text:
Ennetbürgen ist eine politische Gemeinde des Schweizer Kantons Nidwalden.

Geographie
Zur Gemeinde Ennetbürgen gehören Teile der Allmend zwischen Stans und Buochs, der Gebiete Bürgenberg und Bürgenbergwald sowie des Vierwaldstättersees. Somit liegt sie zwischen  am Seeufer und  am Gipfel des Bürgenstocks.

Vom gesamten Gemeindegebiet von 9,32 km²  sind 14,7 % Siedlungsfläche; den grossen Teil von 33,5 % bedecken Gehölz und Wald. Eine noch grössere Fläche wird mit 51,7 % landwirtschaftlich genutzt; lediglich 0,1 % sind unproduktive Flächen.

Wappen
Das rote Ennetbürgner Wappen zeigt einen weissen T-förmigen Stab, der zwei goldene Glocken an beiden Seiten trägt. Darüber befindet sich eine goldene, lachende Sonne, die mit dem linken Auge zwinkert. Der Stab stellt das Kreuz des St. Antonius dar, der als Kirchenpatron gilt. Die zwinkernde und lächelnde Sonne weist auf den sonnigen Südhang hin, der Ennetbürgen zur sonnenreichsten Gemeinde in Nidwalden macht. Das Wappen besteht seit 1894, als es von dem Heraldiker Adalbert Vokinger entworfen wurde.

Geschichte

Der sonnige Südhang des Bürgenstocks war vermutlich schon sehr früh besiedelt. Die Ebene südlich davon, die heute das Gemeindezentrum und größeren Teil der Wohn- und Gewerbegebäude umfasst, war jedoch Überschwemmungsgebiet im Mündungsdelta der Engelberger Aa und unbewohnbar. 1501 wurde auf Beschluss der Landsgemeinde die Aa eingedämmt und bei Buochs in den See geleitet. Damit wurde die Besiedlung der Ebene möglich.

Die «Bergleute vom Bürgen», die Vorgänger der heutigen Genossenkorporation, organisierten bis 1850 das ganze Zusammenleben in Ennetbürgen. Deshalb kann die Frühgeschichte von Ennetbürgen unter ihrem Kapitel nachgelesen werden. Die Zuständigkeit einer Körperschaft für fast alle Belange des öffentlichen Lebens von damals war sicher praktisch und wäre für viele Zeitgenossen auch für die heutige Zeit ein Wunschtraum. Doch der Nachteil von damals, dass nur Genossenbürger politische Rechte ausüben durften, war mit der Annahme der Bundesverfassung von 1848 nicht mehr zu vereinbaren. Deshalb wurde Nidwalden, obwohl hier die Verfassung haushoch abgelehnt worden war, gezwungen, seine Kantonsverfassung anzupassen und allen Einwohnern gleiche Rechte zuzugestehen. Um dies zu erreichen, mussten neue politische Institutionen geschaffen werden. Dies war die Geburtsstunde der Bezirksgemeinden, welche 1965 in politische Gemeinden umbenannt wurden.

Am 1. Mai 1850 wurde die erste Gemeindeversammlung abgehalten. Die Kompetenzen, welche an den Gemeinderat gingen, waren nicht so gross, wollten doch die Einheimischen möglichst Vieles in ihren Händen behalten. Doch mit den Jahrzehnten wuchs auch der Aufgabenbereich der Gemeinden.

Mit der Melioration der Allmend (Fläche zwischen Stans und See) ab den 1920er Jahren erlebte die Gemeinde einen ersten Aufschwung, der mit dem Bau des Militärflugplatzes 1939 einen weiteren markanten Anstieg erfuhr. Es galt nun, viele teure Infrastrukturaufgaben zu erstellen: Strassen, Wasserversorgung, elektrische Versorgung, Kanalisation, Abfallentsorgung, öffentliche Bauten usw.

Heute ist Ennetbürgen eine moderne Gemeinde an einer attraktiven Wohnlage, mit 4200 Einwohnern hat sie eine überschaubare Grösse.

Bevölkerung

Bevölkerungsentwicklung
Die Einwohnerzahl wuchs zwischen 1850 und 1870 mässig an (1850–1870: +10,5 %). Der hohe Geburtenüberschuss war der Hauptgrund dafür. Die Abwanderung in industrielle Gebiete führte danach bis 1888 zu einem Rückgang der Bevölkerung (1870–1888: −9,1 %), so dass die Gemeinde 1888 gleich viele Bewohner zählte wie 1850. Die Jahre von 1888 bis 1910 brachten dann wieder einen Zuwachs (1888–1910: +14,8 %). Zwischen 1910 und 1930 stagnierte die Zahl der Ortsansässigen. Seither wuchs die Einwohnerzahl beständig an. Bis 1950 mässig (1930–1950: +43,6 %), danach in rasantem Tempo. Innerhalb von 73 Jahren (1941–2013) wuchs sie um 277 %. Grund hierfür waren die Verbesserung des Angebots des Öffentlichen Verkehrs und vor allem der Bau der A2. Die Gemeinde wurde wegen ihrer Lage am See und der Nähe zur Autobahn auch für Pendler attraktiv.

