text:
Kent Tritle (born August 26, 1960) is a choral conductor and organist in New York City, United States. He is the current director of the professional chorus Musica Sacra and of the Oratorio Society of New York, and director of cathedral music and organist at the Cathedral of St. John the Divine. He is a concert organist, including organist of the New York Philharmonic and the American Symphony Orchestra. He has been Director of Choral Activities at the Manhattan School of Music, and on the graduate faculty of the Juilliard School.

Career

From 1989 until 2011 Tritle was organist and choral director of the Church of St. Ignatius Loyola, New York. He
directed there a concert series Sacred Music in a Sacred Space. He was artistic consultant on the design and installation in 1993 of the church's renowned four-manual, 68-stop mechanical action organ built by Mander Organs Ltd. of London, England.

Tritle has been organist of the New York Philharmonic and the American Symphony Orchestra. With the Philharmonic he has recorded Brahms's Ein Deutsches Requiem, Britten's War Requiem and Henze's Symphony No. 9, conducted by Kurt Masur, as well as the Grammy-nominated Sweeney Todd conducted by Andrew Litton. He has performed with most all the conductors on the Philharmonic's roster. He is featured on the Cala label's New York Legends series with principal players of the New York Philharmonic, and on the AMDG, Epiphany, Gothic, VAI and Telarc labels. He has  produced Glorious Pipes, a compendium of great organ music, for Universal Classics. He is also a regular guest artist with the Chamber Music Society of Lincoln Center. He has performed as recitalist in Asia and Europe. Recitals include those at the Gewandhaus Leipzig, the Zurich Tonhalle and at St. Sulpice, Paris. Tritle's artistic collaborations include those with Susanne Mentzer, Susan Graham, Renée Fleming (for BBC Wales), Jessye Norman, Sherrill Milnes, Marilyn Horne, Tony Randall and Hei-Kyung Hong, Barbara Dever, André Previn and Yo-Yo Ma. In 2010 he played in St. Bonifatius, Wiesbaden.

Tritle was from 1996-2004 Music Director of the Emmy-nominated Dessoff Choirs, winners of the ASCAP Chorus America award for adventurous programming of contemporary music. Under his direction Dessoff sang with the Cleveland Orchestra, the New York Philharmonic, San Francisco Symphony, American Symphony Orchestra, and the Czech Philharmonic. They have appeared regularly in Lincoln Center's Mostly Mozart Festival, including the nationally telecast and Emmy-nominated Live from Lincoln Center performance of Mozart's Requiem in 2001.

In January 2006 Tritle was appointed music director of the Oratorio Society of New York. His Carnegie Hall debut conducting Handel's Messiah with that organization garnered critical acclaim from The New York Times.

Tritle holds graduate and undergraduate degrees from The Juilliard School in organ performance and choral conducting and has been on the Juilliard faculty since 1996, currently directing a graduate practicum on oratorio in collaboration with the school's Vocal Arts Department. He has been a featured personality on ABC World News Tonight, National Public Radio, and Minnesota Public Radio, as well as in The New York Times and numerous other radio and print outlets.

In the fall of 2008 Tritle began his tenure as Director of Choral Activities at Manhattan School of Music.

Since 2011 he has been director of cathedral music and organist for the Cathedral Church of Saint John the Divine.

Sources
 Kent Tritle Appointed Director of Cathedral Music and Organist stjohndivine.org
 Kent Tritle on the New York Philharmonic website
 Kent Tritle on the Oratorio Society of New York
 Kent Tritle on WQXR
 Kent Tritle (Choral Conductor, Organ) on bach-cantatas

References

External links
 Kent Tritle Website
 Dessoff Choirs website
 Kent Tritle Church of St. Ignatius Loyola, New York City website
 Sacred Music in a Sacred Space website

American classical organists
American male organists
American choral conductors
American male conductors (music)
1960 births
Living people
21st-century American conductors (music)
21st-century organists
21st-century American male musicians
21st-century American keyboardists
Male classical organists


text:
Іларіон (Станев) ();  5 вересня 1850, Церова Корія —  5 березня 1925, Тирново) — єпископ Православної церкви Болгарії, митрополит Неврокопський. Випускник Одеської духовної семінарії (Україна). Ректор Цареградської болгарської духовної семінарії (1886-1891).

Біографія

Народився 5 вересня 1850 в Церова Корія, ім'я при народженні Іван Станев.

1871 став ченцем на ім'я Іларіон в Капіновському монастирі, наступного року — іподияконом єпископа Доростольського Григорія (Немцова). Навчався у богословській школі при Петропавлівському монастирі з 1873 до 1878, а потім в Одеській духовній семінарії, яку закінчив 1884.

З 1884 до 1886 викладав у Солунській болгарській чоловічій гімназії. З 1886 по 1891 - ректор Цареградської болгарської духовної семінарії, яка 1890 перенесена у Константинополь.

1894 очолив болгарську церковну громаду в біломорському місті Сері (тепер Греція - Серрес).

24 квітня 1894 висвячений на митрополита Неврокопського.

1912 почислений на спокій, поселився у Тирново, де помер 1925.

Похований у церкві «Святого Іоана Хрестителя» в Церова Корія.

Джерела

 Выпускники Одесской духовной семинарии
 Неврокопска епархия — СВЕТИ МЕСТА
 Албумъ-алманахъ «Македония». Отдел VI, Табло XXXII-111, София, 1931.
 Енциклопедия «Пирински край». Том 1, Благоевград, 1995, стр. 377.
 Българската възрожденска интелигенция (енциклопедия), ДИ «Д-р Петър Берон», София, 1988, стр.286.

Православні єпископи
Єпископи Православної церкви Болгарії
Болгарські релігійні діячі
Болгарські педагоги
Персоналії:Стамбул
Випускники Одеської семінарії
Померли у Велико-Тирнові

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Chydaeopsis mindanaonis is a species of beetle in the family Cerambycidae. It was described by Breuning in 1982.

References

Acanthocinini
Beetles described in 1982


text:
2727 Paton eller 1979 SO9 är en asteroid i huvudbältet som upptäcktes den 22 september 1979 av den rysk-sovjetiske astronomen Nikolaj Tjernych vid Krims astrofysiska observatorium på Krim. Den har fått sitt namn efter Evgeny Paton och Borys Paton.

Asteroiden har en diameter på ungefär 9 kilometer.

Referenser

Huvudbältesasteroider
Småplaneter namngivna efter personer
Astronomiska upptäckter av Nikolaj Tjernych
Astronomiska upptäckter 1979


text:
Le South Africa rugby sevens 2013 est la troisième étape la saison 2013-2014 de l'IRB Sevens World Series. Elle se déroule les 7 et  au Nelson Mandela Stadium à Port Elizabeth, en Afrique du Sud. Le , un hommage particulier est rendu par les seize équipes à Nelson Mandela deux jours après sa mort.
Les sud-africains gagnent sur leurs terres la compétition grâce à une victoire 17 à 14 en finale contre la Nouvelle-Zélande, cinq ans après leur dernière victoire dans ce tournoi.

Équipes participantes
Seize équipes participent au tournoi (quinze équipes qualifiées d'office plus une invitée) :

Phase de poules

Poule A

|}

Poule B

|}

Poule C

|}

Poule D

|}

Phase finale
Résultats de la phase finale.

Tournois principaux

Cup

Bowl

Matchs de classement

Plate

Shield

Bilan

 Statistiques sportives
 Meilleur marqueur du tournoi : Tomasi Cama () avec 51 points
 Meilleur marqueur d'essais du tournoi : Shannon Walker () avec 9 essais

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 IRB Sevens World Series
 South Africa rugby sevens

Lien externe

2013
Sport à Port Elizabeth
Rugby à sept en 2013
Sport en Afrique du Sud en 2013
Sport en décembre 2013


text:
Der Steinpicker (Helicigona lapicida) ist eine Art der Schnirkelschnecken (Helicidae), die sich durch ein flaches, linsenförmiges und charakteristisch gekieltes Gehäuse auszeichnet, das es ihr ermöglicht, sich bei Trockenheit in Baumritzen und Felsspalten zurückzuziehen.

Merkmale

Das Gehäuse des Steinpickers (Helicigona lapicida) unterscheidet sich in seiner Form deutlich von dem kugeligen Gehäuse anderer Schnirkelschnecken (Helicidae). Es ist linsenförmig mit einem niedrigen Gewinde. Die äußerste Windung weist eine deutlich abgezeichnete Kante (Kiel) auf. Die Gehäuseoberfläche ist fein gestreift und recht grob gekörnelt. Bei graubrauner Grundfarbe zeigen sich verschwommene rotbraune Flecken. Albinotische Gehäuse sind fast durchsichtig. Der Mundsaum ist abgelöst und zu einer starken weißen Lippe erweitert. Der Nabel ist weit und offen, deutlich sichtbar. Das Gehäuse erreicht eine Breite von 12 bis 20 Millimeter, eine Höhe von 7 bis 9 Millimeter und weist circa 5½ Umgänge auf.

Lebensraum

Der Steinpicker bewohnt schattige, gerne von Vegetation überwachsene Felsen und Mauern. Trotz ihres Namens ist die Schnecke nicht nur an Gestein, sondern auch an Bäumen, vorwiegend Laubbäumen wie Buche, Hainbuche und Bergahorn anzutreffen. Bei Regenwetter kriechen sie den Stamm hinauf, um die auf der Rinde wachsenden Algen zu verzehren.

Die charakteristische Gehäuseform des Steinpickers lässt sich als Anpassung an die Überdauerung von Trockenperioden erklären: Das linsenförmige flache Gehäuse ermöglicht es dem Steinpicker, sich in Rindenspalten und Felsritzen zurückzuziehen.

Verbreitung
Steinpicker kommen vor allem im Hügelland und in Bergwäldern West- und Mitteleuropas vor. Ihr Verbreitungsgebiet erstreckt sich von Mittelportugal bis ins mittlere Skandinavien. Auf Großbritannien ist die Art bis ins südliche Schottland zu finden. In Südirland wurde der Steinpicker, wo er als Relikt der nacheiszeitlichen Wärmezeit (Atlantikum) auftrat, zuletzt im Jahre 1968 nachgewiesen und gilt dort aufgrund von Lebensraumverlust als vermutlich ausgestorben. In den Alpen ist die Art, mit Ausnahme im Tauferer Ahrntal, nur nördlich des Hauptkamms verbreitet, im Osten bis in den Polnischen Jura und in die Westkarpaten.

Literatur
 Rosina Fechter und Gerhard Falkner: Weichtiere. Mosaik-Verlag, München 1990 (Steinbachs Naturführer 10), 287 S. ISBN 3-570-03414-3
 M.P. Kerney, R.A.D. Cameron, J.H. Jungbluth: Die Landschnecken Nord- und Mitteleuropas. Parey-Verlag, Hamburg und Berlin 1983, 384 S. ISBN 3-490-17918-8
 Vollrath Wiese: Die Landschnecken Deutschlands. Quelle & Meyer Verlag 2014, 352 S. ISBN 978-3-494-01551-4
 D. Geyer: Unsere Land- und Süßwassermollusken. G. Lutz' Verlag, Stuttgart 1927 (3. Aufl.), 262 S.

Einzelnachweise

Weblinks

 Helicigona lapicida auf biolib.cz
 Helicigona lapicida auf Molluscs of central Europe
 Verbreitungskarte für Schleswig-Holstein

Schnirkelschnecken


text:
Dactylispa tenella es una especie de insecto coleóptero de la familia Chrysomelidae.

Fue descrita científicamente en 1898 por Péringuey.

Referencias

Dactylispa


text:
Александр Кузьмич Иванов (Сухаревский — фамилия матери; род. 26 июля 1950, Ростов-на-Дону) — киноактёр, режиссёр и политик, основатель и лидер Народной национальной партии (ННП), главный редактор газеты «Я Русский».

Биография
Отец — Иванов Кузьма Игнатьевич — кадровый офицер, фронтовик, родом из деревни Смирновка Гомельской области, умер в 1986 году.

Мать — Сухаревская Валентина Алексеевна донская казачка из станицы Великокняжеской (сейчас город Пролетарск Ростовской области) — фармацевт.

Детство с 5 до 13 лет провел в ГДР, где его отец был комендантом Фюрстенберга.

В юности был комсомольцем (членом ВЛКСМ), в 1967 году поступил в Ростовское высшее командно-инженерное училище. В 1969 году оставил его, сознательно завалив экзамены. Проходил срочную службу около 6 месяцев в ракетной части РВСН (Карталы).

В 1970 году поступил на экономико-философский факультет Ростовского государственного университета, однако вскоре бросил и его.

В 1979 году окончил режиссёрское отделение Всесоюзного государственного института кинематографии, по распределению направлен по специальности на Мосфильм.

1979—1993 год — актёр, режиссёр-постановщик на Мосфильме, руководитель кинофотостудии в клубе «Красные текстильщики» (Москва), снимал игровые кинофильмы, писал сценарии, статьи.

Фильмография
Актёр
 1980 — «И вечный бой... Из жизни Александра Блока» — Александр Блок
 1983 — «Моментальный снимок»
 1987 — «Корабль»
Режиссёр
 1985 — «Тайна земли»
 1987 — «Корабль».

Политическая деятельность
В 1992—1994 годах состоял в националистических партиях «Русский национальный собор» и «Русское национальное единство», был аккредитован в Государственной Думе I созыва.

