanakodott az esküdtszék, hogy kiszabják-e a halálbüntetést, de végül elutasították. Richard P. Matsch bíró ezt követően eldönthette, hogy az életfogytiglani börtönbüntetést feltételes szabadlábra helyezéssel vagy anélkül adja meg. 1998. június 4-én elítélte Nicholst életfogytig, feltételes szabadlábra helyezés nélkül, és Nicholst az alkotmány ellenségének nevezte, aki összeesküdött, hogy elpusztítson mindent, amit az alkotmány véd. Nichols nem mutatott érzelmet. A Florence-i szuperbörtönbe küldték.

Oklahoma állami ügy
Miután a szövetségi esküdtszék elutasította a halálbüntetést, amely életfogytiglan börtönbüntetésben végződött, Oklahoma lakosai petíciót írtak, hogy az állami ügyészség is nyomozzon az ügyben. Charles Key képviselte a csoportot, amelyek a petíciót létrehozták. Abban reménykedtek, hogy további összeesküvőket is találnának a nyomok alapján. Tizennyolc hónapig tartott a meghallgatás más gyanúsítottakról, de végül csak Nicholsra tértek vissza, 1999 márciusában. Wes Lane, Oklahoma megye körzeti bírája tagadta, hogy azért nyitották volna újra az ügyet, hogy kivégezzék Nicholst, hanem azért, hogy a tettes el legyen ítélve minden egyes gyilkosságért. "Ez az ügy mindig 161 férfiról, nőről, gyermekről és egy még meg nem született babáról szólt, akiknek ugyanúgy meg van a joguk, hogy bíróság előtt legyenek, mint a nyolc szövetségi hivatalnoknak."

A coloradói börtönből 2000 januárjában utazott Nichols Oklahomába, hogy bíróság elé álljon 160 első fokú gyilkosságért, egy magzatgyilkosságért, egy első fokú gyújtogatásért és összeesküvésért. A cél az volt, hogy kiszabják rá a halálbüntetést.

A kéthónapos meghallgatás alatt nagyon sok bizonyíték gyűlt össze, 151 tanút hallgattak meg. A fő tanú Fortier volt, aki azt mondta, hogy Nichols mélyen részese volt az összeesküvésnek és segített a bomba alapanyagainak beszerzésében. Ezek mellett azt vallotta, hogy McVeigh és Nichols elloptak detonátorokat egy kőbányából és, hogy Nichols kirabolt egy fegyverkereskedőt, hogy megszerezze a pénzt a támadáshoz. Nichols ügyvédjei azt mondták, hogy ő volt a bűnbak és, hogy mások is összefogtak McVeigh-jel. Be akartak mutatni bizonyítékot, hogy McVeigh közel állt egy fehér felsőbbrendűségi csoporthoz, akik együttműködtek vele. A bíró nem engedélyezte a bizonyíték bemutatását, azt mondva, hogy a védelem nem tudta bebizonyítani, hogy ezek az emberek bármilyen szinten köthetőek lennének az ügyhöz. 2004. május 26-án egy 12 fős esküdtszék öt órát töltött a döntés meghozatalával. Mikor a döntést felolvasták, Nichols nem mutatott ki semmiféle érzelmet, csak bámult maga elé.

Az ügy büntető fázis 2004. június 1-én kezdődött. Ugyanaz az esküdtszék, amely meghozta a döntést, hogy Nichols bűnös, hozta meg a döntést a halálbüntetésről is. Az öt napos meghallgatás során 87 szemtanút hívtak a bíróságra, amelyek közé tartoztak Nichols és az áldozatok családjai. Nichols rokonai azt mondták róla, hogy egy szerető családapa volt. 19 és fél órás döntéshozatalt követően az esküdtszék nem tudott megegyezni a halálbüntetésben. Mivel ezzel ezt kizárták az ügy végkimenetelei közül, Nichols a folyamat alatt először beszélt publikusan, egy hosszú nyilatkozatot elmondva. Bocsánatot kért a gyilkosságokért és felajánlotta, hogy ír a túlélőknek, hogy segítse felépülésüket. Taylor bíró Nicholst egy terroristának hívta és azt mondta, hogy "Egy amerikai állampolgár se okozott még ekkora pusztulást. Az amerikai történelem első számú tömeggyilkosa vagy" és elítélte a támadót 161 életfogytiglani börtönidőre, feltételes szabadlábra helyezés lehetősége nélkül. Nichols ezt követően visszatért Coloradóba, a Florence ADMAX börtönbe.

Jegyzetek

Terroristák
Amerikai bűnözők
Köztörvényes elítéltek
Élő személyek
1955-ben született személyek
Amerikai katonák
Michiganiek


text:
Joliet ist eine Stadt im Will County und zu einem kleineren Teil im Kendall County im Nordosten des US-amerikanischen Bundesstaates Illinois. Das U.S. Census Bureau hat bei der Volkszählung 2020 eine Einwohnerzahl von 150.362 ermittelt.

Sie gehört zur Metropolregion Chicago und ist in Illinois die fünftgrößte Stadt. Außerdem ist sie Verwaltungssitz (County Seat) des Will County.

Joliet ist Sitz des Bistums Joliet in Illinois.

Geschichte
Joliet wurde unter dem Namen "Juliet" zuerst im Jahr 1834 besiedelt. 1845 wurde der Name jedoch zu Ehren des kanadischen Entdeckers Louis Joliet umbenannt. 1852 erhielt Joliet Stadtrechte.