Bevölkerungsentwicklung von Ennetbürgen seit 1850 Quelle: Volkszählungen (1850–2000 Eidgenössische), Bundesamt für Statistik (ab 2010)

Sprachen
Die Bevölkerung spricht eine höchstalemannische Mundart, Nidwaldnerdeutsch genannt. Fast die gesamte Einwohnerschaft spricht es als tägliche Umgangssprache. Bei der letzten Volkszählung im Jahr 2000 gaben 94,2 % Deutsch, 1,2 % Serbokroatisch und 0,9 % Italienisch als Hauptsprache an.

Religionen – Konfessionen
Die Bevölkerung war früher vollumfänglich Mitglied der römisch-katholischen Kirche. Die Konfessionsverhältnisse im Jahr 2000 lassen trotz Durchmischung immer noch die ursprüngliche Struktur erkennen: 2'885 Personen waren katholisch (73,24 %). Daneben gab es 13,91 % protestantische und 1,24 % orthodoxe Christen, 2,16 % Muslime und 5,84 % Konfessionslose. 124 Personen (3,15 %) machten keine Angaben zu ihrem Glaubensbekenntnis.

Herkunft – Nationalität
Von den 5061 Bewohnern Ende 2021 waren 4203 (83,05 %) Schweizer Staatsangehörige. Die Zugewanderten stammen mehrheitlich aus Mitteleuropa (Deutschland 268, Frankreich 23, Ungarn 22, Niederlande 21, Österreich und Polen je 18 Personen), aus Südeuropa (Italien 103 und Portugal 63 Personen), dem ehemaligen Jugoslawien (Kosovo/Kosova 42, Bosnien-Herzegowina 30 und Nordmazedonien 17 Personen) und Sri Lanka (23 Personen). Bei der Volkszählung 2000 waren 3618 Personen (91,85 %) Schweizer Bürger; davon besassen 132 Personen eine doppelte Staatsbürgerschaft.

Altersstruktur
Die Gemeinde zählt einen hohen Anteil an Leuten im höheren Alter. Von den Ende 2021 5061 Menschen sind 2416 Personen (oder 47,74 %) 50 Jahre alt oder älter. Während der Anteil der Personen unter zwanzig Jahren 16,89 % der Ortsbevölkerung ausmacht, sind 24,13 % Senioren (65 Jahre und älter). Die grösste Altersgruppe stellen mittlerweile die Personen zwischen 60 und 79 Jahren. Im Jahr 2000 war es noch die Altersgruppe von 30 bis 44 Jahren. Grund dafür ist die Alterung der Generation der Babyboomer (Jahrgänge bis 1965). Auf 100 Leute im arbeitsfähigen Alter (20–64 Jahre; 2985 Personen) entfallen 29 Junge (855 Personen) und 41 Menschen (1221 Personen) im Pensionsalter.

Die aktuelle Altersverteilung zeigt folgende Tabelle:

Die Alterung nimmt zu. Dies beweist der Vergleich mit dem Jahr 2000. Bei der letzten Volkszählung im Jahr 2000 ergab sich folgende Altersstruktur:

Wirtschaft
Landwirtschaft und der Warentransport auf dem See waren lange die Hauptwirtschaftszweige in Ennetbürgen. Im 19. Jahrhundert kamen noch handwerkliche Berufe dazu. Und ab 1871 wurde der Fremdenverkehr immer bedeutender. Heute gibt es zahlreiche Arbeitsplätze im Flugzeugbau mit etlichen Zuliefererbetrieben.

In Ennetbürgen ist die Arbeitslosigkeit tief; die Sozialhilfequote betrug 2019 0,94 %. Im Jahr 2020 waren von 2094 Beschäftigten 1115 männlich und 979 weiblich. Die Mehrheit der Beschäftigten arbeitete 2020 in Dienstleistungsunternehmen (Sektor 3). Danach folgte der Bereich Industrie und Gewerbe (Sektor 2). Der lange Zeit dominierende Bereich Landwirtschaft/Forstwirtschaft/Fischerei (Sektor 1) hat nur noch untergeordnete Bedeutung. Die Zahlen für die drei Sektoren sehen wie folgt aus:

Im Jahr 2000 gab es 1'075 Erwerbstätige in Ennetbürgen. Davon waren 586 (54,51 %) Einheimische und 489 Zupendelnde. Die Zupendelnden kamen vorwiegend aus der Region; nämlich aus Buochs(22,5 %), Stans(11,5 %), Stansstad(7,4 %), Beckenried(6,5 %), Oberdorf(5,7 %), Luzern(4,7 %), Dallenwil(4,3 %) und Wolfenschiessen(4,1 %). Im gleichen Jahr waren 2'166 Menschen aus Ennetbürgen erwerbstätig. Somit arbeiteten 1'580 Personen in anderen Gemeinden. In den Nidwaldner Hauptort Stans pendelten 507 Personen(=32,1 % aller Wegpendelnden), in die Stadt Luzern 228 Personen(14,4 %), nach Buochs 136 Personen(8,6 %), nach Stansstad 72 Personen(4,6 %), nach Kriens 69 Personen(4,4 %), nach Hergiswil 67 Personen(4,2 %), nach Emmen 54 Personen(3,4 %), nach Oberdorf 32 Personen(2,0 %), nach Horw und Sarnen jeweils 29 Personen(1,8 %). Somit pendelt rund die Hälfte der Leute innerhalb der Agglomeration Stans (Stans, Buochs, Stansstad etc.), doch auch eine starke Minderheit in die Agglomeration Luzern (Stadt Luzern, Kriens, Hergiswil, Emmen, Horw etc.).