В 1994 году состоял в «Российском общенародном союзе», в том же году организовал и возглавил «Православную партию», которая из-за протеста Московской Патриархии была переименована в «Движение народных националистов» — которое, в свою очередь, в феврале 1995 года было реорганизовано в Народную национальную партию. В 1995 году на выборах в государственную Думу II созыва по федеральному партийному списку от своей партии и по одномандатному округу № 195 баллотировался кандидатом в депутаты Государственной Думы — однако не смог избраться, не получив достаточного количества голосов.

2 июня 2010 года на учредительном съезде оргкомитета «Партии возрождения национально-социальной справедливости в России» (ПВНССР) был избран в состав его генерального совета, однако партия не была зарегистрирована.

В 2014 году записал видеообращение в поддержку украинского националиста Дмитрия Яроша, призвав его взять власть в Киеве и оставить России Крым, за что был исключён из ПВНССР.

Арест и покушения
В 1998 году против Иванова-Сухаревского было возбуждено уголовное дело по статье ст. 282 УК РФ («разжигание межнациональной розни»). После передачи уголовного дела в суд был взят под стражу и отсидел более 6 месяцев в Бутырской тюрьме. Под поручительство ряда депутатов Государственной Думы (в числе которых был Альберт Макашов) был выпущен под подписку о невыезде.

В апреле 2002 года осужден к условному сроку и тут же амнистирован.

Вечером 3 октября 2003 года Иванов-Сухаревский пострадал во время взрыва в партийном штабе, расположенном на первом этаже девятиэтажного жилого дома в Москве по адресу Большом Кондратьевском переулке дом 4, корп. 3, кв. 4, однако, несмотря на полученные травмы, выжил. Взрывное устройство было замаскировано под почтовую посылку.

Вечером 4 октября 2012 года в квартиру Иванова-Сухаревского пришли сотрудники силовых органов с обыском. Он попытался скрыться из квартиры, расположенной на третьем этаже дома на Кутузовском проспекте, через балкон. В результате поскользнулся, упал, сломал обе ноги, правую руку, два позвонка и был госпитализирован.

Примечания

Ссылки

 Биография Александра Иванова-Сухаревского

Выпускники Ростовского военного института ракетных войск
Выпускники Ростовского государственного университета
Выпускники ВГИКа
Кинорежиссёры СССР
Актёры СССР
Русские националисты


text:
Rieju is een Spaans merk van brommers en motorfietsen.

Riera Y Juanola S.A, Figueras, Gerona.
Dit Spaanse bedrijf werd in 1934 opgericht door Luis Riera en Jaime Juanola om er fietsaccessoires te gaan maken. Door het uitbreken van de Spaanse Burgeroorlog zou het echter tot 1940 duren. Toen ging men 125 fietsen per week maken. In 1947 kwam er een gemotoriseerde fiets met een Franse Serwa-viertaktmotor.

Vanaf 1950 gingen de modellen meer op echte bromfietsen lijken en in 1952 kwamen er tweetakt motorfietsen en scooters met Franse AMC-motoren tot 174 cc. Men produceerde onder andere de 100 cc Sulky-scooter van Motobloc in licentie.

In 1964 ging men samenwerken met Minarelli omdat dit merk meer ervaring had met de veelgevraagde bromfietsen. Er worden ook motoren in samenwerking met Malaguti gemaakt.

Motoren
RS2 125
RS2 125 NKD
SMX 125
MRX 125
Tango 125
MRT 250
MRT 450

Brommers
TANGO
RS2 Matrix
RS2 Matrix Pro
RS1
SMX
SMX pro
Spike
MRX
MRX pro
MRX power up
RR
RRX
MRT
Toreo

Junior
MX50
MX50 DISK
Panther

Externe links
http://www.riejumoto.com/ De site van de fabrikant
http://www.bouwman-import.nl/ De importeur
http://www.riejuforum.nl/ Rieju club Nederland met een forum voor vragen.
http://www.gearparts24.de Rieju Schakel Tuning Site.
http://www.50er-forum.de/wiki/index.php/Rieju De gegevens van Rieju bromfiets.

Spaans motorfietsmerk


text:
Kečka (1225 m) – szczyt w Starohorskich Wierchach na Słowacji. Znajduje się blisko między wierzchołkami Barania hlava (1206 m) i Hadliarka (1211 m). Na północ opada z Kečki krótki grzbiet z wierzchołkiem Kochuľa, tworzący zachodnie zbocza doliny Veľká Šindliarka, stoki południowo-wschodnie opadają do Doliny Uhliarskiej.

Szczyty Kečka i Barania hlava oddziela szeroka i trawiasta przełęcz Bulovský príslop (1125 m). Znajduje się na niej schronisko turystyczne Útulňa pod Kečkou.

Szczyt Kečki jest kopulasty i trawiasty, pokryty pasterskimi halami. Trawiasty jest cały grzbiet ciągnący się od  Kečki po Kozí chrbát. Wiosną zakwitają na nich krokusy. Dzięki trawiastym halom z grzbietu rozciąga się szeroka panorama widokowa obejmująca szczyty Niżnych Tatr, Rudawy Słowackie. Góry Kremnickie, pobliską Wielką Fatrę i Wielki Chocz.

Kečka znajduje się na obszarze Parku Narodowego Niżne Tatry (jeszcze do niedawna Starohorskie Wierchy zaliczane były do Niżnych Tatr).

Turystyka
Kečka jest łatwo dostępna ze znanego ośrodka narciarskiego w miejscowości Donovaly. Prowadzi przez nią czerwony szlak będący odcinkiem szlaku Cesta hrdinov SNP. Jest to najdłuższy szlak turystyczny całej Słowacji prowadzący szczytami i grzbietami gór.
  Donovaly – Barania hlava – Bulovský príslop – Kečka – Hadliarka – sedlo Hadlanka – Kozí chrbát – Hiadeľské sedlo. Odległość 9,5 km, suma podejść 540 m, suma zejść 435 m, czas przejścia: 3:10 h, z powrotem 3 h

Przypisy

Starohorskie Wierchy


text:
Klaus Bogenberger (* 1971 in Vilshofen, Niederbayern) ist ein deutscher Ingenieurwissenschaftler, Verkehrswissenschaftler und Hochschullehrer.

Leben
Bogenberger legte 1990 das Abitur am Gymnasium Vilshofen ab und leistete anschließend den Wehrdienst. Von 1991 bis 1996 studierte er Bauingenieurwesen an der TU München, das er mit Diplom abschloss. Danach war er wissenschaftlicher Assistent am Fachgebiet Verkehrstechnik und Verkehrsplanung an der TU bei Hartmut Keller. 2001 promovierte er über "Adaptive Fuzzy Systems for Coordinated Traffic Responsive Ramp Metering" mit summa cum laude.

2002 erhielt er den heureka Förderpreis und arbeitete anschließend bis 2008 als Referent bei BMW. 2006 erwarb er den Abschluss an der Malik-Akademie zur strategischen Unternehmensführung. Von 2008 bis 2011 war er geschäftsführender Gesellschafter eines Ingenieurbüros für Verkehrsplanung und Verkehrstechnik in Hannover und München.

2012 wurde er zum Professor für Verkehrstechnik an der Universität der Bundeswehr München berufen. Seit 2018 leitet er den Arbeitsausschuss für theoretische Grundlagen des Straßenverkehrs der Forschungsgesellschaft für Straßen- und Verkehrswesen. Seit 1. Januar 2020 hat er den Lehrstuhl für Verkehrstechnik an der TU München inne.

Seit Januar 2019 ist er Stammgast in der Sendung Der Sonntags-Stammtisch des Bayerischen Rundfunks.

Forschung
 Car- und Bike-Sharing-Systeme für Privatkunden und Firmen
 Empirische Analyse von Car- bzw. Bike-Sharing Systemen
 Betriebliche Optimierung (z. B. Relocation) für "free-floating" Car- und Bike-Sharing-Systeme
 Einsatz von Elektrofahrzeugen im Car-Sharing
 Autonome Fahrzeugsysteme
 Simulation und Bewertung von Robotertaxisystemen
 Optimierungsverfahren für Ridepooling
 Betriebssysteme für Robotertaxisysteme
 Verkehrsflusstheorie und Verkehrsmuster
 Rekonstruktion von Verkehrsmustern (Phase-Based Smoothing Method)
 Definition von Stautypen und Erkennungsverfahren
 Elektromobilität
 Optimierung von Ladestrategien
 Optimale Standortsuche für Ladeinfrastruktur
 Qualität von Verkehrsinformationen
 Modelle zur Ermittlung der Qualität von Verkehrsinformationen (Qualitätskennziffernmethode)
 Optimierung des Qualitätsmanagementprozesses für Verkehrsinformationen
 Angebotsplanung im öffentlichen Nahverkehr
 Urbane Seilbahnsysteme
 Nachfrageanalyse von Magnetschwebebahnen im urbanen Raum
 Urban Air Mobility
 Modellbasierte Standortsuche für Vertiports
 Nachfrageabschätzung von UAM Systemen

Einzelnachweise

Bauingenieur
Verkehrswissenschaftler
Hochschullehrer (Universität der Bundeswehr München)
Hochschullehrer (Technische Universität München)
Deutscher
Geboren 1971
Mann
Absolvent der Technischen Universität München


text:
2K Australia Pty Ltd (formerly Irrational Games Australia Pty. Ltd.) was an Australian video game developer based in Canberra. The company was founded as Irrational Games Australia, a subsidiary of Irrational Games, in April 2000. Irrational Games Australia and its parent were acquired by Take-Two Interactive in January 2006, with Irrational Games being placed under the 2K label. The two Irrational Games studio were split apart in August 2007, wherefore Irrational Games Australia became 2K Australia. Furthermore, 2K Australia under the name of sister studios 2K Marin between April 2010 and November 2011, and was finally shut down in April 2015.

History
Irrational Games Australia was founded on 27 April 2000 as a subsidiary of Irrational Games. On 9 January 2006, Take-Two Interactive announced that they acquired Irrational Games, including Irrational Games Australia, and placed it under their 2K label. On 10 August 2007, shortly prior to the release of BioShock, the two Irrational Games studio were split apart, with Irrational Games becoming 2K Boston, and Irrational Games Australia turning into 2K Australia.

For the development of XCOM (later The Bureau: XCOM Declassified) in April 2010, 2K Australia started operating under the name of 2K Marin, another 2K studio. On 28 February 2011, 2K Australia's studio head, Martin Slater, abruptly left the company. On 20 October 2011, layoffs hit 2K Marin's Australian studio, with 15 jobs cut. Following the layoffs, on 28 November 2011, it was reported that the studio had dropped the 2K Marin label, and was working under their 2K Australia name again, this time on BioShock Infinite.

Chey, who had led the company as studio head, left 2K Australia by July 2011, when he founded his own video game studio, Blue Manchu. On 15 April 2015, 2K Australia was closed down and all staff were made redundant. At closure, 2K Australia was considered to have been the last AAA video game company in Australia.

Games developed

As Irrational Games Australia

As 2K Australia

References

2K (company)
Australian companies disestablished in 2015
Australian companies established in 2000
Australian subsidiaries of foreign companies
Companies based in Canberra
Defunct video game companies of Australia
Irrational Games
Take-Two Interactive divisions and subsidiaries
Video game companies disestablished in 2015
Video game companies established in 2000
Video game development companies


text:
Juli Šokalski (rus. Юлий Михайлович Шокальский; Sankt Peterburg, 5. listopada 1856. – Sankt Peterburg, 26. ožujka 1940.), bio je ruski geograf, kartograf i oceanograf.

Godine 1880. je diplomirao na Mornaričkoj akademiji, a vojnu karijeru je nastavio u ruskoj carskoj mornarici gdje je 1912. došao do čina general pukovnika. Pomogao je u osnivanju pomorskog opservatorija u Sevastopolju. Istovremeno, počeo se zanimati za limnologiju i meteorologiju.

Njegova najvažnija monografija je Oceanografija iz 1917. godine. To je zbirka radova koja ispituje povezanost meteorologije i hidrologije te naglašava važnost praćenja morskih fenomena kako bi se razumjele globalne klimatske promjene. Inzistirao je na razlikovanju oceanografije i hidrografije, te je skovao izraz svjetski ocean.

Godine 1904. primljen je u britansko Kraljevsko geografsko društvo. Od 1914. do 1931. vodio je Rusko geografsko društvo kao dopredsjednik. Njegovo ime nose tjesnac Šokalski koji povezuje Laptevsko i Karsko more, otok Šokalski u Karskom moru i brod Akademik Šokalski.

Vanjske poveznice

 Životopis

Geografi
Ruski znanstvenici
Kartografi
Oceanografi


text:
Head V is a 1949 painting by Irish-born British artist Francis Bacon, one of series of works made in 1949 for his first one-man exhibition at the Hanover Gallery, in London.  It measures  and is held in a private collection.

The painting is part of a series of six works from the late 1940s depicting heads. Like Head II, the work depicts a distorted head in a space in a space shrouded with vertical bands interpreted as curtains, with several safety pins in the curtains.

Bacon's six Head paintings were first exhibited at the Hanover Gallery in 1949, alongside four other important early works by Bacon: Three Studies for Figures at the Base of a Crucifixion, Figure in a landscape, Study from the Human Body (also known as Study for Figure) and Study for Portrait (also known as Man in a Blue Box).