Geographie
Joliet liegt zirka 65 Kilometer südwestlich von Chicago. Die Stadt bedeckt eine Fläche von 99,3 km², wovon 0,8 km² auf Wasserflächen entfallen.

Bevölkerung
Nach der Volkszählung durch das US Census Bureau im Jahr 2000 lebten 106.221 Menschen in Joliet, aufgeteilt in 36.182 Haushalte, von denen 25.399 Familien sind. Die Bevölkerungsdichte lag damit bei 1077,6 pro km². 69,3 % der Einwohner sind europäischer Herkunft, 18,2 % Afroamerikaner. 18,41 % sind Hispanic bzw. Latino (ob nun europäischer, afrikanischer, oder indigene amerikanischer Abstammung).

Das Durchschnittseinkommen beträgt 47.761 $ pro Haushalt, das Pro-Kopf-Einkommen liegt bei 19.390 $. 10,8 % leben unter der Armutsgrenze.

Einwohnerentwicklung:

Verkehr

Nur etwa 65 km südwestlich von der Chicago Stadtmitte, ist Joliet schon lange ein bedeutender Verkehrsknotenpunkt. Die Stadt liegt zu beiden Seiten des Des Plaines Rivers, einem der wichtigsten Wasserverkehrswege in der Metropolregion Chicago, und besitzt einen der wichtigsten Häfen am Illinois-Michigan-Kanal bzw. Chicago Sanitary and Ship Canal.

Die Chicago, Rock Island and Pacific Railroad, die Michigan Central Railroad und Vorgänger der Alton Railroad eröffneten 1852, 1854 und 1855 Bahnstrecken nach Joliet, die Atchison, Topeka and Santa Fe Railway folgte 1888 und die Elgin, Joliet and Eastern Railway 1889. Die Interurbans Chicago and Joliet Electric Railway und Chicago, Ottawa and Peoria Railway nahmen in den Jahren 1900 bzw. 1912 den Betrieb auf, wurden aber 1933 bzw. 1934 bereits wieder stillgelegt. Nach diversen Firmenfusionen und Betreiberwechseln liegt Joliet heute an Bahnstrecken der BNSF Railway, Canadian National Railway, CSX Transportation (mit Trackage Rights der Iowa Interstate Railroad), METRA und Union Pacific Railroad. Die wichtigsten Bahnhöfe sind das Joliet Transportation Center für den Personenverkehr von Amtrak und METRA, der Güterbahnhof East Joliet Yard sowie zwei Umschlagbahnhöfe im Bereich des ehemaligen Arsenals am südlichen Stadtrand.

Mehrere Bundesstraßen (6, 30, 52) führen durch die Stadt, darunter zwei der ältesten und historischsten der USA, die Lincoln Highway (U.S. 30) und Route 66. Das Autobahnkreuz der später gebauten, parallel verlaufenden Autobahnen, Interstate 55 und Interstate 80, befindet sich am westlichen Stadtrand, in Channahon. Aus diesem Grund befindet sich der Spruch "Crossroads of Mid-America" im Stadtwappen von Joliet.

Bauwerke

In Joliet befindet sich das in den 1980er Jahren renovierte Rialto Square Theatre, das von Al Capone gerne frequentiert wurde. In der Stadt gibt es zwei Casinos auf Booten im Fluss, da die Rechtslage auf dem Wasser eine andere ist als an Land.

Das Staatsgefängnis von Joliet befindet sich in der Collins Street, nahe der Stadtmitte. Es wurde 1858 erbaut und 2002 geschlossen. Berühmtheit erlangte es als Drehort für den Film Blues Brothers und die TV-Serie Prison Break. Das Stateville Correctional Center, das als Ersatz gebaut wurde, befindet sich in der Nachbarstadt Crest Hill.

Das Arsenal von Joliet ist inzwischen ebenfalls geschlossen, und das Gebiet (was sich ohnehin in der Nachbargemeinde Elwood befindet) wird nunmehr als Friedhof und Prärie-Naturreservat genutzt.

Bildung
In Joliet befindet sich neben der University of St. Francis auch das Joliet Junior College, das älteste Community College in den USA.

In der Stadt gibt es zudem noch drei Highschools, zwei staatliche und eine kirchliche. Die kirchliche wurde 1991 als Zusammenschluss zwischen zwei geschlechtergetrennten Schulen gebildet. Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde die ursprüngliche staatliche High School durch zwei weitere ergänzt, von denen eine inzwischen wieder im Zuge der demografischen Wandel geschlossen wurde.

Sport
In Joliet befindet sich der Chicagoland Speedway, auf dem jährlich NASCAR- und Indy-Racing-League-Rennen stattfinden. Die Stadt hat auch eine Baseballmannschaft, die Joliet JackHammers, die in der zweiten Liga spielen. Die katholische High School hat eine besonders gute Football-Mannschaft, die in den letzten 21 Jahren zwölfmal den Landespokal von Illinois holte, und aus der zwei professionelle Footballspieler, Mike Alstott und Tom Thayer, hervorgegangen sind.