Verkehr
Der Autobahnanschluss an der A2 (Gotthardroute) ist in wenigen Autominuten von Ennetbürgen aus erreichbar. Ans Netz des Öffentlichen Verkehrs ist Ennetbürgen mit der Postautolinie Länderpark – Stans (Bahnhof) – Seelisberg angeschlossen.

Tourismus

Hotellerie auf dem Bürgenstock
Ab Ende des 19. Jahrhunderts entstand auf dem Bürgenstock ein Hoteldorf. Die nötigen Infrastrukturanlagen wurden von den Hotelbetreibern eigenständig erstellt und unterhalten. Als Oase der Gastlichkeit für höchste Ansprüche erlebte der Bürgenstock verschiedene Hochs und Tiefs, je nachdem sich die Gepflogenheiten der noblen Gäste änderten. 1999 erwirtschafteten die Bürgenstock-Hotels erstmals seit langem wieder schwarze Zahlen. 1996 verkaufte die Eigentümerfamilie Frey die gesamte Anlage.
Seit Sommer 2000 ist das Hoteldorf Teil der Schweizer Rosebud Heritage Gruppe, die die Anlage bis Ende 2012 zu einem 5-Sterne Tagungsressort ausbauen wollte.

Pfarrkirche St. Anton
Sie wurde in den Jahren 1892 bis 1894 erbaut und stellt eines der wenigen neugotischen Bauwerke im Kanton dar. 1972 wurde sie einer umfassenden Aussen- und 1991 einer Innenrestaurierung unterzogen. 2009 wurden als weitere Baumassnahme der gesamte Glockenstuhl erneuert und die Zifferblätter gereinigt. Die Kirche ist weitgehend im ursprünglichen Bau- und Ausstattungszustand erhalten, weshalb sie der Kanton 1989 ins Inventar der schützenswerten Kulturgüter aufgenommen hat. Speziell zu beachten sind die reich geschnitzten Figurenwerke der Altäre, der Kanzel und der Beichtstühle, sowie das Chorbogengemälde und die Glasfenster. Die Metzler-Orgel (1991) besitzt 29 Register.

St. Jost-Kapelle

Die Chroniken zu Gründungsdatum und Gründer der Kapelle widersprechen einander. Ausgrabungen in den Jahren 1973–1975 haben ergeben, dass sich bereits im 12. oder 13. Jahrhundert am heutigen Ort eine Kapelle befand. Als Erweiterung dieser alten Kapelle entstand 1340 der heute noch erhaltene Chor mit seinen Fresken. Das Hauptschiff der alten Kapelle wurde 1518 abgebrochen und durch das bestehende grössere Hauptschiff ersetzt. Chor und Turm blieben stehen.

1794–1796 fand eine Umgestaltung und Renovierung nach dem damaligen Zeitgeschmack, geleitet vom Baumeister Singer von Luzern, statt. Die Wandmalereien wurden mit Gipsputz verdeckt. Anstelle der alten Flügelaltäre wurden barocke Altäre aus Stuckmarmor, angefertigt von Kaspar Josef Waser, aufgestellt.

1970–1978 wurde die Kapelle einer umfassenden Restaurierung unterzogen, welche sich nach dem ursprünglichen Aussehen orientierte. Die alten Wandmalereien wurden so weit möglich wiederhergestellt. Die Kapelle wurde unter eidgenössischen Denkmalschutz gestellt. Der schlichte Bau hoch über dem See zieht viele Brautpaare und Wanderer an.

Bilder

Persönlichkeiten
 Josef Konrad Scheuber (1905–1990), Geistlicher und Jugend- und Volksschriftsteller
 Ilona Christen (1951–2009), deutsche Fernseh- und Hörfunkmoderatorin
 Peter Truttmann (* 1965), Politiker (GLP)
 Dominik Steiner (* 1973), Politiker (FDP.Die Liberalen)
 Nicole Riner (* 1990), Tennisspielerin

Literatur

Weblinks

 Offizielle Website der Gemeinde Ennetbürgen

Einzelnachweise

Ort im Kanton Nidwalden
Schweizer Gemeinde


text:
Het paardenzadel (Anomia ephippium) is een tweekleppigensoort uit de familie van de Anomiidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1758 door Linnaeus.

Beschrijving
Het paardenzadel leeft vastgehecht aan de zeebodem of andere harde oppervlakken, maar de wijze van aanhechting is bijzonder. Een vertakte steel loopt van de bovenste schelphelft door een gat in de onderste helft en zit vast aan het substraat. Deze soort komt voor in de Atlantische Oceaan en wordt 6 cm lang.

Anomiidae

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Verkhovsky District () is an administrative and municipal district (raion), one of the twenty-four in Oryol Oblast, Russia. It is located in the east of the oblast. The area of the district is . Its administrative center is the urban locality (an urban-type settlement) of Verkhovye. Population: 17,283 (2010 Census);  The population of Verkhovye accounts for 41.5% of the district's total population.