It has been described as one of the most elusive images produced by Bacon and also as the most abstract or indistinct picture of the series.  It has not been exhibited since 1958, and was owned by a private collector in Switzerland in 1964.

References

Sources
Dawson, Barbara; Sylvester, David. Francis Bacon in Dublin. London: Thames & Hudson, 2000.
Farr, Dennis; Peppiatt, Michael; Yard, Sally. Francis Bacon: A Retrospective. NY: Harry N Abrams, 1999.
Peppiatt, Michael. Anatomy of an Enigma. London: Westview Press, 1996.
Russell, John. Francis Bacon (World of Art). NY: Norton, 1971.

External links
 Head V (1949), francis-bacon.com
 Head V, 1949, Artimage
 Wyndham Lewis and Francis Bacon, Jan Cox

1949 paintings
Paintings by Francis Bacon


text:
Mercy – Der Teufel kennt keine Gnade ist ein US-amerikanischer Horrorfilm aus dem Jahr 2014, der auf der Kurzgeschichte Gramma von Stephen King basiert.

Handlung
Die alleinerziehende Mutter Rebecca und ihre beiden Kinder George und Buddy kümmern sich um ihre Großmutter Mercy, die mystische Kräfte besitzt.

Produktion
Am 25. Oktober 2012 wurde bekannt gegeben, dass Peter Cornwell den Film nach einem Drehbuch von Matt Greenberg inszenieren würde und dass Frances O'Connor die Hauptrolle übernimmt. Am 30. November 2012 wurde berichtet, Chandler Riggs und Joel Courtney hätten sich der Besetzung des Films angeschlossen.

Kritik

Der Filmdienst urteilte, der Film sei eine "[a]usgewalzte Adaption", der es nicht gelinge, den "hinzuerfundenen Nebenhandlugen [...] Herr" zu werden.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 2014
US-amerikanischer Film
Horrorfilm
Thriller
Stephen-King-Verfilmung


text:
Les élections municipales et régionales néo-zélandaises de 2022 ont lieu le  en Nouvelle-Zélande.

Notes et références

2022 en Nouvelle-Zélande
Nouvelle-Zélande
Élection en Nouvelle-Zélande
Nouvelle-Zélande, 2022
Politique en octobre 2022


text:
Garry Lester (born 3 March 1947) is a former  Australian rules footballer who played with Hawthorn in the Victorian Football League (VFL).

Notes

External links

Living people
1947 births
Australian rules footballers from Victoria (Australia)
Hawthorn Football Club players


text:
Pura Khana is a village in the Bhopal district of Madhya Pradesh, India. It is located in the Berasia tehsil.

Demographics

According to the 2011 census of India, Pura Khana has 111 households. The effective literacy rate (i.e. the literacy rate of population excluding children aged 6 and below) is 62.16%.

References

Villages in Berasia tehsil


text:
Lomonosovský prospekt () je jedním z moskevských prospektů. Nachází se v jihozápadní části města, zasahuje do jižního a jihozápadního okruhu, je 4,3 km dlouhý. Kříží Leninský prospekt, Prospekt Vernadského, Mičurinský prospekt, náměstí Džaváharlála Néhrú a Indíry Gándhíové. Svůj název získal v roce 1956 podle nedaleké univerzity (Moskevská státní univerzita), v té době rovněž pojmenované po Lomonosovovi.

Z dopravního hlediska se jedná o vytíženou tepnu; vede tudy mnoho linek tramvají (od roku 1955), trolejbusů (od roku 1957) i autobusů. Nachází se tu také stanice metra Universitet (od roku 1959). Mezi lety 2003 a 2005 byla část prospektu zrekonstruována.

Odkazy

Reference

Externí odkazy

Ulice v Moskvě


text:
Jan Urban (Hradec Králové, 27 de marzo de 1951) es un periodista y pedagogo checo, disidente del régimen comunista, signatario de la Carta 77, cofundador, líder y portavoz del Foro Cívico (OF por sus siglas en checo).

Biografía
En 1974 se graduó en la Facultad de Artes de la Universidad Carolina de Praga, en filosofía e historia. Antes de la Revolución de Terciopelo, trabajó como profesor de secundaria y en ocupaciones manuales. Después de 1987, contribuyó a la entonces ilegal Lidové noviny. En los años 1988-1989 participó en las actividades del Club Comunista Reforma de Obroda. De 1989 a 1990 se involucró en el Foro Cívico, del cual se convirtió en portavoz y líder de las primeras elecciones parlamentarias libres en junio de 1990; la noche del 24 de noviembre de 1989 le anunció a los líderes del OF, reunidos en el teatro Linterna Mágica de Praga, que renunció el secretario general del Partido Comunista de Checoslovaquia (KSČ), Miloš Jakeš.  Dejó la política al día siguiente de que se anunciaran los resultados, cuando quedó claro que el KSČ había sido derrotado.

Durante la guerra en Bosnia y Herzegovina, se convirtió en reportero del conflicto y publicó el periódico Transitions durante dos años. Hasta 2003, trabajó como comentarista de la Radio Checa. También se desempeñó como miembro de la Comisión Internacional Independiente para Kosovo. Hizo un documental sobre el  conflicto de Kosovo.

En 2010, impartió clases en la Universidad de Nueva York en Praga, para lo que Joan Baez aceptó la invitación, entre otras cosas.

Antes de la segunda vuelta de las elecciones presidenciales en enero de 2013, publicó el video Miloška Sue, que señalaba casos relacionados con el entonces candidato presidencial Miloš Zeman; informado sobre el video por el servidor iDNES.cz. Tomáš Cikrt, un portavoz del Ministerio de Salud de la época del ministro Tomáš Julínek, respondió con un video de Dear Jane Urban, en el que acusó a Urban de que su apoyo implícito a Karel Schwarzenberg significaba relaciones públicas para Diag Human.

En 2016, escribió para el sitio web de noticias HlídacíPes.org el texto Crepúsculo y esperanza de Europa Central, en el que rechazaba el nacionalismo étnico e identificaba el rechazo de la monarquía austrohúngara como un problema fundamental de Europa Central en lugar de su reforma, que Podría mantener la pertenencia de las naciones y evitar el surgimiento de regímenes totalitarios.

En mayo de 2017, fue cofundador de la Sociedad para la Defensa de los Procesados Injustamente. El primer caso que trató la empresa fue el de Radim Špaček, que fue injustamente condenado en un caso relacionado con la tunelización de fondos europeos.

Se convirtió en miembro de la junta directiva de la organización de vigilancia Kverulant.org el 28 de septiembre de 2017.

En diciembre de 2018, habló en el seminario 100 años después del fin de la monarquía en la Academia de Ciencias, donde presentó la ponencia La República o la Pérdida de la Dignidad. Mencionó las ideas del pensador británico Walter Bagehot y su división de la constitucionalidad y la política en dos componentes, dignos y efectivos, y los relacionó con Europa Central y las tierras checas, donde la abolición de la monarquía eliminó el componente digno y el republicanismo no pudo reemplazar por mucho tiempo.

Obras
 Všem sráčům navzdory : válka, o které nechcete nic vědět. Praha: G plus G. 1997.
 Tunel plný krve, aneb, Kauza Diag Human (trochu jinak). Praha: Gema Art Group. 2007.
 Extrémy a lidé blízcí : rozhovor se Šimonem Pánkem. Praha: Galén. 2008.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Nacidos en Hradec Králové
Firmantes de la Carta 77
Académicos de la República Checa
Alumnado de la Universidad Carolina
Disidentes


text:
Ángel Nieves (Belén, Carabobo, 22 de septiembre de 1994) es un futbolista venezolano. Juega de extremo derecho y su equipo actual es la Liga Deportiva Universitaria de Portoviejo de la Serie B de Ecuador.

Trayectoria
Inició su carrera en el Yaracuyanos Fútbol Club en el período comprendido entre 2013 y 2014, con este equipo logró el debut profesional en la Primera División de Venezuela, lo hizo el 12 de enero de 2014 en el partido de la fecha 1 del Torneo Apertura ante Zamora Fútbol Club, entró al cambió al minuto 86 por Orangel Carrero en el empate 1–1. De igual manera con Yaracuyanos marcó su primer gol profesional el 9 de febrero de 2014, anotó el empate 1–1 a los 49 minutos ante Deportivo Lara por la jornada 5 y en total encajó dos goles con el club.

En julio de 2014 fue fichado por Carabobo Fútbol Club de la Primera División, en su paso logró marcar 3 goles en total en la liga local y fue convocado para un partido de la Copa Sudamericana 2015 ante Deportes Tolima de Colombia el 12 de agosto de 2015.

A principios de 2016 llegó a Trujillanos Fútbol Club, ese año tuvo su debut absoluto en torneos internacionales, participó de los 6 juegos de la fase de grupos de la Copa Libertadores 2016, ante River Plate de Argentina, São Paulo de Brasil y The Strongest de Bolivia. En total marcó dos goles en su estadía ahí.

En julio de 2017, Nieves firmó con el Club Quebracho en Bolivia, siendo esta su primera experiencia internacional, estuvo durante 5 meses en el equipo boliviano y fue campeón del Torneo Nacional Interprovincial 2017. En 2018 volvió a Venezuela para disputar la Segunda División con Unión Atlético Falcón. En 2019 tiene su segunda experiencia internacional con Santa Rita de la Serie B de Ecuador, siendo pieza clave en el equipo peleando el ascenso en el torneo, también participó en algunos partidos de la Copa Ecuador 2018-19 siendo la figura del partido.

Clubes

Participaciones internacionales

Estadísticas
Actualizado al 14 de abril de 2020.

Clubes

Palmarés

Campeonatos nacionales

Referencias

Enlaces externos

Futbolistas de Venezuela
Futbolistas del Yaracuyanos Fútbol Club
Futbolistas del Trujillanos Fútbol Club
Futbolistas del Carabobo Fútbol Club
Futbolistas del Club Deportivo y Social Santa Rita


text:
Audi TT Sportback – samochód koncepcyjny niemieckiej marki Audi zaprezentowany podczas targów motoryzacyjnych w Paryżu w październiku 2014 roku. Auto nawiązuje wyglądem do klasycznego modelu TT, lecz jest klasycznym liftbackiem przypominającym coupe.

Samochód został zbudowany na płycie podłogowej koncernu Volkswagen AG MQB. Podobnie jak model TT III generacji samochód został wyposażony w wirtualną deskę rozdzielczą (virtual cockpit) z ekranem ciekłokrystalicznym o przekątnej 12,3 cala na której wyświetlać można tradycyjne wskaźniki albo inne informacje, np. komputer pokładowy, system multimedialny, mapę nawigacji. Z przodu pojazdu auto zostało wyposażone w oświetlenie diodowo-laserowe. Zamiast tylnej kanapy zostały zamontowane dwa fotele.

Pojazd wyposażono w dwulitrowy turbodoładowany silnik benzynowy w technologii FSI o mocy 400 KM (dostępny przy mocy 6500 obr./min.) oraz dysponujący 450 Nm w zakresie od 2400 do 6000 obr./min. Współpracuje on z 7-stopniową przekładnią zautomatyzowaną S Tronic z dwoma sprzęgłami oraz napędem na obie osie (Haldex). W rezultacie sprint od zera do "setki" zajmuje jedynie 3,9 s, a średnie zużycie paliwa według Audi wynosi poniżej 7 l/100 km.

Przypisy

TT Sportback
Samochody koncepcyjne


text:
Педубаст II (Sehetepib[en]re Padibastet) е фараон или местен владетел в Долен Египет, свързан с либийската Двадесет и втора династия на Древен Египет (Бубастис). Датировката на управлението му е крайно несигурна. Имената на Педубаст II са известни от надписи върху каменни блокове в Танис и надпис от негова недовършена и полуразрушена базалтова статуя в Мемфис. Някои хипотези отнасят властването му към 743/40 – 733/30 г. пр.н.е.

Произход и управление
Той вероятно е син на Шешонк V и може би управлява паралелно с Осоркон IV, или малко преди него. Според други предположения 6-а година на Педубаст II в Мемфис е паралелна с 20-а на Шешонк V.

Педубаст II би могъл да е син на Иупут II, заедно с когото управлява в Атрибис (10-и ном на Долен Египет). Педубаст фигурира като принц на Атрибис и васал на нубийския фараон Пианхи, около 736 – 731 г. пр.н.е., изобразен върху стелата на Пианхи, заедно с Осоркон IV и другите подчинени владетели в Долен Египет.

Местен владетел или независим губернатор с асирийската форма на името Putubišti (Sehetepibre Padibast) е засвидетелстван в Танис, по времето на асирийската инванзия ок. 667 – 665 г. пр.н.е., когато е свален и екзекутиран по заповед на асирийския цар Ашурбанипал.