Söhne und Töchter der Stadt
 Lester Frank Ward (1841–1913), Soziologe und wichtiger Gründervater der amerikanischen Soziologie
 James Keane (1856–1929) römisch-katholischer Geistlicher,  Erzbischof von Dubuque
 Nora Bayes (1880–1928), Sängerin
 Abraham Bailey (1895–1939), Baseballspieler
 Jack Gardner (1903–1957), Jazzpianist
 Andrew Gregory Grutka (1908–1993), Bischof von Gary
 Katherine Dunham (1909–2006), Tänzerin, Choreografin und Bürgerrechtlerin
 Lois Delaner (1911–1985), war 1927 die siebte Miss America
 Mercedes McCambridge (1916–2004), Schauspielerin
 Audrey Totter (1918–2013), Schauspielerin
 George Mikan (1924–2005), Basketballspieler
 Roger Louis Kaffer (1927–2009), römisch-katholischer Weihbischof
 Ron Nelson (* 1929), Komponist und Dirigent
 Ann Bannon (* 1932), Autorin und Hochschullehrerin
 Richard Hackman (1940–2013), Psychologe
 Johan Reinhard (* 1943), Anthropologe
 Lynne Thigpen (1948–2003), Schauspielerin
 Steve Rodby (* 1954), Bassist und Musikproduzent
 Allen Barnett (1955–1991), Autor, LSBT- und AIDS-Aktivist
 Meagen Fay (* 1957), Schauspielerin
 Alex Pacheco (* 1958), Tierrechts-Aktivist
 Lucy McBath (* 1960), Politikerin der Demokraten und Waffenkontrollaktivistin
 Joseph Siegel (* 1963), katholischer Geistlicher, Bischof von Evansville
 Jimmy Chamberlin (* 1964), Schlagzeuger der Smashing Pumpkins
 Vince Vieluf (* 1970), Schauspieler
 Tom Reed (* 1971), Mitglied des Repräsentantenhauses
 Tyler Christopher (* 1972), Schauspieler
 Da Brat (* 1974), Rapperin und Schauspielerin
 Sandra Cacic (* 1974), Tennisspielerin
 Janina Gavankar (* 1980), Schauspielerin
 Adrianne Curry (* 1982), Gewinnerin von America's Next Topmodel
 Allie Quigley (* 1986), US-amerikanisch-ungarische Basketballspielerin
 Kelly Murphy (* 1989), Volleyballspielerin

Weblinks

 Offizielle Website der Stadt Joliet
 Historische Brücken in Joliet

Einzelnachweise

County Seat in Illinois
Will County
Kendall County (Illinois)


text:
Johnny Speight (2 June 1920 – 5 July 1998) was an English television scriptwriter of many classic British sitcoms.

Speight emerged in the mid-1950s, writing for radio comics Frankie Howerd, Vic Oliver, Arthur Askey, and Cyril Fletcher. For television he wrote for Morecambe & Wise, Peter Sellers and The Arthur Haynes Show. Later, he began to write Till Death Us Do Part, which included his most famous creation, the controversial bigot Alf Garnett. His shows often explored the themes of racism and sexism through satire.

Life and career
John Speight was born into an Irish Catholic family in Canning Town, West Ham, Essex (now Greater London). He left school at 14, and after a series of odd jobs, tried his hand at writing, looking to George Bernard Shaw as inspiration. He began contributing scripts to comedy shows in 1955, starting with Great Scott - It's Maynard!. He later contributed to Sykes and a... (1960–65), which starred Eric Sykes, Hattie Jacques and Richard Wattis. Speight was one of many writers on that series which also included Sykes, John Antrobus and Spike Milligan. He created the iconic working class tramp figure played by Arthur Haynes in the latter's long-running and top-rating ATV comedy series. Haynes died in 1966.

In 1965, Speight wrote a BBC TV pilot which became the 1966 series Till Death Us Do Part featuring Warren Mitchell as Alf Garnett, a reactionary Conservative-voting working-class man with a chip on his shoulder and an angry word on everything. Garnett became one of the most memorable characters in British TV history. The 1971 US sitcom All in the Family was based on this series. Also in 1965, he did uncredited screenplay work for the film You Must be Joking!. Speight also played "Barmey Harry" in the second film spin-off, The Alf Garnett Saga, in 1972 .

Speight's later series Curry and Chips (1969), was a more controversial sitcom from LWT for the ITV channel, soon cancelled on the instructions of the Independent Broadcasting Authority. His next comedy was For Richer...For Poorer (1975), a one-off pilot which featured Harry H. Corbett as a left-wing answer to Alf Garnett. After a brief return of Till Death Us Do Part on ITV in 1981 as Till Death..., Alf Garnett returned with a vengeance on the BBC's In Sickness and in Health which ran from 1985 to 1992. In 1985, he wrote the unbroadcast pilot "Jewel in the Crown" starring Spike Milligan and Eric Sykes, with Milligan wearing blackface and making racially charged jokes, while adopting a Pakistani accent.

In 1988 Speight wrote a set of special short sketches for inclusion in London's Museum of the Moving Image (MOMI) in a feature called "Ask Alf". Using random access video visitors were invited to ask Alf Garnet his thoughts on a variety of subjects including museums. Warren Mitchell recorded the short sketches free of charge for MOMI while on tour in Australia.

Speight's work brought him success, but despite driving a Rolls-Royce, he remained a life-long socialist.

He was a subject of the television programme This Is Your Life in May 1970 when he was surprised by Eamonn Andrews.

Death
In 1998, Speight died of pancreatic cancer, aged 78 at his home in Chorleywood. LWT put forward a series of specials featuring Warren Mitchell as Alf Garnett, giving his thoughts on a variety of subjects. The programmes were originally shelved by ITV controller David Liddiment.