References

Notes

Sources

Districts of Oryol Oblast


text:
Tepuihyla shushupe é uma espécie de anfíbio anuros da família Hylidae. Está presente no Peru. A UICN classificou-a como deficiente de dados.

Ver também
Declínio das populações de anfíbios

Referências

Tepuihyla
Anfíbios descritos em 2016
Anfíbios do Peru


text:
Adolf Bayer (23. března 1859 Dobřany – 30. března 1929 Plzeň) byl český sládek německého původu, od roku 1900 vrchní sládek v Měšťanském pivovaru (Plzeňský Prazdroj) vařícím pivo plzeňského typu. Ve své době se jednalo o jednoho z nejváženějších a nejbohatších obyvatel města.

Životopis

Narodil se v Dobřanech u Plzně do rodiny starosty města Vincence Bayera, zakladatele místního pivovaru. Zde se vyučil pivovarnickému řemeslu, následně začal pracovat v pivovaru v Kolíně, v letech 1885 až 1887 působil v pivovaru ve Vlkýši severně od Plzně. Roku 1887 se odstěhoval do Plzně a nastoupil jako vařič do Měšťanského pivovaru, založeného roku 1842, kde jako vrchní sládek působil Bayerův švagr Josef Binder. Postupně zde vystřídal několik pozic, roku 1900 se po Binderově smrti stal vrchním sládkem Měšťanského pivovaru.

Bayer bydlel se svou rodinou v domě přímo v areálu závodu, mimo to si nechal postavit bytový a obchodní dům č. 13 v pozdější ulici Bedřicha Smetany. Angažoval se v odborech, do roku 1918 členem působil ve vedení plzeňské sekce Svazu rakouských průmyslníků. Byl rovněž členem a od roku 1911 předsedou Spolku pro průmysl pivovarský v království Českém, předsedal též Jednotě pro vydržování výzkumných ústavů pivovarských. Bayer vykonával vedoucí pozici až do své smrti, poté nastoupil na místo vrchního sládka Měšťanském pivovaru Jan Šebelík.

Úmrtí
Adolf Bayer zemřel 30. března 1929 v Plzni ve věku 70 let a byl pochován ve výstavní kamenné hrobce na plzeňském Ústředním hřbitově, nedaleko hřbitovního kostela svatého Václava. Neoklasicistní hrobku se sochařskou výzdobou vytvořila známá kamenická firma Jan Cingroš.

Rodinný život
Bayer se v květnu 1887 oženil s Luisou Kastnerovou (1864–1931) z Kolína, narodily se jim tři dcery.

Odkazy

Externí odkazy

 Životopis
 Stavební vývoj Měšťanského pivovaru
 Čestný hrob v Plzni
 Základní údaje

Sládci Měšťanského pivovaru v Plzni
Čeští průmyslníci
Narození 23. března
Narození v roce 1859
Narození v Dobřanech
Úmrtí 30. března
Úmrtí v roce 1929
Úmrtí v Plzni
Muži
Pohřbení na Ústředním hřbitově v Plzni
Čeští Němci


text:
Sir John Graham Kerr  (18 September 1869 – 21 April 1957), known to his friends as Graham Kerr, was a British embryologist and Unionist Member of Parliament (MP). He is best known for his studies of the embryology of lungfishes. He was involved in ship camouflage in the First World War, and through his pupil Hugh B. Cott influenced military camouflage thinking in the Second World War also.

Early life
He was born at Rowley Lodge, in Arkley in Hertfordshire, to Scottish parents: James Kerr, former Principal of Hooghly College in Calcutta, and his wife, Sybella Graham.

Kerr was educated at the Royal High School, Edinburgh, and then studied medicine at the University of Edinburgh.

Zoology
Kerr interrupted his medical studies to join an Argentinian expedition to study the natural history of the Pilcomayo River. On his return, he studied natural sciences at Christ's College, Cambridge, graduating with first class honours in 1896. The Argentinian expedition had ended with the loss of most of the collections, but after graduating he mounted an expedition to the Gran Chaco, bringing home a large collection of material related to the South American lungfish, Lepidosiren paradoxa. Kerr was accompanied by John Samuel Budgett, who studied the frogs of the area and discovered a new genus.

After a period acting as Demonstrator in the Animal Morphology lectures at Christ's College, Cambridge (1898 to 1902), he was appointed in August 1902 as Regius Professor of Natural History in the University of Glasgow replacing John Young. Kerr stayed until 1935 when he was succeeded by Prof Edward Hindle. Kerr was particularly interested in teaching medical students, and published widely.

In 1903, he was elected a Fellow of the Royal Society of Edinburgh. His proposers were Sir Isaac Bayley Balfour, James Cossar Ewart, Frederick Orpen Bower, and James Geikie. He won the Society's Neill Prize in 1904. He served as the Society's Vice President from 1928 to 1931.

He was President of the Royal Physical Society of Edinburgh from 1906 to 1909, and elected a Fellow of the Royal Society in 1909. He received LLDs from the University of Edinburgh in 1935 and the University of St Andrews in 1950.