Бележки

Библиография
 Alan R. Schulman: A Problem of Pedubasts, Journal of the American Research Center in Egypt, Vol. 5 (1966), pp. 33 – 41
 Dan'el Kahn: A Problem of Pedubasts?, Antiguo Oriente: cuadernos del Centro de Estudios de Historia del Antiguo Oriente, Nº. 4, 2006, pp. 23 – 42
 Kenneth Anderson Kitchen: The Third Intermediate Period in Egypt (1100 – 650 BC), Aris & Phillips Limited (1973), pp. 455 – 461 (§ 423 – 430), Notes on the Background of the Story-cycle of Pedubastis

Външни препратки
  Pétoubastis II ou Padibastet II Antikforever.com
  Петубаст II egyptopedia.info
 Pedubast II phouka.com
 Padibast II (perhaps about 756 – 732/30 BC)

22


text:
Los islotes Cruls son un grupo de pequeñas islas situadas a 2 kilómetros al oeste de los islotes Roca en la parte sur del archipiélago Wilhelm, frente a la costa oeste de la península Antártica. Las islas Argentina se hallan al este-sudeste.

Historia y toponimia
Fueron descubiertas en febrero de 1898 por la Expedición Antártica Belga, al mando de Adrien de Gerlache de Gomery, y nombradas en honor a Luís Cruls, astrónomo belga nacionalizado brasileño y director del observatorio de Río de Janeiro, quien asistió a la expedición durante el viaje de ida en septiembre de 1897.

Han figurado incorrectamente con los nombres Roca y Quintana, en confusión con los islotes Roca y la isla Quintana, en publicaciones argentinas, británicas, estadounidenses y francesas. También se le ha dado el nombre Cruls a los islotes Anagrama. En otras publicaciones han aparecido con los nombres Crulls y Crulz.

En 1942 formó parte del recorrido del ARA 1.º de Mayo de la Armada Argentina, que debió tomar fondeadero forzoso en el lugar tras un temporal de nieve, dando nombre al fondeadero Niebla.

En 1958, el British Antarctic Survey tomó fotografías desde el aire en el helicóptero del HMS Protector y cartografió el área, precisando la ubicación de los islotes Cruls y su diferenciación con los islotes cercanos.

Reclamaciones territoriales
Argentina incluye las islas en el departamento Antártida Argentina dentro de la provincia de Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur; para Chile forman parte de la comuna Antártica de la provincia Antártica Chilena dentro de la Región de Magallanes y de la Antártica Chilena; y para el Reino Unido integran el Territorio Antártico Británico. Las tres reclamaciones están sujetas a las disposiciones del Tratado Antártico.

Nomenclatura de los países reclamantes:
 Argentina: islotes Cruls
 Chile: islotes Cruls
 Reino Unido: Cruls Islands

Referencias

Cruls


text:
SN 1995al — сверхновая звезда типа Ia, вспыхнувшая 1 ноября 1995 года в галактике NGC 3021, которая находится в созвездии Малый Лев.

Характеристики
Сверхновая была зарегистрирована итальянскими астрономами-любителями Стефано Песци () и Пьеро Мацца () с помощью 35-см телескопа Добсона. Наблюдения показали, что вспышка относится к типу Ia, то есть взорвавшейся звездой был белый карлик в двойной системе. SN 1995al, а также цефеиды галактики NGC 3021 помогли определить более точно постоянную Хаббла.

Местоположение сверхновой в родительской галактике — 15.0" к западу и 2.9" к югу от центра. Расстояние до неё составляет около 92 миллиона световых лет.

См. также
 Список сверхновых 1995 года

Примечания

Ссылки
 Астрономическая база данных SIMBAD
 SN 1995al на сайте телескопа Hubble

Сверхновые
Сверхновые типа Ia
Малый Лев (созвездие)


text:
«Індиго TV» або «Індиго» — закритий загальноукраїнський телеканал, що входив до медіаконгломерату «Медіа Група Україна», мав ліцензію на супутникове та цифрове ефірне мовлення в мультиплексі MX-5.

Історія
Створений 2014 року, прийшовши на заміну телеканалу «Кіноточка», відповідні зміни до ліцензії ТОВ «Телерадіокомпанія "Україна"» (юридична особа каналу) внесла Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення на засіданні 15 жовтня 2014 року.

Сітка мовлення складається з програм та серіалів зарубіжного виробництва, а також програм, що раніше виходили на телеканалах «Україна» і «НЛО TV».

2 червня 2020 року почав мовлення у стандарті високої чіткості (HD).

У зв'язку з російським вторгненням в Україну з 24 лютого по 17 квітня 2022 року та з 12 по 21 липня 2022 року телеканал цілодобово транслював інформаційний марафон «Єдині новини» з власним логотипом а з 28 лютого 2022 року — з логотипом спорідненого каналу «Україна 24». В етері відсутня реклама.

З 18 квітня по 11 липня 2022 року телеканал відновив самостійне мовлення, змінивши програмну сітку. З етеру прибрано російськомовні програми.

11 липня 2022 року кінцевий власник медіахолдингу Рінат Ахметов оголосив про припинення діяльності телеканалів та друкованих ЗМІ «Медіа Групи Україна» та вихід материнської компанії «SCM» з медіабізнесу, обґрунтувавши це прийняттям «закону про деолігархізацію». Усі ліцензії, якими володіли телеканали, будуть передані у власність держави. Пізніше в медіагрупі прояснили, що державі передані тільки ліцензії, які видавала НацРада з питань телебачення та радіомовлення, а активи телеканалів будуть розпродані. Наступного дня, 12 липня, всі телеканали медіагрупи припинили самостійне мовлення і розпочали трансляцію телемарафону «Єдині новини».

22 липня 2022 року телеканал припинив своє мовлення.

Рейтинги
2021 року частка «Індиго TV» склала 0,5 % з рейтингом 0,06 % (дані Індустріального телевізійного комітету, аудиторія 18-54 міста 50 тис.+, 20-е місце серед українських каналів).

Наповнення етеру

Програми
 Ранок з Україною (раніше — на каналі «Україна»)
 Вечір з Україною
 Говорить Україна (раніше — на каналі «Україна»)
 ДжонсоНьюз (також на «НЛО TV»)
 Зірковий шлях (раніше — на каналі «Україна»)
 Історія одного злочину
 Місія: Краса
 Реальна містика
 Всеукраїнська школа online
 Єврочекін
 Життя в іншому вимірі
 Життя в стилі Індиго
 Міста ()
 Свекруха чи невістка
 Телепазлики
 Чотири мачо та удача
 Чудернацька наука

Серіали
 Агенти справедливості
 Елементарно (1—3 сезони)
 Таємниці (1—22 серії)
 Топтун
 Черговий лікар
 4исла
 Виклик
 Добрий лікар
 Закон і порядок: Злочинні наміри
 Закон і порядок: Спеціальний корпус
 Медіум
 Монк
 Не зупиняйся!
 Обручка з рубіном
 Паніка Вова
 Приватні детективи
 П'ята варта
 C.S.I.: Кіберпростір
 CSI: Місце злочину
 Сашка
 Уїтні
 Усі жінки — відьми
 Успіх
 Форс-мажори
 Ясновидець

Логотипи
Телеканал змінив 2 логотипи.

Примітки

Російськомовні телеканали в Україні
Засновані в Україні 2014


text:
Blanche Margaret Meagher, née le  à Halifax (Nouvelle-Écosse) et morte le  au même endroit, est une diplomate canadienne.

En 1958, elle est la première femme canadienne à devenir ambassadrice. Elle est en poste en Israël (1958-1961), en Autriche (1962-1966) puis en Suède (1969-1973). Elle a également occupé des postes au Mexique et au Royaume-Uni, a été haut commissaire à Chypre, au Kenya et en Ouganda ainsi que présidente du bureau des gouverneurs de l'Agence internationale de l'énergie atomique.

En 1974, elle est décorée officier de l'ordre du Canada.

Notes et références

Source

Ambassadeur canadien
Ambassadeur en Israël
Ambassadeur en Autriche
Ambassadeur en Suède
Femme diplomate
Pionnière en politique
Naissance en janvier 1911
Naissance à Halifax (Nouvelle-Écosse)
Décès en février 1999
Décès à 88 ans
Décès à Halifax (Nouvelle-Écosse)
Officier de l'Ordre du Canada


text:
Le  est une œuvre de François-René de Chateaubriand parue en 1838.

Édition
Le Congrès de Vérone paraît pour la première fois en 1838, chez Delloye à Paris et chez Brockhaus et Avenarius à Leipzig.

Il est ensuite publié dans l'édition des Œuvres complètes de Chateaubriand par Charles Gosselin, 25 volumes in-8°, 1836-1838, contenant également l'Essai sur la littérature anglaise et une traduction du Paradis perdu de John Milton.

Il est ensuite réédité dans les Œuvres complètes dirigées par Béatrice Didier  et parues aux éditions Honoré Champion, édité par Jacques-Alain de Sédouy.

Résumé

Réception critique

Notes et références

Liens externes

Œuvre de François-René de Chateaubriand
Politique extérieure de la Restauration
Histoire de Vérone
Livre paru en 1838


text:
La Cappella del vescovo Eroli è la prima cappella nella navata di destra del Duomo di Spoleto. Venne fatta edificare del vescovo Costantino Eroli nel 1497; è nota per il gruppo di affreschi, realizzati da Pinturicchio, che ornano il catino absidale e la parete arcuata subito sotto.

Storia
La decorazione ad affresco della cappella del vescovo di Spoleto, detta anche "dei Cuori di Gesù", è una delle rare opere datate del Pinturicchio. Fu eseguita durante il suo ritorno in Umbria dopo i successi romani presso papa Alessandro VI del quale era diventato pittore principale completando l'ambiziosa decorazione dell'Appartamento Borgia.

Il ciclo riutilizzò immagini di repertorio, come la Madonna della Pala di Santa Maria dei Fossi.

Descrizione e stile
Il pittore, al ritorno da Roma, abbandona la ridondanza tipica degli appartamenti papali per dedicarsi, a Spoleto, ad un ritrovato gusto naturalistico. Gli affreschi si dispiegano nel catino absidale, incorniciati da modanature all'antica sulla pietra caciolfa (pietra molto utilizzata nello spoletino), con una ricca decorazione a finti bassorilievi non integralmente conservata. Particolarmente interessanti sono questi scomparti a monocromo, dove il pittore ebbe modo di mettere a frutto la conoscenza antiquaria coltivata nel soggiorno romano, imitando i rilievi dei sarcofagi romani. Si distingue ancora un Trionfo di Costantino di buona fattura, probabilmente autografo, che venne sicuramente scelto in onore del nome del committente.

In basso, lungo la parete arcuata, si trova una Madonna col Bambino tra i santi Giovanni Battista e Leonardo, immersa in un dolcissimo paesaggio lacustre tipico della scuola umbra. Esso sfuma dolcemente verso l'orizzonte ed è punteggiato dai segni della presenza umana e da esili alberelli fronzuti, tra cui due principali (una palma, simbolo di martirio, e una sorta di tiglio) che scandiscono la rappresentazione facendo da perni tra la Madonna e i santi. In lontananza si distingue la Predica di un domenicano, affollata di personaggi.

Più in basso, a mo' di finto paliotto, si trova un Cristo in pietà.
In alto nel catino, sotto lo stemma degli Eroli, si trova Dio Padre benedicente entro una mandorla tra due angeli oranti, derivante da schemi del Perugino.

La cappella ha custodito un grande fonte battesimale della prima metà del '500, ornato da otto bassorilievi in pietra bianca, rappresentanti scene di vita di Gesù, dalla Natività alle Nozze di Cana, trasferito in data imprecisabile all'interno della Ex chiesa di Santa Maria della Manna d'Oro.

Note

Bibliografia
Cristina Acidini, Pintoricchio, in Pittori del Rinascimento, Scala, Firenze 2004. ISBN 88-8117-099-X

Altri progetti

Dipinti di Pinturicchio
Sacre conversazioni con la Madonna col Bambino
Dipinti su san Giovanni Battista
Dipinti su san Leonardo di Noblac
Cicli di affreschi dell'Umbria
Duomo di Spoleto
Dipinti a Spoleto


text:
Soizy-aux-Bois is een gemeente in het Franse departement Marne (regio Grand Est) en telt 142 inwoners (2005). De plaats maakt deel uit van het arrondissement Épernay.

Geografie
De oppervlakte van Soizy-aux-Bois bedraagt 7,2 km², de bevolkingsdichtheid is 19,7 inwoners per km².

Demografie
Onderstaande figuur toont het verloop van het inwonertal (bron: INSEE-tellingen).

Externe links

Gemeente in Marne


text:
Avetik von Tokat (; * 7. April 1657 in Tokat; † 21. Juli 1711 in Paris) war ein Patriarch des Armenischen Patriarchats Konstantinopel.

Leben
Avetik wurde 1676 bei Adana zum Diakon geweiht, wenige Jahre später zum Priester. Er wirkte danach im Jakobs-Kloster bei Erzincan als Klostervorsteher und wurde 1690 zum Bischof von Erzincan bestellt, konnte dort jedoch nicht unbehelligt amtieren. Aus Erzurum betrieb er eine heftige Propaganda gegen katholikenfreundliche Armenier wie Mechitar von Sebasteia sowie lateinische Missionare und geriet darüber in Auseinandersetzungen mit Katholikos Nahabet von Etschmiadsin. 1701 ging er nach Istanbul und wurde dort am 7. März 1702 als Patriarch der Armenier inthronisiert. Wenige Monate später beanspruchte er zusätzlich die Würde eines armenischen Patriarchen von Jerusalem. Vor seinem antikatholischen Wirken floh Mechitar nach Griechenland und schließlich nach Venedig. 1706 wurde Avetik von den osmanischen Behörden abgesetzt und nach Jerusalem ausgewiesen.
Auf Chios ließ ihn der französische Botschafter Charles de Ferriol d'Argental festnehmen und nach Frankreich deportieren. Dort wurde er zunächst in Marseille, dann im Kloster Saint-Michel und schließlich in der Pariser Bastille inhaftiert (daher gelegentlich identifiziert als Mann mit der eisernen Maske). Unter dem Druck der Verhältnisse nahm Avetik am 22. September 1710 die kirchliche Gemeinschaft mit dem römischen Papst auf, durfte danach bei Pariser Bekannten wohnen und vom 20. März 1711 an auch als Liturge tätig sein. Er starb am 21. Juli 1711 und wurde im Chor der Kirche St-Sulpice de Paris beigesetzt. Sein Grabstein hat sich nicht erhalten.