TV writing credits
Great Scott - It's Maynard! (1955)
Evans Abode (1956)
Frankie Howerd (1956)
The Dickie Valentine Show (1956)
Two's Company (1956)
Early to Braden (1957)
That's Life, Says Max Wall (1957)
The Arthur Haynes Show (1957)
Frankie Howerd In... (1958)
The Show of 8 April (Seven Days Early) (1958)
The Cyril Fletcher Show (1959)
Ladies and Gentle-Men (1960)
Sykes and a... (1960)
The Compartment (1961)
That Was the Week That Was (1962)
Shamrot (1963)
The Graham Stark Show (1964)
Till Death Us Do Part (1965)
To Lucifer – A Son (1967)
If There Weren't Any Blacks You'd Have to Invent Them (1968)
Curry and Chips (1969)
Spate of Speight (1969)
All in the Family (1971)
Them (1972)
Ein Herz und eine Seele (1973)
Frankie Howerd in Ulster (1973)
Francis Howerd in Concert (1974)
Marty Back Together Again (1974)
For Richer...For Poorer (1975)
The Mike Reid Show (1976)
Spooner's Patch (with Ray Galton 1979)
The Tea Ladies (with Ray Galton 1979)
The Thoughts of chairman Alf at Christmas (1980)
Till Death... (1981)
The Lady Is A Tramp (1983)
In Sickness and in Health (1985)
Carrott Confidential (1987)
The Nineteenth Hole (1989)
A Word With Alf (1997)
An Audience With Alf Garnett (1997)
The Thoughts of Chairman Alf (1998)

References

External links

1920 births
1998 deaths
20th-century English screenwriters
20th-century English male writers
British male television writers
Deaths from cancer in England
Deaths from pancreatic cancer
English comedy writers
English people of Irish descent
English socialists
English television writers
People from Canning Town
People from Chorleywood


text:
Leendert Jacob (Leen) van de Velde (Rotterdam, 7 mei 1926 – aldaar, 20 januari 2014) was een Nederlands voetballer in de jaren vijftig die uitkwam voor Overmaas, Feijenoord en DCL.

Levensloop
Van de Velde is een geboren Rotterdammer en werd lid van Feijenoord in december 1950, hij begon in de jeugd bij Overmaas en stapte op 24-jarige leeftijd over naar Feyenoord. Zijn positie in het veld was linksbuiten bij Feijenoord. In een van die seizoenen fungeerde hij ook als aanvoerder van het elftal. Hij speelde meer dan 80 wedstrijden voor Feijenoord. Leen van de Velde verliet Feijenoord in mei 1954 voor DCL.

Van de Velde overleed in januari 2014 op 87-jarige leeftijd in Rotterdam.

Statistieken

Buiten verenigingsverband
Leen van de Velde werd gekozen voor het Rotterdams Elftal en het Zwaluwen elftal.

Trivia
 Zijn dochter Saskia was ook een voetbalster en speelde onder andere voor het Nederlands vrouwenvoetbalelftal en R.C.V.V. Zwart-Wit'28.

Zie ook
 Lijst van spelers van Feyenoord

Nederlands voetballer


text:
Brook Staples (born 23 June 1966) is an Australian equestrian. He placed 18th in individual eventing at the 2000 Summer Olympics. In England, he won the EHOA Martin Collins British Novice Championship and the 2008 Dodson & Horrell Novice Championship. In 2003, he helped steal a horse he had rode, Master Monarch, from Andrew Hoy.

References

External links

1966 births
Living people
Australian male equestrians
Olympic equestrians of Australia
Equestrians at the 2000 Summer Olympics
People from Mudgee
Sportsmen from New South Wales


text:
Michel Courret, dit Eugène Courret, né le  à Angoulême et mort le  à Bois-Colombes, est un photographe français actif à Lima au Pérou dans les années 1870.

Biographie

Eugène Courret retrouve son frère Achille à Lima aux débuts des années 1860. Le père François Courret avait émigré d'abord au Chili avant de s'installer au Pérou et de s'intégrer à la communauté française jusqu'à sa mort. Achille le fils aîné a pris la suite des affaires paternelles dans le commerce. Michel Courret le rejoint et travaille d'abord auprès du photographe Eugène Maunoury. Les photographes sont nombreux et se livrent à une guerre commerciale jusqu'à ce qu'un accord sur les prix des tirages soit conclus. Maunoury doit quitter le Pérou pour le Chili puis la France. Michel Eugène Courret reprend le studio qui accueille de nombreuses personnalités politiques, militaires, culturelles aussi bien que des anonymes. Il se marie à Lima le  avec Emilie Elisabeth Bassère. 30.000 plaques de la collection Courret ont été déclarées patrimoine culturel national en juillet 2021, plus de 54.000 plaques sont conservées.

Galerie

Archives
Un fonds d'archives est conservé à la Bibliothèque nationale du Pérou.

Notes et références

Liens externes

Site web de la Bibliothèque Nationale du Pérou

Articles sur Eugène Courret

 Isabelle Tauzin Castellanos, Les frères Courret: reconstruction d'un parcours familial entre la France et le Pérou au XIXe siècle.  Amérique Latine Histoire et Mémoire. Les Cahiers ALHIM , 39 | 2020,
 Carlos Estela-Vilela,  La sociedad de vidrio. El fotógrafo migrante Eugène Courret y la construcción de la memoria visual y las identidades en Perú durante la segunda mitad del siglo XIX », Artelogie, 16 | 2021

Photographe français du XIXe siècle
Photographe français du XXe siècle
Naissance en septembre 1839
Naissance à Angoulême
Décès à Bois-Colombes
Décès en juin 1920
Décès à 80 ans


text:
The 16th New York Heavy Artillery Regiment, U.S. Volunteers was an artillery regiment of the Union Army during the American Civil War, but served mostly as infantry.