Camouflage
Kerr made early contributions to ship camouflage in the First World War. He wrote to First Sea Lord Winston Churchill on 24 September 1914, advocating camouflage by disruptive coloration — breaking up outlines with patches of strongly contrasting tone — and countershading — shading guns into invisibility with lighter paint below, darker paint above. Kerr openly supported the controversial camouflage claims of American artist Abbott Handerson Thayer. Kerr's aim was to make ships difficult to spot and fool range finders by disrupting their outlines, or in his own words "to destroy completely the continuity of outlines by splashes of white", to make ships harder to hit with gunfire at long range. Kerr's principle was applied to ships in various ways, but Kerr found it difficult to promote or control the use of his camouflage ideas, and they fell out of favour after Churchill's departure from the Admiralty. The Royal Navy reverted to plain grey. A rival proposal for disruptive camouflage emerged in 1917 from the marine artist Norman Wilkinson. Wilkinson, unlike Kerr, had little difficulty fitting in with the naval establishment, and was put in charge of a large-scale program of painting ships in disruptive patterns that became known as "Dazzle camouflage".  After the war, Kerr engaged in an unsuccessful legal dispute over the credit for creating dazzle camouflage. Wilkinson successfully promoted the false idea that Kerr's camouflage sought invisibility rather than image disruption.

Kerr again influenced British camouflage in the Second World War, this time through his pupil Hugh B. Cott.

Politics and late life
Kerr was elected as Unionist MP for the Combined Scottish Universities at a by-election in 1935 after the MP and novelist John Buchan resigned his seat when he was appointed as Governor General of Canada. After his election to Parliament, Kerr resigned his professorship, and moved to Hertfordshire. He held the seat until the university constituencies were abolished for the 1950 general election, serving for a time as Chairman of the Parliamentary and Scientific Committee.

He was knighted in the King's Birthday Honours in 1939.

The University of St Andrews awarded him an honorary doctorate (LLD) in 1950.

He died on 21 April 1957 at Barley House in Royston, Hertfordshire.

Family

He married twice. First, in 1903, to Elizabeth Mary Kerr. She died in 1934. He remarried in 1936 to Isabella Dunn Clapperton (née Macindoe), a widow.

Legacy
The Zoology Building of the University of Glasgow was renamed the Graham Kerr Building in his name.

Publications

Textbook of Embryology with the Exception of Mammals (1919)
Zoology for Medical Students (1921)
Evolution (1926)
An Introduction to Zoology (1929)

References

External links

Papers of Sir John Graham Kerr at the University of Glasgow
Biography of Sir John Graham Kerr at the University of Glasgow

1869 births
1957 deaths
People from Hertfordshire
People educated at the Royal High School, Edinburgh
Alumni of the University of Edinburgh
Alumni of Christ's College, Cambridge
British embryologists
20th-century British zoologists
Fellows of Christ's College, Cambridge
Academics of the University of Glasgow
Fellows of the Royal Society
Unionist Party (Scotland) MPs
Knights Bachelor
Members of the Parliament of the United Kingdom for the Combined Scottish Universities
UK MPs 1931–1935
UK MPs 1935–1945
UK MPs 1945–1950
Camoufleurs
Camouflage researchers
19th-century British zoologists


text:
Miyagawa Chōshun (; 1683 – 1753) foi um pintor japonês do estilo ukiyo-e. Fundador da escola Miyagawa, ele e seus pupilos estiveram entre os poucos artistas de ukiyo-e que não produziam xilogravura. Chōshun nasceu na província de Owari, mas viveu muitos de seus últimos anos em Edo, onde morreu.

Chōshun foi treinado por artistas da escola Tosa e escola Kanō, e também pelo mestre do primitivo ukiyo-e Hishikawa Moronobu. Tais influências são nítidas em seu trabalho. Suas representações são dotadas de uma leve feminilidade. Richard Lane, estudioso do ukiyo-e, considera sua técnica de coloração entre as melhores do estilo artístico. Chōshun retratava quase que exclusivamente cortesãs, mas também são notórios em sua produção peças de Shunga, de pinturas eróticas.

Ukiyo-e
Pintores do período Edo


text:
Granata japonica is a species of sea snail, a marine gastropod mollusk in the family Chilodontidae.

Description
(Original description by Adams) The brown, convex, imperforate shell has a suborbicular shape. It is transversely costulate. The riblets are close-set, and noduled. The interstices are very finely longitudinally striated. The spire is rather prominent. The rounded whorls are costate. The subcircular aperture is pearly within.

Distribution
This marine species occurs off Japan.

References

External links
 To Encyclopedia of Life
 To World Register of Marine Species

japonica
Gastropods described in 1850


text:
Voici la liste des planètes mineures numérotées de 202001 à 203000. Les planètes mineures sont numérotées lorsque leur orbite est confirmée, ce qui peut parfois se produire longtemps après leur découverte. Elles sont classées ici par leur numéro et donc approximativement par leur date de découverte.

Planètes mineures 202001 à 203000

202001-202100

202101-202200

202201-202300

202301-202400

202401-202500

202501-202600

202601-202700

202701-202800

202801-202900

202901-203000

Sources
  Base de données du Centre des planètes mineures

Liste des planètes mineures de 200 001 à 300 000


text:
Vladimir "Vladica" Kovačević (în ; ) a fost un fotbalist sârb care a jucat pentru naționala Iugoslaviei la Campionatul Mondial de Fotbal 1962. A ajuns cu FK Partizan până în Finala Cupei Campionilor Europeni 1966, fiind și golgeterul competiției din acel an înscriind 7 goluri, la fel ca și Mazzola și Puskás. A antrenat-o pe Olympique Lyon timp de doi ani.