Literatur
 A. Vardanian: Avédik. In: Dictionnaire d'histoire et de géographie ecclésiastiques 5 (Paris 1931) 998–1000.
 Bernadette & Philippe Rossignol: L'Arménien Cachadur, une bavure au temps de Louis XIV, in: Bulletin de la Société d'Histoire de la Guadeloupe 131 (2002) 27–45.

Bischof der Armenischen Apostolischen Kirche
Orientalisch-orthodoxer Bischof (17. Jahrhundert)
Orientalisch-orthodoxer Bischof (18. Jahrhundert)
Armenischer Geistlicher (Osmanisches Reich)
Orientalisch-orthodoxer Patriarch
Person (Tokat)
Geboren 1657
Gestorben 1711
Mann


text:
Yasaman Farmani (; born 12 February 1995) is an Iranian footballer who plays as a midfielder for Belgian Women's Super League club Charleroi and the Iran women's national team.

Club career
Farmani has played for Charleroi in Belgium.

International career
Farmani capped for Iran at senior level during the 2022 AFC Women's Asian Cup qualification.

Personal life
Farmani married fellow Iranian footballer Ali Gholizadeh in February 2019. Gholizadeh also plays for Charleroi, representing the club in the Belgian First Division A and has represented the Iranian national team.

References

External links

1995 births
Living people
People from Ardabil
Iranian women's footballers
Women's association football midfielders
R. Charleroi S.C. players
Iran women's international footballers
Iranian expatriate footballers
Iranian expatriate sportspeople in Belgium
Expatriate women's footballers in Belgium


text:
Жоа́н Міку́ (,  24 липня 1973, Канни) — французький футболіст, півзахисник.

Насамперед відомий виступами за клуби «Бордо» та «Вердер», а також національну збірну Франції.

Чемпіон Франції. Володар Кубка Італії. Чемпіон Німеччини. Володар Кубка Німеччини. Володар Кубка французької ліги. У складі збірної — чемпіон Європи.

Клубна кар'єра

У дорослому футболі дебютував 1992 року виступами за команду клубу «Канн» з рідного міста, в якій провів чотири сезони, взявши участь у 127 матчах чемпіонату.

Своєю грою за цю команду привернув увагу представників тренерського штабу клубу «Бордо», до складу якого приєднався 1996 року. Відіграв за команду з Бордо наступні чотири сезони своєї ігрової кар'єри. Більшість часу, проведеного у складі «Бордо», був основним гравцем команди.

2000 року уклав контракт з італійським клубом «Парма», у складі якого провів наступні два роки своєї кар'єри гравця. Граючи у складі «Парми» також здебільшого виходив на поле в основному складі команди.

З 2002 року чотири сезони виступав у Німеччині, захищав кольори команди бременського «Вердера». Тренерським штабом нового клубу також розглядався як гравець «основи».

2006 року повернувся до клубу «Бордо», за який відіграв 2 сезони. Завершив професійну кар'єру футболіста виступами за команду «Бордо» у 2008 році

Виступи за збірну
1999 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Франції. Протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 6 років, провів у формі головної команди країни 17 матчів, забивши 1 гол.

У складі збірної був учасником чемпіонату Європи 2000 року у Бельгії та Нідерландах, здобувши того року титул континентального чемпіона, а також чемпіонату світу 2002 року в Японії і Південній Кореї.

Титули і досягнення
  Чемпіон Франції (1):
 «Бордо»: 1998-99
  Володар Кубка Італії (1):
 «Парма»: 2001-02
  Чемпіон Німеччини (1):
 «Вердер»: 2003-04
Володар Кубка Німеччини (1):
 «Вердер»: 2003-04
 Володар Кубка французької ліги (1):
 «Бордо»: 2006-07
  Чемпіон Європи (1):
 2000

Посилання
Жоан Міку на сайті статистики французької футбольної ліги
L'Équipe stats
Bundesliga stats at Fussballdaten

Французькі футболісти
Гравці збірної Франції з футболу
Гравці чемпіонату Європи з футболу 2000
Футболісти «Канна»
Футболісти «Бордо»
Футболісти «Парми»
Футболісти «Вердера»
Уродженці Канн


text:
Zde je seznam starostů města Miami od roku 1896:

Externí odkazy
  Oficiální stránky Miami
  Městští úředníci

Miami
Miami


text:
Smiljan Franjo Čekada (ur. 29 sierpnia 1902 w Donjim Vakufie, zm. 18 stycznia 1976 w Sarajewie) – bośniacki duchowny katolicki, teolog, biskup, a następnie od 1967 roku arcybiskup metropolita wszechbośniacki.

Życiorys
Urodził się w 1902 roku w Donji Vakuf na terenie Bośni i Hercegowiny. Podobnie jak jego bracia Cedomil i Milivoj po ukończeniu szkoły średniej zdecydował się wstąpić do seminarium duchownego. 5 kwietnia 1925 roku otrzymał święcenia kapłańskie, a następnie został skierowany przez arcybiskupa Ivana Šaricia skierowany an studia specjalistyczne do Rzymu na Papieski Uniwersytet Gregoriański, które ukończył w 1928 roku uzyskując stopień naukowy doktora filozofii. Po powrocie do Bośni i Hercegowiny uczył jako katecheta religii w Sarajewie, a także był redaktorem miejscowego tygodnika katolickiego.

6 czerwca 1939 roku papież Pius XII mianował go biskupem pomocniczym archidiecezji wszechbośniackiej, przydzielając mu tytuł biskupa tytularnego Pharbaethus. Miał rezydować w Prizrenie, gdzie powierzono mu opiekę nad miejscową ludnością katolicką mieszkającą w Kosowie. Jego konsekracja biskupia miała miejsce 6 sierpnia tego samego roku w archikatedrze Serca Jezusowego w Sarajewie.

18 sierpnia 1940 roku w trakcie II wojny światowej został mianowany ordynariuszem skopijskim. Obszar jego diecezji w tym czasie znajdował się pod okupacją niemiecką oraz bułgarską. W tym czasie dochodziło do masowej eksterminacji Żydów macedońskich. Starał się temu zapobiec, jednak nieskutecznie. Udało mu się uchronić od wywózki do Auschwitz grupę dzieci, które ukryto na terenie klasztorów.

Po śmierci 30 czerwca 1946 roku biskupa Josipa Stjepana Garicia został mianowany administratorem apostolskim diecezji Banja Luka. Uczestniczył w obradach II soboru watykańskiego.

12 czerwca 1969 papież Paweł VI mianował go koadiutor arcybiskupa metropolity wszechbośniackiego Ivana Šaricia, przyznając mu tytuł arcybiskupa tytularnego Thibuzabetum oraz zwalniając z funkcji ordynariusza skopijskiego. Rządy metropolitarne w Sarajewie objął po śmierci swojego poprzednika 13 stycznia 1970 roku, odbywając uroczysty ingres do archikatedry.

Smiljan Franjo Čekada zmarł w wieku 73 lat w 1976 roku i został pochowany w grobowcu rodzinnym na miejskim cmentarzu w Sarajewie. Dopiero 28 października 2011 roku jego szczątki zostały uroczyście pochowane u boku jego poprzedników w podziemiach archikatedry sarajewskiej.

8 lutego 2011 roku został pośmiertnie odznaczony odznaczeniem Sprawiedliwy wśród Narodów Świata, nadawanym przez Instytut Pamięci Męczenników i Bohaterów Holocaustu Jad Waszem w Jerozolimie za swoje zasługi dla ratowania ludności żydowskiej podczas II wojny światowej.

Przypisy

Bibliografia
 Biografia na stronie "Catholic Hierarchy"

Północnomacedońscy biskupi katoliccy
Sprawiedliwi wśród Narodów Świata
Urodzeni w 1902
Zmarli w 1976
Bośniaccy biskupi katoliccy


text:
Operacija Otkos 10 bila je jedna od prvih oslobodilačkih operacija Hrvatske vojske u Domovinskom ratu. Izvedena je na području Bjelovarsko-bilogorske i Virovitičko-podravske županije, a započela je 31. listopada 1991. i završila 12. studenog 1991. Odvijala se u dvije faze. Prva faza počela je 31. listopada i završila je 4. studenog, a druga je trajala 11. i 12. studenog. Oslobođen je okupirani dio Bilogore, oko 300 četvornih kilometara.

Operacija Otkos 10 bila je dio šire Operacije Orkan '91., koja je zahvaćala područje do granice s BiH na rijeci Savi, te je trajala od 29. listopada 1991. do 3. siječnja 1992. godine.

Okupacija Bilogore
Početkom kolovoza 1991. JNA se povukla s prostora Slovenije i iz svih manjih gradova iz unutrašnjosti Hrvatske te se utaborila u mjesta s pobunjenim većinskim srpskim stanovništvom.

Tako se dio bjelovarskog korpusa uspio izvući iz grada Bjelovara i zauzeti područje Bjelovarsko-bilogorske i Virovitičko-podravske županije gdje je bilo srpskog stanovništva te krenuo u spajanje prema Savi u susret banjalučkom korpusu koji je iz BiH prešao i zauzeo posavski dio od Nove Gradiške sve do Novske.

Dana 16. listopada 1991. ta dva korpusa se spajaju. Snage pobunjenih Srba i Bjelovarskog te Banjolučkog korpusa izbijaju na sjever na samo 3 kilometra do presijecanja podravske magistrale, jedine ceste koja je spajala Slavoniju s ostatkom Hrvatske.

Poneseni rastućom velikosrpskom propagandom, veliki dio bilogorskih Srba stavio se na stranu pobunjenika. Vlasti tzv. SAO Krajine su već u svojim glasilima proglasile općine na bilogorskom području (Grubišno Polje, Daruvar, Pakrac) kao dijelom svoje para-države. S područja jugoistočne Bilogore odmetničke su snage povremeno izvodile aktivna borbena djelovanja prema područjima općina Bjelovara, Daruvara, Grubišnog Polja, Slatine i Virovitice tukući ta područja jakom vatrom artiljerijskih i minobacačkih oružja. Osobito su bile dobro osposobljene i utvrđene neprijateljske snage na području Bubana i Zrinske, u Lončarici oko prometnice Grubišno Polje - Virovitica i u Gornjoj Rašenici nasuprot Grubišnom Polju, štiteći zapovjedništvo u Velikoj Peratovici i prometnicu Grubišno Polje - Virovitica.

Cilj operacija
Budući da je cilj srpskih snaga na zapadno-slavonskom bojištu bio snagama 5. korpusa JNA (Banja Luka) napredovati smjerom Pakrac - Grubišno Polje i spojiti se sa snagama 28. partizanske divizije na Bilogori te presjeći Podravsku magistralu i izbiti na granicu s Mađarskom, cilj hrvatskih obrambenih snaga bio je potisnuti JNA iz sjevernog dijela zapadnoslavonskog teritorija, ponajprije na području Bilogore i Papuka, kako bi se osjetno skratila crta bojišnice i time olakšala obrana Pakraca i Lipika. Dodatni je razlog ofenzivnih djelovanja bio i u srpskom ugrožavanju Podravske magistrale, ključne za povezivanje s ostatkom Slavonije.

Priprema operacije
Nakon zauzimanja vojarni JNA naoružan je veći broj branitelja i Krizni štab Grubišnog Polja, općine čije su gotovo dvije trećine bile pod srpskom okupacijom, detaljno razmotrivši čimbenike za i protiv operacije donio je 1. listopada 1991. odluku kojom je Zapovjedništvu obrane grada (zapovjednik Franjo Kovačević, pomoćnici zapovjednika Ivica Debić i Ante Delić), dana zadaća da se u Zapovjedništvu II. operativne zone Bjelovar ishodi odobrenje plana i izvršenje operacije oslobađanja jugoistočne Bilogore. Operacija je dobila kodni naziv Otkos 10.

Zapovjednik II. operativne zone Bjelovar pukovnik Miroslav Jerzečić ocijenio je da postoje preduvjeti za pripremu i izvođenje operacije te je 4. listopada 1991. imenovao pukovnika Franju Kovačevića zapovjednikom operacije Otkos 10 (za zapovjedno mjesto operacije određena je zgrada bivše Teritorijalne obrane u Grubišnom Polju, gdje je uz Zapovjedništvo operacije bio smješten i ratni centar veza) i izdao mu zapovijed da operaciju detaljno isplanira. Zapovjednik Franjo Kovačević je odmah potom imenovao za svoga zamjenika Đuru Crkvenca, a za pomoćnike Ivicu Debića (pomoćnik za sigurnost) i Antu Delića (pomoćnik za borbeni moral).