Service
Companies organized and mustered in between September 1863 and February 1864. All moved to Fortress Monroe, Virginia. Regiment on duty at Fortress Monroe, Yorktown and Gloucester Point, Virginia, till June 1864, as Heavy Artillery and Infantry. Companies were attached to various brigades/divisions of X Corps, Army of the James, through December 1864 and then XXII Corps and XXIV Corps, to July–August 1865.

The surplus men recruited were ordered transferred to the 6th New York Heavy Artillery Regiment in April 1864, and in May 1864, a large number of men were transferred to the 81st New York Volunteer Infantry and 148th New York Volunteer Infantry Regiment and 270 to the 1st Regiment New York Mounted Rifles.

Regiment concentrated at Washington, District of Columbia, July 1865, and duty there till August. Mustered out August 21, 1865.

Total strength and casualties
According to one source in June 1864, the regiment was "the largest regiment ever recruited in the United States, and has men in the following places: At Yorktown, 1,140; at Williamsburgh, 736; at Gloucester Point, 147; at Bermuda Hundred, 270; putting up telegraph, 60; with One Hundred and Forty-eighth New York Volunteers, 46; with First New York Mounted Rifles, 272—transferred; with Eighty-fifth New York Volunteers, 46; with light batteries United States Artillery, 22; with Army of the Potomac, 201—transferred; making a total of 2,928 men and 63 officers." This source claimed there were nearly 3,700 men mustered for the regiment.

Regiment lost during service 42 Enlisted men killed and mortally wounded and 2 Officers and 284 Enlisted men by disease. Total 328.

Commanders
Colonel Joseph J. Morrison

See also

List of New York Civil War regiments

Notes

References
The Civil War Archive

External links
New York State Military Museum Unit History Project New York State Military Museum and Veterans Research Center - Civil War - 16th Heavy Artillery Regiment History, photographs, table of battles and casualties, and historical sketch for the 16th New York Heavy Artillery Regiment.
 National Park Service The Civil War Regiment Details Union New York Volunteers

Artillery 016
1863 establishments in New York (state)
Artillery units and formations of the American Civil War
Military units and formations established in 1863
Military units and formations disestablished in 1865


text:
Richard of Devizes (fl. late 12th century), English chronicler, was a monk of St Swithin's house at Winchester.

His birthplace is probably indicated by his surname, Devizes in Wiltshire, but not much is known about his life. He is credited by Bale with the composition of the Annales de Wintonia, which are edited by Henry Richards Luard in the second volume of the Annales Monastici. If this statement be correct, then the chronicler survived King Richard I of England.

In his account of the coronation of Richard the Lionheart in 1189 he was the first person to use the word holocaust when he described the mass murder of the Jews of London, although the use of this word simply refers to a " whole (holos) burnt (kaustos)" sacrificial offering to a god.

Now in the year of our Lord's incarnation 1189, Richard, the son of King Henry the Second, by Eleanor, and brother of Henry the Third, was consecrated king of the English by Baldwin, archbishop of Canterbury, at Westminster, in the nones of the third of September. On the very day of the coronation, about that solemn hour in which the Son was immolated to the Father, a sacrifice of the Jews to their father, the Devil, was commenced in the city of London, and so long was the duration of this famous mystery that the holocaust could scarcely be accomplished the ensuing day. The other cities and towns of the kingdom emulated the faith of the Londoners, and with a like devotion dispatched their bloodsuckers with blood to hell.

Chronicon
The Chronicon de rebus gestis Ricardi Primi (1192), by which Richard of Devizes is chiefly known, covers only the first three years of King Richard's reign; it is practically an account of events in England and the Holy Land during the Third Crusade. The narrator of the chronicle is a French Jewish cobbler giving advice to young French Christians intending to visit England.

For the events of the crusade itself, some consider Richard to be poor authority. But his account of the preparations for the crusade, and of English affairs in the king's absence, is valuable, in spite of some possible inaccuracies.

A new reading has emerged recently of the Chronicle mostly due to the inordinate number of classical and biblical references it is laced with (see Anthony P. Bale's article, cited below). Rather than a true historic record, Devizes' account is now being read as an elegant satire and a challenge of contemporary Christian myths against the Jewish community and its mores; particularly those of ritualistic murders of Christian boys by the Jews of Winchester. It is however by no means a defence of the Jewish community. Others have seen the author as intensely conservative, steeped in the prejudices of his order, and can be seen as being hostile to the Jews and to the chancellor, William Longchamp.

Devizes writes in a vivid and epigrammatic style; his Latin shows the effect of the 12th-century Renaissance in its polish and in its reminiscences of classical poets. He describes King John as a raging madman who "emitted foam from his mouth".

The editions of the Chronicon de rebus gestis Ricardi Primi are:

 by R. Howlett in Chronicles of the Reigns of Stephen, Henry II and Richard I, vol. iii. (Rolls Series, 1886);
 the Annales de Wintonia in HR Luard's Annales Monastici, vol. ii. (Rolls Series, London, 1864–69);
 by John T. Appleby in The chronicle of Richard of Devizes of the time of King Richard the First (Thomas Nelson & Sons Ltd, 1963).