Legături externe
 Profilul lui Vladica Kovačević pe site-ul Asociației de Fotbal a Serbiei

 Profilul lui Vladica Kovačević la weltfussball

Nașteri în 1940
Fotbaliști iugoslavi
Atacanți
Antrenori sârbi
Antrenori ai lui Olympique Lyonnais
Decese în 2016


text:
Frithjof Fearnley (16 de diciembre de 1896 – 18 de abril de 1971) fue un actor de nacionalidad noruega.

Nacido en Oslo, Noruega, estuvo casado con la actriz Randi Brænne.

Filmografía

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Oslo
Actores de teatro de Noruega
Actores de cine de Noruega


text:
Порокът е деяние, поведение или навик, който се счита за неправилен, неморален, покварен и унизителен. Порокът е противоположност на добродетелта. Порокът се напътства по нечисти плътски желания и е предвистник на греха. Според Платон "Добродетелта, изглежда, е някакъв вид здраве, красота и сила на душата, а пък порочността е болест, грозота и слабост.".

Произход
Думата порок произлиза от старобългарската дума порицание.

Пороци в християнството
В Християнството пороците се делят на душевни и телесни пороци. Те също така се описват и като страсти.

Душевните страсти са: забрава, невежество, безбожие, неправилно мнение, всяка ерес, сквернословие, гняв, яд, злъчност, избухливост, човеконенавист, злопаметност, злословие, осъдителство, неразумно униние, страх, боязън, свадливост, ревност, завист, празнословие, възгордяване, притворство, лъжа, неверие, алчност, желание за материални придобивки, пристрастие, привързаност към земна вещ, равнодушие, скъперничество, неблагодарност, мърморене, тщеславие, предубеденост, намусеност, самохвалство, властолюбие, старание да се харесаш на хората, измамничество, безсрамие, нечувствителност, ласкателство, престореност, присмехулство, двуедушие и други.

Коренът на всяко зло е сребролюбието, и злонравие и порочност.

Телесните страсти са: похот, лакомия, ненаситност, разкош, пиене, скришно ядене, всякаква страст към удоволствия, блудство, прелюбодейство, необузданост, нравствена нечистотия, кръвосмешение, развращаване на деца, скотоложство, зли желания, срамотни страсти, кражба, обиране на светини, разбойничество, убийство на човек, телесно отпускане и наслада от щенията на плътта (когато тялото е по-здраво), гадателства, магии, заклинания, птицегадателства, клюкарство, кокетничене, празни приказки, украшения, безделие, блуждаене, хазарт, пристрастеност и злоупотреба със светски удоволствия.

Живот заради тялото, който затлъстява ума и го прави земен и животински, и никога не позволява да се издигне към Бога и към усъвършенстване на добродетелите.

и други...

Пороци в исляма
В Исляма се насърчаваща да се използва само позволеното – халалът и да се отбягва съмнителното и забраненото - харамът... Също така в някои случаи, в исляма порока е грях.

1. Злословие (Гъйбет).

"О, вярващи, странете от подозрението! Понякога съмнението е грях. И не се дебнете, и не злословете, един на друг! Нима на някого от вас ще се хареса да яде плътта на мъртвия си брат? Вие се отвращавате от това. И бойте се от Аллах! Аллах е приемащ покаянието, милосърден."

(ел-Худжурат, 49:12)

2. Отрицание

"Вярващите да не взимат неверници за ближни вместо повярвалите. А който направи това, той няма нищо общо с Аллах..."

(Али Имран, 3:28)

3. Високомерие

"Предостатъчно зло е за един човек да изпитва пренебрежение към своя брат мюсюлманин.", "...Високомерието е отхвърляне на истината и пренебрегване на хората."

(Муслим)

4. Неблагодарност

Аллах лишава лихвата от берекет и увеличава берекета на садаката. Аллах не обича никой неблагодарник, грешник.

(Сура "Бакара" 2:276)

5. Алчност

Жалък и губещ е обожателят на динара (златна монета) и обожателят на дирхама (сребърна монета)."

(Бухари)

и други.

Пороци в будизма
Будизмът изповядва аскетичния идеал или това е обуздаване на мислите и смиряване на желанията. В будизма няма разлика между порок и грях, счита се за едно и също.

Пороците в Будизма са: празнодумство, алчност, гняв, невежество и др.

Вижте също
Християнска етика

Ислямска етика

Будистка етика

Източници

Морал
Престъпност


text:
Егор Алексеевич Качмашев () ― российский пловец в ластах.

Биография
Егор Качмашев родился 13 октября 2002 года в городе Березовский Свердловской области.

Спортивная карьера
Егор Качмашев - воспитанник отделения подводного спорта Берёзовской детско-юношеской спортивной школы «Олимп». Подводным спортом занимается с 2009 года. С 2015 года тренируется у заслуженных тренеров РФ Марии Карасевой и Владислава Петрова.

В 2017 году выполнил норматив мастера спорта, выиграв первенство России. Был включён в сборную России.

В 2017 году завоевал золото первенства мира.

По итогам 2018 года федерацией подводного спорта России был признан лучшим спортсменом-юниором страны.