Zapovjedništvo operacije razmotrilo je ovu zapovijed i izvršilo konzultacije sa zapovjednicima postrojbi predviđenih za izvršenje operacije (Đuro Dečak, zapovjednik 127. brigade ZNG Virovitica; Hamdija Mašinović, zapovjednik postrojbi specijalne policije Bjelovar; Željko Cepanec, zapovjednik protudiverzantske satnije Bjelovar; Ivan Bosnar, zapovjednik 52. samostalnog bataljuna ZNG Daruvar).

Za sudjelovanje u borbenim operacijama bile su angažirane snage ZNG-a iz mjesta Bjelovar, Virovitica, Koprivnica, Grubišno Polje i Daruvar.

Hrvatske snage
U operaciji Otkos 10 hrvatske snage imale su sveukupno 2847 branitelja (A. Mijatović, "Otkos-10", Zagreb, 2011., str. 215). Sudjelovali su pripadnici ZNG-a, kao i snage Odreda narodne zaštite s područja bivših općina Grubišno Polje, Virovitica, Bjelovar, Daruvar i Koprivnica, te snage policije iz Bjelovara, Grubišnog Polja, Velikog Grđevca i Virovitice. Angažirane su snage ostvarivale prevagu u ljudstvu od 1,6 : 1, a slična je prevaga ostvarena i u topništvu i mehanizaciji, dok je prednost neprijatelja bila u nekoliko zrakoplova.

Postrojbe:
127. brigada ZNG Virovitica, zapovjednik Đuro Dečak
SP PU Bjelovar "Omega", zapovjednik Hamdija Mašinović
Protudiverzantska satnija ZNG Bjelovar, zapovjednik Željko Cepanec
57. samostalni bataljun ZNG-a Grubišno Polje (25. prosinca 1991. preimenovan u 77. sam. bataljun ZNG-a Grubišno Polje), zapovjednik Zdenko Pavić
Odred narodne zaštite Grubišno Polje,
Tenkovski vod 105. brigade Bjelovar,
19. mpoad Virovitica
Koprivnička satnija dragovoljaca
52. samostalni bataljun Daruvar, zapovjednik Ivan Bosnar

Srpske snage
Srpske snage bile su ustrojene u tzv. 28. partizansku diviziju (oko 1750 boraca). Naime, u tu postrojbu su ušle snage pobunjenih Srba i jedinice Bjelovarskog korpusa JNA, one jedinice koje su se uspjele probiti na Bilogoru. JNA je pobunjenim Srbima uglavnom pomagala glede vojne tehnike, ali najveći broj samih boraca činili su pobunjeni stanovnici lokalnih sela. Predvodili su ih Rade Čakmak, Branko Čortan i Lazo Savatović.

Tijek operacije
Dana 31. listopada 1991. počela je akcija Otkos 10. Tog dana neprijatelj je, unatoč snažnom otporu, odbačen na pričuvne položaje, uz znatni broj poginulih i ranjenih s obje strane. Oslobođena su naselja Gornja Kovačica, Velika Barna, Gornja Rašenica, Rastovac i Treglava.

Drugog dana akcije 1. studenog pobunjeni su Srbi započeli s evakuacijom civila, a oslobođene su Lončarica, Zrinska, Sibenik i Cremušina.

Trećeg je dana, 2. studenog, nakon spajanja hrvatskih snaga iz nekoliko pravaca oslobođena prometnica Virovitica - Grubišno Polje, čime je okončana prva faza.

Četvrti dan, 3. studenog, hrvatske su snage ušle na poligon JNA u Gakovu, da bi zatim uspostavile nadzor zapadno od prometnice Virovitica - Grubišno Polje.

Naposljetku, petoga dana, 4. studenog, oslobođene su Munije, Turčević Polje i Dijakovac, te 13. studenog Brđani Bastajski, nakon čega je zauzeto "izmješteno zapovjedno mjesto" 28. partizanske divizije, gdje su zarobljene i znatne količine naoružanja i opreme.

Rezultat operacije
Oružane snage RH su tijekom operacije Otkos 10 zaustavile velikosrpski prodor na području Bilogore. Oslobođeno je 300 četvornih kilometara s dvadesetak sela i zaselaka. U obrani ovog područja veliki je značaj imala izrazita usklađenost rada i međusobna potpora vojnih jedinica; Zbor narodne garde, policije, raznih civilnih organizacija te samog pučanstva.

Operacijom Otkos 10 sačuvana su materijalna bogatstva Virovitice, Grubišnog Polja, Bjelovara, Daruvara od daljnjih razaranja, a stanovništvo tog prostora od stradavanja. Otvorena je prometnica Grubišno Polje-Virovitica, izuzetno važna u razdoblju od studenoga 1991. do svibnja 1995., tj. do završetka operacije Bljesak.

U operaciji zarobljeni pripadnici neprijateljskih postrojba korišteni su za razmjenu za hrvatske civile koje su zarobili Srbi i JNA. Zarobljena je i znatna količina oružja, streljiva, minsko-eksplozivnih sredstava i neprijateljske dokumentacije. Praktičkim uništenjem neprijateljske postrojbe snage brigade znatno je urušen moral neprijatelja.

Unatoč izrazito lošijoj opremljenosti, oružane snage RH su tijekom jeseni 1991. zaustavile velikosrpski prodor na tom području RH. No u to su vrijeme (kolovoz i rujan 1991.) već solidno ustrojene postrojbe Odreda narodne zaštite i postrojbe Civilne zaštite, Sanitetska služba, a sustav veza i zapovjedni sustav u postrojbama bili su visoke razine.

Izvori

Literatura
 Bašić, P.; Miškulin, I.: Grubišnopoljska kronika 1990. – 1991. (I. dio). Scrinia slavonica 7, 342-370, Hrvatski institut za povijest, Podružnica za povijest Slavonije, Srijema i Baranje. Slavonski Brod, 2007.
 Bašić, P.; Miškulin, I.: Grubišnopoljska kronika 1990. – 1991. (II. dio). Scrinia slavonica 10, 454-494, Hrvatski institut za povijest, Podružnica za povijest Slavonije, Srijema i Baranje. Slavonski Brod, 2010.
 Debić,I.,Delić,A.: OTKOS. Matica hrvatska Grubišno Polje, Prosvjeta d.d. Bjelovar, UHBDDR Zagreb. Bjelovar, 1999.
 Mijatović, A.: Otkos-10. UDVDR RH, Hrvatski memorijalno dokumentacijski centar Domovinskog rata, Zagreb, 2011.

 Runtić, D.: DOMOVINSKI RAT - vrijeme rata (knjiga 2.). Biblioteka Domovinski rat - Neobična naklada, Vinkovci - Šibenik, 2005.

 Samardžija, I.: Operacija Otkos-10 (Oslobodilačka operacija hrvatskih oružanih snaga u zapadnoj Slavoniji, jesen 1991.). Despot Infinitus, Zagreb, 2019.
 Skupina autora: Oružana pobuna Srba u Hrvatskoj i agresija oružanih snaga SFRJ i srpskih paravojnih postrojbi na Republiku Hrvatsku (1990. – 1991.). Republika Hrvatska I, Domovinski rat 1990. – 1995., Dokumenti, Knjiga 1, Zagreb 2007.
 Skupina autora: Srpska pobuna u zapadnoj Slavoniji 1990. – 1995.: nositelji, institucije, posljedice. Zbornik radova (uredili: Ivica Miškulin i Mladen Barać), Hrvatski memorijalno - dokumentacijski centar Domovinskoga rata, Slavonski Brod - Zagreb, travanj 2012.

Otkos 10


text:
Korsør Boldklub er en dansk fodboldklub, som blev stiftet i 1903 og er hjemmehørende i Korsør. Klubben er medlem af Sjællands Boldspil-Union (SBU) og dens førstehold spiller i dag i unionens lokale serier. Kampene og træningen afvikles på Korsør Gl. Stadion (med opvisningsbane) og Korsør Ny Stadion.

Klubbens bedste herrehold har tidligere deltaget i den bedste danske fodboldrække, men rykkede i 1949/50-sæsonen ud af den tredjebedste række og hermed Danmarksturneringen i fodbold.

Fodnoter

Boldklub
Tidligere fodboldklubber i Danmark
Fodboldklubber under DBU Sjælland
Ophørt i 2008


text:
Роза Володимирівна Саркісян ( 20 січня 1987, м. Степанакерт, Нагірно-Карабаська автономна область) — українська театральна режисерка, кураторка. Режисерка Івано-Франківського національного академічного драматичного театру імені Івана Франка (2019-2021). Головна режисерка Першого академічного українського театру українського для дітей та юнацтва у Львові (2017-2019). Стипендіат Президента України (2019).

Життєпис
Народилася 20 січня 1987 в місті Степанакерт. В 1992 році з батьками переїхала до України.

З 2004-2009 р. вчилася на кафедрі політичної соціології соціологічного факультету Харківський національний університет імені В.Н. Каразіна. [1]. У 2012  році закінчила  Харківський національний університет мистецтв (майстерня О. Барсегяна).

З 2011 року на професійній сцені. У 2012 році Роза закінчила кафедру режисуру, мала досвід роботи з Сєвєродонецьким муніципальним театром, Російським академічним молодіжним театром[2], Московським театром «Театральний особняк», Удмуртським академічним театром російської драми, Харківським театром юного глядача, Варшавським театром  «Teatr Komuna // Варшава».

У 2014 році на базі Харківської муніципальної галереї театр DeFacto.3]

З 2014—2016 роки учасниця Лабораторно-освітнього проєкту за підтримки EEPAP (Eastern European Performance Arts Platform).[5]

З 2016 року починає співпрацю з драматургинею Іриною Гарець і Театр сучасного діалогу в місті Полтава.

В 2016 році стала однією з режисерок вистави «Мій дід копав, мій батько копав, а я не буду» (Міжнародний проєкт «мапи страху/ мапи ідентичності» ).[6]

В 2017 році стала стипендіат Ґауде Полонія (стипендія Міністерства культури Республіка Польща, м. Варшава). В рамках стипендії «Gaude Polonia» здійснила проєкт під керівництвом драматурга і куратора Йоанни Віховської, присвячений дослідженню функціонування незалежного театрального центру «Teatr Komuna // Варшава».[7]

З 2017—2019  обіймала посаду головної режисерки Першого академічного українського театру українського для дітей та юнацтва (м. Львів)[8]

У жовтні 2017 року перемогла у конкурсі молодої режисури від Британської ради в Україні «Taking the stage» з п'єсою Сари Кейн «Психоз 4.48».

У грудні 2019 року перемогла у конкурсі на заміщення вакантної посади режисера-постановника Франківського національного драмтеатру.

Режисерка працює із синтезом театральних ігрових практик, постдокументального театру, кінематографу, музики та перформансу.

Режисерські роботи

 Сєвєродонецький міський театр драми, Сєвєродонецьк 2011  — «З широко розкритими очима» (трагіфарс за мотивами п'єс екзистенціалістів ХХ століття)

 Театр DeFacto і Харківська муніципальна галерея
 2014  — «Так, мій фюрере», текст Б. Швайгер, музика О. Малацковська (незавершений концерт для однієї акторки, фортепіано та оркестру, театр DE FACTO, Харків
 2014  — «Часу немає. За склом», site-specific theatre, текст Володимир Снігурченко, Міжнародна бієнале сучасного мистецтва Non Stop Media 2014, Харків
 2014  — «ВО(й)НА», проєкт-дослідження «ВІЙНА.ВОНА»
 2015  — «Вбити жінку», перформанс-дослідження, фестиваль «СТАТИ/ГОРИЗОНТАЛЬ», кураторський проєкт Марини Конєвої «Дисморфофобія», Старий Цирк, Муніципальна галерея, Харків
 2015 — «Музей миру. Музей війни», документальна вистава, текст Д. і Я. Гуменні, театр DE FACTO, Харків

 [[Театр «Актор»|Київський театр «Актор»]]
 2018 — «Психоз 4.48» текст Сара Кейн, музика Олександра Малацковська

 Перший український театр для дітей та юнацтва
 2018  — «Прекрасні, прекрасні, прекрасні часи», драматургиня Йоанна Віховська за темами твору Ельфріде Єлінек «За дверима»

 Львівський академічний драматичний театр імені Лесі Українки
 2019 — «Мовчанка. Місто, в якому я не хочу жити», гра-перформанс за участю глядачів, копродукція з Освітнім центром прав людини у Львові
 2020 — «Макбет», драматурги Андрій Бондаренко, Лєна Лягушонкова за мотивами В. Шекспіра, лабораторна робота зі студентським курсом кафедри майстерності актора і театрознавства ЛНУ ім. І. Франка

 Івано-Франківський національний академічний обласний музично-драматичний театр імені Івана Франка
 2020 — «Навіщо Лемуру хвіст Чупакабри?»