Notes

References

External links

 "Chronicle of the deeds of Richard I" translated by John Allen Giles.

English chroniclers
English Christian monks
12th-century English historians
People from Devizes
Year of death unknown
Year of birth unknown
12th-century Latin writers


text:
Maydana ist der Familienname folgender Personen:

 Marcos Maydana (* 1995), argentinischer Fußballspieler
 Virginia Maydana, argentinische Handballspielerin


text:
Rakalam Bob Moses (født d. 28. januar 1948 i New York City, New York, USA) er en amerikansk freejazztrommeslager og percussionist.

Moses startede som percussionist i Rahsaan Roland Kirks gruppe fra 1964-1965. Derefter dannede han fusions gruppen Free Spirits med guitaristen Larry Coryell. Men han er nok bedst kendt som trommeslager i vibrafonisten Gary Burtons kvartet sidst i 60'erne og op i gennem 70'erne.

Han har ligeledes spillet med Steve Kuhn, Steve Swallow, Dave Liebman,  Pat Metheny, Jack DeJohnette, George Gruntz og Hal Galper. Han har lavet en stribe soloplader i eget navn.

Moses optræder nu mest sammen med  John Lockwood, Don Pate, og John Medeski samt  guitaristen Tisziji Munoz og underviser på  New England Conservatory.

Diskografi
 Bittersuite in the Ozone
 Devotion
 Family
 When Elephants Dream of Music
 Visit with the Great Spirit
 The Story of Moses
 Time Stood still
 Love Everlasting
 Nishoma
 Drumming Birds
 Love Animal

Eksterne kilder og henvisninger
Biografi

Trommeslagere fra USA
Jazzmusikere fra USA
Personer fra New York


text:
— вооружённый конфликт между сёгуном Асикага Такаудзи и его братом, Асикага Тадаёси в 1349—1352 годах. Название событиям дано по девизу правления Канно.

Предпосылки
Хотя сёгуном был Асикага Такаудзи, его брат Тадаёси в течение 10 лет был независим в пределах своих полномочий. Властные функции были поделены следующим образом: под контролем Такаудзи находились ведомства Самурай-докоро и , в то время как в руках Тадаёси были сосредоточены судебные функции.

Смута годов Канно разделила и практически разрушила структуру раннего сёгуната Асикага. В целом Такаудзи был новатором, в то время как Тадаёси — консерватором, державшимся политики прошлого. Будучи военным лидером страны, Такаудзи назначил ряд своих вассалов на должности сюго (губернаторов провинций) и поделил сёэны (поместья), отдав половину земельных наделов своим служилым людям. Тадаёси отчаянно сопротивлялся этим решениям, запретив назначать сюго за боевые заслуги и раздел сёэнов. Налицо противоборство в политике братьев.

Отношения между двумя братьями ещё больше испортились, когда Такаудзи сделал своим сицудзи (советником) Коно Моронао, чью политику невзлюбил Асикага Тадаёси.

Основные даты
 1349 год — Моронао вынудил Тадаёси отойти от государственных дел и постричься в монахи под именем Кэйсин, а его настоятелем стал знаменитый религиозный деятель и поэт Мусо Сосэки<ref name="a329">Ackroyd, Joyce. (1982) Lessons from History: The Tokushi Yoron, p.329.</ref>;
 1350 год — Асикага Тадаёси вместе с военачальником Хатакэяма Куникиё и другими самураями перешли на сторону императора Южного Двора, политического противника сёгуна Асикага Такаудзи;
 1351 год — императорские войска под предводительством Кусуноки Масанори и Асикага Тадаёси осадили столицу и обратили Такаудзи в бегство. В ответ Такаудзи решил обманом заманить императора в Киото, подослав к нему своего сына Ёсиакира как «перебежчика», но император обман раскусил;
 1352 год — на улицах Киото пятитысячное войско под предводительством Кусуноки Масанори и Вада Масатада сразилось с войсками сёгуната во главе с Хосокава Акиудзи и Хосокава Ёрихару. Последние потерпели поражение. Силы Южного Двора захватили трёх императоров Северного Двора (Когон, Комё и Суко). Отпущены в Киото они будут только в 1357 году;
 1352 год — принц Мунэнага потерпел поражение от Такаудзи в провинции Мусаси;
 1352 год — бой при Отокояма: шесть тысяч человек сил сёгуната во главе с Хосокава Акиудзи и Токи Ясусада сразились против императорских полководцев Масанори и Масатада. Битва окончилась победой войск сёгуната. На помощь подоспел император Южного Двора, но был обращён в бегство;
 1352 год — Ямана Токиудзи и Асикага Тадафую перешли на сторону императора, началось наступление на Киото;
 1352 год — Асикага Тадаёси умер, вероятно, отравленный братом.

 Последствия
В результате Смуты значительно возросло влияние Южного Двора. В значительной степени возобновление его военной активности стало возможным благодаря предательствам целого ряда самураев сёгуната Муромати. Наступление императорских войск в 1352 году на Камакуру, столицу Асикага Такаудзи, было обеспечено за счёт перехода огромного числа последователей Тадаёси на сторону императорского военачальника Нитта Ёсимунэ. Предательство сюго Ямана Токудзи помогло наступлению войск Южного Двора на Киото в 1353 году. Перебежчиком стал даже приёмный сын Тадаёси, Асикага Тадафую, ставший лидером Западной армии Южного Двора в период наступлений на Киото в 1353 и 1354.