В 2018 году был лучшим на первенстве Европы на дистанциях 50, 100 и 200 метров, а также в эстафетах 4х100, 4х200 и смешанной эстафете 4х50 м .

29 декабря 2018 года Егору Качмашеву было присвоено звание «Мастер спорта России международного класса» .

В июне 2019 года в греческой Янине на чемпионате Европы стал пятикратным чемпионом Европы, двукратным рекордсменом мира среди юниоров. Он одержал победу на дистанциях 100 и 200 метров в ластах, был награжден золотом эстафет 4х50 в ластах, 4х200, 4х100 метров.

В августе 2019 года в египетском Шарм-Эш-Шейхе на первенстве Мира завоевал 5 золотых и 1 серебряную медаль. Также установил два новый юношеских мировых рекорда на дистанции 50 метров и эстафете 4х50 метров плавание в ластах.

Приказом министра спорта №173-нг от 4 декабря 2019 года  Егору было присвоено почётное звание заслуженный мастер спорта России.

На чемпионате мира 2021 года завоевал два серебра и два золота в эстафетах.

Примечания

Ссылки

Пловцы в ластах России


text:
RTS 1 (Први програм РТС-а, Prvi program RTS-a; deutsch: Erster Kanal RTS) ist ein serbischer Fernsehsender der öffentlich-rechtlichen Rundfunkanstalt Radio-Televizija Srbije.

Aktuelle Programmaufstellung

Nachrichten
 Дневник (Nachrichtenjournal)
 Јутарњи дневник (Morgenjournal)
 Вести (Kurznachrichten)
 Јутарњи програм (Morgenprogramm)
 Шта радите, бре? (Was macht ihr denn?)
 Београдска хроника (Belgrads Chronik)
 Око (Auge)
 Око магазин (Magazin: Auge)
 Евронет (Euronet)
 Упитник (Fragezeichen)
 Да. Можда, не (Ja. Vielleicht auch Nein.)
 Сведок (Zeuge)

Sport
 Спорт плус (Sport Plus)
 UEFA Champions League (Лига шампиона)

Serbische Fernsehserien (Stand: Februar 2010)
 Грех њене мајке (Greh njene majke) – Wiederholung
 Село гори, а баба се чешља (Selo gori, a baba se češlja)
 Бела лађа (Bela lađa)
 Породично благо (Porodično blago) – Wiederholungen
 Приђи ближе (Priđi bliže)

Unterhaltung
 ТВ Слагалица (TV Slagalica) – Quizshow
 Кувати срцем (Kuvati srcem)
 У здравом телу (U zdravom telu)
 Једна песма, једна жеља (Jedna pesma, jedna želja)
 Високи напон (Visoki napon)
 Балканском улицом (Balkanskom ulicom)
 ТВ лица... као сав нормалан свет (TV lica... kao sav normalan svet)
 48 сати свадба (48 sati svadba)
 Мира Адања-Полак и Ви (Mira Adanja-Polak i Vi)
 Време је за бебе (Vreme je za bebe)
 Жикина шареница (Žikina šarenica) – Sonntagmorgen-Show
 ТВ бинго – Lottoziehungen

Ausländische Sendungen (Stand: Februar 2010)
 Rome
 CSI: Crime Scene Investigation (Место злочина)
 The Riches (Ричијеви)
 Band of Brothers (Браћа по оружју)
 Boston Legal (Бостонски адвокати)
 Hannah Montana (Хана Монтана)
 The Unit (Јединица)

Weblinks
 Offizielle Internetpräsenz (serbisch-latein)
 Offizielle Internetpräsenz (serbisch-kyrillisch)

Öffentlich-rechtlicher Fernsehsender
Fernsehsender (Serbien)
Vollprogramm (Fernsehen)
Serbischsprachiger Fernsehsender


text:
El condado de Salvatierra es un título nobiliario español creado por el rey Felipe III el 20 de febrero de 1613 a favor de Diego Sarmiento de Sotomayor y Mendoza, señor del Sobroso y de Salvatierra.

Diego Sarmiento de Sotomayor y Mendoza era hijo de García Sarmiento de Sotomayor y Noroña, IV señor del Sobroso y de Salvatierra, y de Leonor Sarmiento de Mendoza y Pesquera.

El rey Felipe V concedió la Grandeza de España, el 10 de enero de 1718, a José Francisco Sarmiento de Sotomayor y Velasco, V conde de Salvatierra, marqués del Sobroso y conde de Pie de Concha.

Su denominación hace referencia a la localidad de Salvatierra de Miño (provincia de Pontevedra).