 Театр Повшехни (м. Варшава, Польща)
 2022 — «Radio Mariia», драматургія Йоанна Віховська, Кристина Беднарек

 Незалежні театральні проєкти, міжнародні копродукції, проєкти в рамках лабораторій
 2012  — «Шокошопінг» (бліц вистава за п'єсою М. Жупанчича), Харківський Будинок актора, Харків
 2012  — «ОЗВЕЗДАМОИХ» (бліц вистава за п'єсою А.Афанасьєв), Фестиваль дитячої драматургії «Прем'єра Про», Москва
 2013 — «Вдома» В. Розова, «Фестиваль, присвячений 100-річчю В. С. Розова», Російський академічний молодіжний театр, Москва
 2013 — «Гамлет» за мотивами У. Шекспіра, Лабораторія «Всесвіт Шекспіра», Російський академічний драматичний театр Удмуртії, Іжевськ
 2016 — «Мій дід копав. Мій батько копав. А я не буду» вистава, в рамах польсько-українського перформативного проєкту «Мапи страху. Мапи ідентичності»  — співрежисерка разом з польсько-британською режисеркою Агнешкою Блонською, драматурги Йоанна Віховська і Дмитро Левицький
 2016  — «Теорія великого фільтра» вистава в рамах проєкту ОБСЄ та Суспільної служби України «Злочини на ґрунті упереджень», Театр сучасного діалогу, Полтава
 2018  — «Склянка морквяного соку» (документальна вистава в рамках проєкту «Протидії насилля в сім'ї»), драматург Ірина Гарець, ГО «Вдома», Івано-Франківськ
 2018  — «Голоси околиць: про вибір» (документальна вистава в рамках проєкту «Голоси околиць: робота з підлітками з села Черниця, Бродівський район, Львівська область»
2020 — «H-effect», постдокументальна вистава, драматургиня Йоанна Віховська
2021 —  «Демо. Вправи для початківців», перформанс, драматургія Йоанна Віховська, Люба Ільницька

 Кіно
 2017, «Людина з обличчям», анімаційний документальний короткометражний фільм за мотивами книги Варвари Барац — співрежисерка з Діаною Ходячих

Кураторська робота, педагогічна діяльність
 2014, одна з засновниць незалежного проєктного театру «Театр DeFacto» (Харків)
 2015, Європейські театральні студії в Муніципальній галереї (Харків) — співкураторка
 2015, Школа акторської майстерності AlterSchool (Харків) — викладачка акторської майстерності
 2016, (Non)fiction Lab, лабораторія перформативних досліджень та політичного театру  — кураторка проєкту, викладачка
 2016, «Квартира Міллер», мистецький проєкт за підтримки Фундації Центр сучасного мистецтва і онлайн журналу Korydor «Від першої особи: Пам'ять. Голос. Діалог»  — одна з авторок проєкту
 2017, «Театральна лабораторія: за межами страху» (Запорізька нова драма, Запоріжжя) — тренерка, режисерка
 2017, Фестиваль незалежного українського театру «Десант. ЮА» (Варшава) — співкураторка разом з Йоанною Віховською
 2018, Літня школа акторської та режисерської майстерності Національної спілки театральних діячів України (Буча, Київ) — тренерка

Нагороди та номінації
 2017 - лауреат всеукраїнського конкурсу молодих режисерів «Taking the stage 2017» від British Council Ukraine з ескізом вистави «Психоз 4:48» Сари Кейн
 2017 - лауреат стипендіальної програми від Міністра культури Республіки Польща «Gaude Polonia - 2017»
 2018 - лауреат «Премія Львівської міської ради «Найкращий працівник культури 2018 року. Номінація  «Театральне мистецтво»
 2019 - учасниця програми Європейського Союзу Culture Bridges (Берлін)
 2019 - стипендіат Президента України 2019-2020 в галузі «Театральне мистецтво»
 2019 - Спеціальна премія журі  Всеукраїнського театрального фестивалю "Світогляд" за «Креативність творчого пошуку» (режисерка Роза Саркісян)

Примітки

Посилання
 Роза Саркісян у каталозі режисерів портала «Театральна риболовля»

Режисери XXI століття
Театральні діячі XXI століття
Режисери Львова
Керівники театрів
Уродженці Степанакерта
Вірмени України
Українські театральні режисерки
Випускники Харківського університету мистецтв
Перший український театр для дітей та юнацтва


text:
Воздушная яма — разговорный термин, применяемый к тряске или другим колебаниям при полёте на летательном аппарате, в результате прохождения зоны турбулентности, то есть участка атмосферы с нестабильностью воздушных масс.

В среде авиационных специалистов принят термин — болтанка.

Механизм явления
При резком изменении давления или температуры воздуха (т.е. его плотности), или направления ветра изменяется установившаяся подъёмная сила крыла летательного аппарата, что вызывает резкое изменение, как правило, продольной перегрузки и специфические ощущения у экипажа и пассажиров. Характерным примером будет болтанка при полёте в облаках, вызванная постоянно меняющейся плотностью воздуха.

При положительной перегрузке (ускорение направлено от ног к голове, а вектор  перегрузки — от головы к ногам) кровь уходит от головы в ноги, желудок опускается вниз. При отрицательной перегрузке увеличивается приток крови к голове.

Для большинства тяжёлых маломанёвренных самолётов, к которым также относятся и пассажирские лайнеры, нормальной (эксплуатационной) считается перегрузка до 2,5 g.

Болтанка практически не возникает при полёте на больших высотах, но увеличивается при уменьшении высоты полёта, так как на стабильность атмосферы начинают оказывать влияние восходящие потоки воздуха, возникающие в результате нагрева поверхности земли. Наиболее опасна болтанка при заходе на посадку, ввиду малой скорости полёта и близости к земле. Особенно опасен т. н. сдвиг ветра, то есть резкое изменение направления ветра.

Также за каждым летательным аппаратом движется спутный след — искусственная турбулентность, т.е. возмущённый воздушный поток. При попадании самолёта в спутный след также возникает болтанка, особенно опасная для небольших воздушных судов (см. ниже). Время рассеивания спутного следа ограничивает интенсивность взлётов и посадок в аэропортах.

Для уменьшения болтанки на самолётах применяют гибкое крыло, воспринимающее на себя знакопеременные нагрузки. Также применяют различные автоматы демпфирования, которые при несанкционированных эволюциях самолёта (или вертолёта) самостоятельно возвращают его в первоначальное положение. Большие самолёты трясёт намного меньше, чем маленькие, так как они куда более массивны (более инертны).

См. также
 Турбулентность ясного неба
 Угол атаки
 Перегрузка

Ссылки
 www.voprosy-kak-i-pochemu.ru › Как летают самолеты

Авиационные термины


text:
|}

Der Kleber-Express war ein von 1954 bis 2003 täglich verkehrendes Zugpaar. Es bewältigte die Strecke von München nach Freiburg im Breisgau auf einer 379 Kilometer langen Nebenroute durch den Voralpenraum, den Naturpark Obere Donau und den Schwarzwald in etwa sechseinhalb Stunden. Die Verbindung entstand auf Wunsch zahlreicher Hoteliers aus Baden-Württemberg und Bayerisch-Schwaben. Vor dem Zweiten Weltkrieg wurde sie aber nicht mehr realisiert, sodass der Zug erst 1954 eingeführt wurde. 1997 bekam das Zugpaar den Namen Kleber-Express, da sich die Familie Kleber aus Bad Saulgau am stärksten für die Verbindung eingesetzt hatte.

Der Zug wurde bis 1993 von der Deutschen Bundesbahn betrieben, ab 1994 von der Deutschen Bahn AG. Er lief die längste Zeit als Zuggattung Eilzug (E), wobei es sich um einen sogenannten Heckeneilzug handelte, ab 1. Januar 1995 schließlich als Regional-Express (RE).

Streckenführung

Von Freiburg aus fuhr der Kleber-Express durch den Schwarzwald, das obere Donautal, Ober- und Mittelschwaben nach München. Von Freiburg bis Donaueschingen nutzte er die Höllentalbahn. Im weiteren Verlauf setzte der Zug seine Fahrt auf der Schwarzwaldbahn, der Bahnstrecke Plochingen–Immendingen, der Bahnstrecke Tuttlingen–Inzigkofen, der Bahnstrecke Tübingen–Sigmaringen und der Bahnstrecke Ulm–Sigmaringen nach Herbertingen fort. Ab Herbertingen fuhr er auf der Bahnstrecke Herbertingen–Isny bis Leutkirch um auf der Bahnstrecke Leutkirch–Memmingen weiter nach Memmingen zu gelangen. Ab Memmingen setzte er seine Fahrt auf der Bahnstrecke Buchloe–Memmingen nach Buchloe fort, um ab dort über die Bahnstrecke München–Buchloe seinen Endbahnhof München Hauptbahnhof zu erreichen. Für die große Bekanntheit des Kleber-Expresses war auch seine Streckenführung mitverantwortlich.

Die Reisezeit des Kleber-Expresses betrug ungefähr sechseinhalb Stunden. Für Fernreisende wurde diese Verbindung zunehmend unattraktiv. Heute beträgt die Fahrzeit München–Freiburg über Stuttgart und Karlsruhe – trotz des Umwegs – etwa viereinviertel bis fünf Stunden. Auf der Strecke des Kleber-Express muss man seit seiner Einstellung mindestens in Donaueschingen, Sigmaringen, Aulendorf und Kißlegg umsteigen, die Fahrt dauert etwa sieben Stunden (Stand Fahrplanjahr 2022).

Geschichte

Bereits seit Beginn des 20. Jahrhunderts gab es Kurswagen zwischen München und Freiburg im Breisgau, die vereinzelt nach Colmar weiterfuhren. In den 1930er Jahren äußerten etliche Hoteliers aus Bad Wörishofen und Titisee sowie Fritz Kleber vom Hotel Kleber Post aus Saulgau den Wunsch, einen eigenen durchgehenden D-Zug als Ersatz für die Kurswagen einzusetzen. Die tägliche Eilzugverbindung zwischen Freiburg und München sollte den Schwarzwald und das Allgäu touristisch besser erschließen. Ziel war insbesondere eine Anbindung des Schwarzwaldes an München und des Allgäus an Baden. 1935 wurde das Anliegen der Deutschen Reichsbahn vorgetragen, die 1937 ihre Zusage zur Einführung gab. Der 1938 erfolgte Anschluss Österreichs machte bereits bestehende Pläne für einen solchen Zug jedoch zunichte. Das Fahrzeugmaterial, das zuvor für die Verbindung bestimmt war, wurde fortan für eine Anbindung der ehemaligen österreichischen Gebiete ans Deutsche Reich genutzt, so wurde kurzfristig ein D-Zug zwischen Stuttgart und Salzburg eingerichtet. Die Verbindung sollte schließlich ab 1940 betrieben werden. Der Ausbruch des Zweiten Weltkriegs vereitelte aber das Vorhaben.

Durch das Bestreben von Hermann Kleber, dem Sohn von Fritz Kleber, gelang es, doch eine Verbindung zu realisieren, erstmals ab dem 23. Mai 1954, mit dem Beginn des Sommerfahrplans. Der Zug fuhr als Eilzug 765 von Freiburg nach München, der Gegenzug verkehrte mit der Zugnummer 766 und fuhr bis Buchloe vereint mit dem D-Zug 482 München–Zürich–Mailand. Das Zugpaar verkehrte anfangs nur im Sommer. Ab 1957 fuhr es ganzjährig, im Winterabschnitt allerdings nur von München nach Aulendorf. Das Zugpaar erhielt in der Öffentlichkeit den Spitznamen Kleber-Express; der Name sollte die Kleber-Familie ehren, die sich stark für das Zugpaar eingesetzt hatte. Ab 1959 fuhr das Zugpaar im Winter weiter bis Sigmaringen, ab 1961 bis Tübingen. 1972 wurde schließlich die Gesamtstrecke von München nach Freiburg ganzjährig befahren. Zuvor änderten sich 1969 die Zugnummern, der E 766 wurde zu E 1562, der E 765 wurde zu E 1563. Schon 1974 wechselten die Zugnummern erneut, aus E 1562 wurde E 2262, aus E 1563 wurde E 2263.

Die 1976 drohende Stilllegung der Bahnstrecke Herbertingen–Isny hätte auch die Einstellung des Kleber-Express bedeutet. Dieser war an Wochenenden im Winter teilweise das einzige Zugpaar auf der Strecke. Andreas Kleber, der Sohn von Hermann Kleber, setzte sich jedoch für den Erhalt der Verbindung ein. Er veranstaltete am 18. Februar 1978 vor dem Bahnhof Saulgau eine Demonstration gegen die Streckenstilllegung. Darauf stellte sich das Land Baden-Württemberg hinter die Stilllegungsgegner. Offiziell wurde der Name Kleber-Express beim Besuch des Präsidenten der Bundesbahndirektion Stuttgart nach der Demonstration erwähnt; der Zug sollte zu Ehren der Kleber-Familie, die sich für das Zugpaar am stärksten eingesetzt hatte, auch offiziell diesen Namen tragen. Dies wurde aber vorerst nicht durchgesetzt. Andreas Kleber feierte in diesem Zugpaar am 10. Oktober 1980 seine Hochzeit mit Johanna Kleber, aus diesem Anlass fuhr das Eilzugpaar an diesem Tag als Intercity Johanna Kleber. Auch die Tauffeier der Schwester fand im Kleber-Express statt.