С другой стороны, Смута положила конец двоевластию в сёгунате: теперь вся полнота власти была сосредоточена в руках одного Такаудзи.

 Примечания

 Литература

 Sato, S. «The Ashikaga Shogun and the Muromachi Bakufu Administration», in Japan in the Muromachi Age. Eds. John W. Hall and Toyoda Takeshi. Berkeley: U.C. Press, 1977.
 Grossberg, K. Japan's Renaissance. Cambridge: Harvard University Press, 1981.
 Papinot, E. (1910). «Historical and Geographical Dictionary of Japan.» 1972 Printing. Charles E. Tuttle Company, Tokyo, ISBN 0-8048-0996-8.

 Ackroyd, Joyce. (1982) Lessons from History: The Tokushi Yoron.'' Brisbane: University of Queensland Press. ISBN 0-7022-1485-X; ISBN 978-0-7022-1485-1

Войны Японии
Период Муромати


text:
Броненосцы типа «Аммиральо ди Сан-Бон» (), также известны как броненосцы типа «Эммануэле Филиберто» () — итальянские броненосцы 2-го класса, состоявшие на вооружении в первом двадцатилетии XX века в составе КВМС Италии. По концепции близки к броненосным крейсерам.

История

Построенные в конце XIX столетия крупные эскадренные броненосцы типа «Ре Умберто» и «Руджеро ди Лаурия» были сочтены весьма удачными, но чрезмерно дорогими. Оппоненты продвигаемой Бендетто Брином доктрины «индивидуального превосходства» указывали, что один корабль, как бы хорош он ни был, все же может одновременно находиться лишь в одной точке и выполнять лишь одну задачу. Высказывались опасения, что недостаточное количество кораблей (пусть даже и индивидуально сильных) не позволит флоту эффективно оперировать на сколь-нибудь значительном пространстве. Кроме того, потеря одного из небольшого числа крупных броненосцев ослабила бы флот сильнее, чем потеря одного из значительного количества небольших.

На основании всех этих данных, итальянское правительство приняло решение построить крупную серию сравнительно небольших броненосных кораблей 2-го класса, которые были бы более дешевыми и легкими в постройке чем прежние гигантские броненосцы. Главный инженер флота, Бендетто Брин, разработал проект «экономичного» броненосца водоизмещением не более 10000 тонн, по которому было принято решение заложить два корабля. От постройки последующей серии отказались в пользу закладки сходных по характеристикам, но более быстроходных (в ущерб защищенности) броненосных крейсеров типа «Джузеппе Гарибальди».

Конструкция

Разработанные в стремлении уменьшить водоизмещение до минимально допустимого предела, корабли класса «Аммиральо ди Сан-Бон» имели низкий надводный борт с нехарактерным для итальянской школы кораблестроения сильным завалом бортов внутрь и традиционный для итальянского флота симметричный силуэт: единственная боевая мачта стояла в центре корпуса между двумя трубами, носовая и кормовая оконечности были практически идентичны внешне. Предполагалось, что такая «симметричность» затруднит определение направления движения корабля для артиллеристов противника.

Вооружение

Так как установить в ограниченное водоизмещение «нормальные» тяжелые орудия не представлялось возможным, новые итальянские корабли были вооружены четырьмя 254-миллиметровыми 40-калиберными пушками британского производства. Поставленные фирмой «Армстронг» орудия стреляли 220-кг снарядом с начальной скоростью до 700 метров в секунду, и хотя и уступали существенно более тяжелым пушкам в пробивной силе, но несколько превосходили их в скорострельности: на полигоне была достигнута скорострельность до 1,5 выстрелов в минуту. Орудия были размещены попарно в носовой и кормовой башенных установках.

Чтобы хоть как-то компенсировать неудовлетворительные качества орудий, итальянцы пошли на увеличение стандартного угла возвышения до 20 градусов. Это придало орудиям «Эммануэле Филиберто» огромную для того времени дальность действия в 18000 (97 каб.) метров. Но системы управления огнём того времени не обеспечивали эффективной стрельбы на такой дистанции, поэтому в полной мере реализовать свои преимущества в дальнобойности итальянские корабли не могли.

Вспомогательное вооружение кораблей состояло из восьми 152-мм 40-калиберных скорострельных орудий, стоявших в индивидуальных казематах на главной палубе. Ещё восемь скорострельных 120-миллиметровых орудий стояли открыто на крыше надстройки. Противоминное вооружение на обоих кораблях различалось: на «Аммиральо ди Сан-Бон» оно состояло из 8 6-фунтовых орудий и двух почти бесполезных 37-мм пулеметных орудий, в то время как «Эммануэле Филиберто» нес шесть 76-миллиметровых и восемь 47-миллиметровых пулеметных орудий . Также имелось четыре 450-мм торпедных аппарата.

Броневая защита

Впервые в итальянском флоте получив броню Гарвея, броненосцы являли собой радикальный шаг вперед по сравнению с предшествующими дизайнами Брина. Корабли имели полный броневой пояс по ватерлинии, толщиной до 249 миллиметров в центре. В оконечностях пояс утоньшался до 76 миллиметров, но его высота увеличивалась. Дополнительную защиту представляли собой скосы выпуклой броневой палубы, достигавшей толщины в 70 миллиметров.

Башни и барбеты главного калибра были защищены 249-мм броней. Боевая рубка защищалась эквивалентными плитами. Впервые в итальянской практике, вспомогательная артиллерия получила броневую защиту — каждое 152-мм орудие стояло в индивидуальном каземате, защищенном 149-мм плитами.

Силовая установка
Силовая установка была двухвальной. Полная мощность составляла 14300 л.с. Максимальная скорость броненосцев составляла 18,3 узла, при дальности хода до 11000 км (6000 миль) на экономичной 10-узловой скорости.

Представители

Служба
Оба корабля были заложены в 1893 году, но из-за затянувшейся постройки они вступили в строй лишь в 1901. Первые годы своей службы они провели в составе действующей эскадры, но уже в 1908 году, с появлением новых линкоров типа «Реджина Елена» были отправлены в состав резервного отряда.

Кораблям довелось принять участие в итало-турецкой войне 1911—1912 года, во время которой оба были задействованы на активной службе. «Эммануэле Филиберто» участвовал в атаке на Триполи в апреле 1911 года, обстреливая турецкие бараки на берегу. Оба корабля принимали участие в обстреле Дарданелл, и поддерживали своим огнём итальянские войска при занятии Родоса в мае 1912, после чего были возвращены в Италию для замены расстрелянных орудийных стволов главного калибра. В 1913 году, оба броненосца были оснащены прожекторами и дальномерами, наконец-то обеспечившим им возможность ведения огня на предельной дистанции.

Когда Италия вступила в Первую Мировую, оба корабля ещё находились на службе. В 1915—1918 они охраняли Венецию от возможного нападения австрийских военно-морских сил. В апреле 1916, «Аммиральо ди Сан-Бон» переделали в плавучую зенитную батарею. В 1918 году, оба корабля были выведены из состава флота и в 1919 проданы на лом.

Оценка проекта
Подобно другим кораблям 2-го класса, построенным в целях экономии, корабли класса «Аммиральо ди Сан-Бон» представляли собой типичный пример «наилучшего плохого решения». Для своих размеров, и все же достаточно высокой стоимости, они имели невысокую скорость и слабое основное вооружение. Хотя их броневая защита была хорошо продуманной и достаточной эффективной, а вспомогательное и противоминное вооружение — весьма совершенным, слабость главного калибра сводила все достоинства на нет: 254-миллиметровые 40-калиберные британские орудия обладали недостаточной пробивной силой, а дальнобойность орудий могла пригодиться только при стрельбе по береговым целям - системы управления огнём конца XIX века не позволяли поражать корабли на больших дистанциях.

В целом, из-за своего слабого главного калибра и недостаточной скорости, эти корабли выпадали из основной линии итальянского флота, делавшего ставку на скорость и эффективность артиллерийского огня. Флот счел их неудачными, и вместо планировавшегося развития серии сделал ставку на серийное строительство более быстроходных и дешевых (ценой ослабления защиты и вооружения) крейсеров типа «Гарибальди», усиленных парой быстроходных броненосце типа «Бенедетто Брин», которые при скорости и защите броненосного крейсера несли вооружение полноценного эскадренного броненосца.

Литература
 Crawford, Steve (2000). Battleships and Carriers. Rochester: Grange. ISBN 1-84013-337-6.
 Faccaroli, Aldo (1970). Italian Warships of World War I. London: Ian Allan. ISBN 978-0-7110-0105-3.
 Gardiner, Robert; Gray, Randal, eds. (1979). Conway's All the World's Fighting Ships: 1860—1905. Annapolis: Conway Maritime Press. ISBN 0-85177-133-5.

Ссылки
 [wunderwaffe.narod.ru/Magazine/MK/1997_04/02.htm Линейные корабли КВМС Италии]


text:
The 2017 Audi Cup was the fifth edition of the Audi Cup, a two-day association football tournament that featured four teams and be played at the Allianz Arena in Munich, Germany. The competition featured the hosts and 2015 winners Bayern Munich, Spanish side Atlético Madrid, English side Liverpool, and Italian side Napoli.

The competition was won by Atlético Madrid, who defeated Liverpool in the final 5–4 on penalties after a 1–1 draw.

Participating teams
 Bayern Munich
 Atlético Madrid
 Liverpool
 Napoli

Competition format
The competition had the format of a regular knockout competition. The winners of each of the two matches on the first day competed against each other for the Audi Cup, while the two losing sides played in a third-place match. The trophy was contested over two days, with each day seeing two matches played back-to-back.

Matches
All times Central European Summer Time (UTC+2)

Semi-finals

Third place play-off

Final

Goalscorers
1 goal
  Keidi Bare (Atlético Madrid)
  José Callejón (Napoli)
  Roberto Firmino (Liverpool)
  Emanuele Giaccherini (Napoli)
  Kalidou Koulibaly (Napoli)
  Sadio Mané (Liverpool)
  Mohamed Salah (Liverpool)
  Daniel Sturridge (Liverpool)
  Fernando Torres (Atlético Madrid)
  Luciano Vietto (Atlético Madrid)

References

Audi Cup
Audi Cup


text:
Abu Thaylah () is a district in Qatar, located in the municipality of Umm Salal.

Etymology
"Abu" means father in English, and in this context is used as a prefix to signify a geographic feature. The second part, "thayla", is derived from a plant known locally as "al thail" which is found in great abundance around the area.

Infrastructure
In the late 1960s the government established an electrical substation here.

A large-scale government-sanctioned plant nursery was opened in Abu Thaylah in 2003. Plants grown in the nursery are used for research and also distributed to government ministries. The nursery covers an area of 2,500 sq meters.

References

Populated places in Umm Salal