Die Zugnummern änderten sich zum Sommerfahrplan 1987 in E 3362 / E 3363, was bedeutete, dass der Zug seinen betrieblichen Status als Ferneilzug verloren hatte und die Zuständigkeit von der Hauptverwaltung der Deutschen Bundesbahn in Frankfurt am Main, auf die Bundesbahndirektionen München, Stuttgart und Karlsruhe überging. Ab 1988 sollte es keine durchgehenden Zugläufe auf der Höllentalbahn zwischen Donaueschingen und Freiburg mehr geben. Die Eilzüge Ulm–Freiburg wurden in Neustadt (Schwarzw) gebrochen und zwischen Ulm und Neustadt(Schwarzw) auf neue Triebwagen der Baureihe 628 mit der Zuggattung RegionalSchnellBahn umgestellt. Die nicht mehr vorhandenen Rangierer für die Lokwechsel in Neustadt bzw. Titisee stellten damit auch den Fortbestand der Direktverbindung München–Freiburg in Frage. Andreas Kleber konnte eine Einigung erzielen, indem die Baureihe 218 nunmehr auf dem gesamten Laufweg am Zug verblieb und damit erstmals planmäßig auf dem elektrifizierten Steilstreckenabschnitt der Höllentalbahn zum Einsatz kam. Begegneten sich die beiden Züge bis dato zur Zugkreuzung im Bahnhof Kirchzarten, handelte es sich nunmehr in beiden Fahrtrichtungen um dieselbe Zuggarnitur, jedoch mit nur noch drei Wagen, die bereits kurz nach 6:30 Uhr in München abfuhr und nach der mittäglichen Ankunft in Freiburg zurückfuhr, um am Abend kurz vor 20:00 Uhr wieder in München einzutreffen.  Ab 1991 fuhr der Kleber-Express mit den Zugnummern E 3210 (Montag–Freitag München–Buchloe als E 3950 ohne Halt in Geltendorf) / E 3211.

Mit der Einführung des Allgäu-Schwaben-Taktes wurde der Zug wieder in Frage gestellt. Erst nachdem die Befürworter des Zuges bewiesen hatten, dass sich der Zug in den Taktfahrplan eingliedern lässt, war er wieder gesichert. Das Zugpaar wurde – in rund zwei Stunden späterer Fahrlage – in die neue Taktlinie München–Aulendorf integriert. Dennoch wurden die Verkehrstage ab dem Sommerfahrplan am 23. Mai 1993 zwischen Aulendorf und Freiburg, wo der Zug weiterhin nur zusätzlich zum Takt fuhr, auf Wochenenden und Feiertage beschränkt, da die Züge in Aulendorf jeweils für den Taktverkehr der Gegenrichtung benötigt wurden um wieder zurück nach München zu fahren. An Wochenenden und Feiertagen konnten zur entsprechenden Uhrzeit andere Fahrzeuge für diese Aufgabe vorgehalten werden. Da nun Zuggarnituren des Allgäu-Schwaben-Takt-Umlaufes eingesetzt wurden, fuhr der Kleber-Express fortan wieder mit vier Wagen, aber in umgekehrter Reihung. Ab München und Freiburg von der Lokomotive an der Zugspitze gezogen, ab Donaueschingen jeweils geschoben mit führendem Steuerwagen.

Nach vielen Gesprächen mit Verkehrsexperten verkehrte das Zugpaar ab dem 1. Juni 1997 in besserer Zeitlage und wieder auf dem gesamten Laufweg täglich. Es handelte sich nun wieder um zwei Zuggarnituren, die jeweils um kurz vor 10:00 Uhr in München und Freiburg abfuhren, sich gegen 13:00 Uhr auf halber Strecke im Bahnhof Altshausen kreuzten und kurz nach 16:00 Uhr Freiburg und München erreichten und somit auch zeitlich ab Aulendorf zum Taktverkehr der Gegenrichtung passten. Die Verschiebung der Taktlinie Ulm–Neustadt (Schwarzw) in Richtung Ulm um eine Stunde ermöglichte, dass der Kleber-Express westlich von Herbertingen auch in diesen Taktverkehr in beiden Richtungen integriert werden konnte. Die Gesamtfahrzeit, die zuvor auf knapp sieben Stunden angestiegen war, verkürzte sich damit um 30 Minuten. Die Verbindung Ulm–Neustadt wurde 1997–2001 über ein verlängertes Zugppar der RE-Linie Stuttgart–Tübingen–Albstadt-Ebingen, das mit Anschluss zum Kleber-Express über Sigmaringen bis Ulm verkehrte um die neuen Züge der Baureihe 611 an das Bahnbetriebswerk Ulm anzubinden, gesichert. Damit entstand auch eine besonders schnelle Umsteigeverbindung München–Tübingen. Nachdem diese Züge ab 2002 nunmehr als IRE auch über Aulendorf geführt wurden, verkehrte ein Zugpaar Ulm–Sigmaringen. Zwischen Aulendorf und Herbertingen verkehrte der Kleber-Express zwar weiterhin zusätzlich zum Taktverkehr, jedoch löste er den bisherigen Schülerzug sowie dessen Rücküberführung als Leerzug ab. Der Nahverkehrsgesellschaft Baden-Württemberg (NVBW), die seit 1996 für den Regionalverkehr in Baden-Württemberg zuständig ist, entstanden somit kaum zusätzliche Kosten für Zugkilometer. Da die Person Andreas Kleber fest mit der Direktverbindung verknüpft ist und er sich stark für die Belange der Verbindung einsetzte, gab die Deutsche Bahn dem Zug gleichzeitig den offiziellen Namen Kleber-Express. Die Fahrgäste konnten beim Zugpersonal von München bis Kißlegg bzw. von Freiburg bis Beuron ein Lunchpaket vom Hotel Kleber Post bestellen, das Andreas Kleber dann täglich am Bahnhof Saulgau direkt an die Züge lieferte. Für das inzwischen als Regionalexpress eingestufte Zugpaar wurde – unüblich für Regionalzüge – eine eigene Ausgabe des Faltblatts Ihr Reiseplan aufgelegt. 1998 und 1999 wechselte der Kleber-Express die Zugnummern auf RE 3640 und RE 3645 bzw. RE 21208 und RE 21213.

Am 26. Dezember 1999 fuhr der RE 21213 zwischen dem aufgelassenen Haltepunkt Hausen vor Wald und Hüfingen gegen 11:00 Uhr in durch den Orkan Lothar umgestürzte Bäume. Die Lokomotive entgleiste mit einigen Wagen und rutschte eine Böschung hinab. Die Rettungskräfte benötigten bis zum späten Abend, um zu den rund 250 Fahrgästen vorzudringen, die sich ohne größere Verletzungen im Zug befanden. Wegen des anhaltenden Orkans und umgestürzter Bäume mussten die Rettungsarbeiten immer wieder unterbrochen werden. Zur Suche und Evakuierung der Verunglückten wurden auch Soldaten des französischen Infanterieregiments 110 der Deutsch-Französischen Brigade eingesetzt.

Im Dezember 2000 musste Kleber sein Hotel in Bad Saulgau schließen; der Kleber-Express verkehrte von nun an wieder ohne Zugnamen und die Bestellung der Lunchpakete war nicht mehr möglich. Nach dem Rückzug ihres Namensgebers und Unterstützers, hielt DB Regio die Direktverbindung München–Freiburg noch bis zum 13. Dezember 2003 aufrecht. Aufgrund hoher Verspätungsanfälligkeit, die aus einem fahrplanbedingten Konflikt der Fahrstraße im Bahnhof Aulendorf des RE 21208 mit der aus Friedrichshafen kommenden Bodensee-Oberschwaben-Bahn (BOB 82310) durch gleichzeitig um 12:47 Uhr vorgesehene Abfahrt bzw. Ankunft sowie einer 20 km/h-Langsamfahrstelle an einem unübersichtlichen Bahnübergang zwischen Aulendorf und Altshausen – die im Jahr 2001 vom Eisenbahn-Bundesamt angeordnet wurde – resultierte und sich in der Folge bei der Zugkreuzung mit RE 21213 in Leutkirch auch auf den EC 94 (Gottfried Keller) München–Zürich auswirkte, war die DB danach nicht länger gewillt, die Verbindung beizubehalten. Somit wurde sie zum Fahrplanwechsel am Folgetag eingestellt und auf Teilabschnitten durch reguläre Taktzüge München–Aulendorf bzw. Herbertingen, Ulm–Neustadt (Schwarzw) und Neustadt (Schwarzw)–Freiburg ersetzt.

Als direkte Nachfolger bestellte die NVBW zwei tägliche Ersatzverbindungen: München–Herbertingen (weiterhin ein verlängertes Zugpaar der Linie München – Aulendorf mit Baureihe 218 und n-Wagen) und Memmingen–Neustadt (Schwarzw) (ein Zugpaar der Linie Ulm–Neustadt (Schwarzw) das östlich von Herbertingen abweichend nach/von Memmingen statt Ulm geführt wurde, mit Baureihe 611 die damit erstmals im Württembergischen Allgäu eingesetzt wurde und zwischen Memmingen und Aulendorf entsprechend ein Zugpaar München–Aulendorf ablöste). Beide Zugpaare fuhren unter dem Namen Allgäu-Donautal-Express und hatten jeweils Anschlüsse Richtung München und Freiburg. Bei der Vergabe der Zugnummern war offenbar noch von Fortbestand des Kleber-Express ausgegangen worden, denn die Züge, die nun mit dessen Fahrzeiten München–Herbertingen und Aulendorf–München fuhren, hoben sich mit den Zugnummern 4190 und 4191 deutlich von den fünfstellingen Nummern aller anderen Züge auf dieser Strecke ab. Infolge von Sparmaßnahmen der NVBW wurde die Taktlinie München–Aulendorf im Dezember 2004 komplett abbestellt und auf den Laufweg München–Memmingen verkürzt. Die Zugverbindungen zwischen Memmingen und Aulendorf wurden infolge dessen generell um 50 % auf einen Zweistundentakt reduziert und damit auch das Zugpaar Memmingen–Neustadt(Schwarzw) nach nur einem Jahr eingestellt bzw. wieder nach/von Ulm geführt. Das Zugpaar München–Herbertingen blieb an Wochenenden und Feiertagen noch ein weiters Jahr auf seinem gesamten Laufweg erhalten, ehe es im Dezember 2005 wegen geringer Nachfrage ebenfalls eingestellt bzw. täglich auf den Laufweg München–Memmingen verkürzt wurde.

Fahrzeugeinsatz

Bis 1960 wurde der Kleber-Express größtenteils von Dampflokomotiven gezogen, die folgende Zeit war hauptsächlich von Diesellokomotiven geprägt. Zwischen Freiburg und Neustadt im Schwarzwald wurden auch Elektrolokomotiven eingesetzt. Der letzte planmäßige Dampflokeinsatz endete im Winter 1965 auf dem Streckenabschnitt von München nach Aulendorf mit der Baureihe 39. In der Folgezeit kamen auf dem gesamten Streckenabschnitt Diesellokomotiven zum Einsatz. Eine Ausnahme bildete der Abschnitt zwischen Freiburg und Neustadt, wo bis 1988 Elektrolokomotiven – ab 1994 als Schiebelokomotiven in Richtung Neustadt eingesetzt wurden. Ab dem Sommerfahrplan 1988 wurde der Kleber-Express durchgehend von der Baureihe 218 bespannt.

Ab 1954 wurden Mitteleinstiegswagen als Wagenmaterial eingesetzt. Selten kamen auch Umbauwagen zum Einsatz. Von den 1960er Jahren bis zur Einstellung wurden n-Wagen eingesetzt, zuletzt inklusive eines Steuerwagens.

Film
 SWR: Eisenbahn-Romantik – Kleber-Express (Folge 487), 2003.

Weblinks

Fahrzeiten-Übersicht der Jahre 1962, 1979, 1989, 1994 und 2002, online auf drive.google.com, abgerufen am 16. April 2021

Einzelnachweise

Personenzug mit Namen
Schienenverkehr (Baden-Württemberg)
Schienenverkehr (Bayern)
Verkehrsgeschichte (Baden-Württemberg)
Verkehrsgeschichte (Bayern)
Zuglauf (Deutsche Bundesbahn)
Zuglauf (Deutsche Bahn AG)


text:
Anglosaské příjmení Conley nosí více různých osobností:

 Chris Conley – americký hudebník
 Mike Conley (* 1962) – americký atlet
 Patrick Conley – Německo autor
 Robert J. Conley – americký autor
 Wayne Conley – americký scenárista


text:
Крістофер Лі Крофорд (,  13 травня 1975, Каламазу) — американський професіональний баскетболіст, що грав на позиції важкого форварда за команду НБА «Атланта Гокс».

Ігрова кар'єра
На університетському рівні грав за команду Маркетт (1993—1997).

1997 року був обраний у другому раунді драфту НБА під загальним 50-м номером командою «Атланта Гокс».

Професійну кар'єру розпочав 1997 року виступами за тих же «Атланта Гокс», захищав кольори команди з Атланти протягом усієї історії виступів у НБА, яка налічувала 8 сезонів. Найуспішнішим був сезон 2003—2004, коли він набирав у середньому 10,2 очка за гру.

Посилання
 Профіль гравця на NBA.com

Американські баскетболісти
Важкі форварди
Баскетболісти «Атланта Гокс»
Задрафтовані «Атланта Гокс»
Уродженці Каламазу
Спортсмени з Мічигану


text:
Gävle (stad); stad in Zweden
Gävle (gemeente); gemeente rond de stad
Gävle (rivier); rivier die door de gemeente en stad stroomt.