Condes de Salvatierra

Historia de los condes de Salvatierra

 Diego Sarmiento de Sotomayor y Mendoza (m. 1618), I conde de Salvatierra, señor del Sobroso y de Salvatierra.
 Casó con Leonor de Luna y Enríquez de Almansa, hija del VII Señor de Fuentidueña. Le sucedió su hijo:

 García Sarmiento de Sotomayor y Luna (m. 25 de junio de 1659), II conde de Salvatierra, I marqués del Sobroso, virrey de Nueva España (1642-1648) y del Perú. :: Soltero sin descendientes, le sucedió su hermano:

 Diego Sarmiento de Sotomayor y Luna (m. 23 de abril de 1675), III conde de Salvatierra, II marqués del Sobroso.
 Casó con Juana de Isasi Idiáquez, II condesa de Pie de Concha. Le sucedió su nieto:

 José Salvador Sarmiento de Sotomayor Isasi (1643-13 de mayo de 1681), IV conde de Salvatierra, III conde de Pie de Concha.
 Casó el 18 de agosto de 1676 con María Victoria de Velasco y Guzmán, hija de Francisco Fernández de Velasco y Guzmán, y de Catalina Carvajal y Cobos, IV marquesa de Jódar. Le sucedió su hijo:

 José Francisco Sarmiento de Sotomayor y Velasco (1681-21 de diciembre de 1725), V conde de Salvatierra, IV marqués del Sobroso, IV conde de Pie de Concha.
 Casó el 23 de febrero de 1702 con María Leonor Dávila Zúñiga y Messía, marqués de Loriana, hija de Francisco Melchor Dávila Zúñiga y Messía de Ovando, VII marqués de Loriana, y de Luisa de Zúñiga y Dávila, VI marquesa de Baides. Sucedió su nieta, hija de José Manuel Sarmiento de Sotomayor y Dávila (1704-1725), que falleció antes que su padre, y de Ana María Fernández de Córdoba-Figueroa.

 Ana María Sarmiento de Sotomayor y Fernández de Córdoba (20 de mayo de 1725-18 de febrero de 1770), VI condesa de Salvatierrra, IX marquesa de Loriana,  VIII marquesa de Baides, VI marquesa de la Puebla de Ovando, VII marquesa del Sobroso, IV marquesa de Valero, XII condesa de Pedrosa y VIII marquesa de Jódar.
 Casó el 24 de junio de 1739, en Madrid, con su primo segundo, Juan de Mata Vicente Fernández de Córdoba-Figueroa y Spínola, hijo de Nicolás Fernández de Córdoba y de la Cerda, X duque de Medinaceli, IX duque de Feria, VII marqués de Montalbán, etc., y de Gerónima Spínola de la Cerda. Le sucedió su hijo:

 José María Fernández de Córdoba-Figueroa y Sarmiento de Sotomayor (Madrid, 23 de noviembre de 1747-12 de junio de 1806), VII conde de Salvatierra, X marqués de Loriana, IX marqués de Baides, VII marqués de la Puebla de Ovando, VIII marqués del Sobroso, V marqués de Valero, IX marqués de Jódar, y XIII conde de Pedrosa.
 Casó en primeras nupcias el 2 de octubre de 1768 con Sinforosa González de Castejón y Silva (m. 1773), hija de Martín Manuel de Castejón y Dávila, III marqués de Velamazán, V marqués de Gramosa, marqués de Coruña, vizconde de las Vegas de Matute, y de Fernanda de Silva. Casó en segundas, el 9 de febrero de 1774, con María Antonia Fernández de Villarroel y Villacís, VI marquesa de San Vicente del Barco, hija de Pedro Antonio Fernández de Villarroel y Fernández de Córdoba, V marqués de San Vicente del Barco, IV marqués de Fuentehoyuelo, vizconde de Villatoquite, y de Micaela de Villacís y de la Cueva, hija de Ignacio Manuel de Villacís y Manrique de Lara, V conde de las Amayuelas, IV conde de Peñaflor de Argamasilla. Sucedió su hija del segundo matrimonio:

 Juana Nepomucena Fernández de Córdoba Villarroel y Spínola de la Cerda (Madrid, 6 de agosto de 1785-Madrid, 25 de mayo de 1808), VIII condesa de Salvatierra, XI marquesa de Loriana, X marquesa de Baides, VIII marquesa de la Puebla de Ovando, IX marquesa del Sobroso, VI marquesa de Valero, X marquesa de Jódar y XIV condesa de Pedrosa.
 Casó con José Rafael Fadrique de Silva Fernández de Híjar y Palafox (1776-1863), V marqués de Rupit, XII duque de Aliaga, XII duque de Híjar, etc. Le sucedió su hijo:

 Cayetano de Silva y Fernández de Córdoba (Madrid, 8 de noviembre de 1805-Perpiñán, 25 de enero de 1865), IX conde de Salvatierra, XII marqués de Loriana,, XIII duque de Híjar, XVII duque de Lécera, XV conde de Aranda, XXII conde de Belchite, XVII conde de Salinas, XIX conde de Ribadeo, X marqués de las Torres, X marqués de Vilanant, XI marqués de Almenara,  IX marqués de Orani, IX conde de Salvatierra, XI marqués de Baides, XI marqués de Jódar, IX marqués de la Puebla de Ovando, X marqués del Sobroso, VII marqués de Valero, XIV y último conde de Pedrosa, VII marqués de San Vicente del Barco, VII marqués de Fuentehoyuelo, VIII marqués de Ciadoncha, X y último señor de Villaviudas, caballero de la Orden de Santiago, caballero de la Orden de Carlos III, maestrante de Sevilla y gentilhombre de cámara del rey.
 Casó el 11 de enero de 1826, en Madrid, con María de la Soledad Bernuy y Valda. Sucedió su sobrino el 5 de diciembre de 1866:

 Agustín de Silva y Bernuy  (m. 17 de nayo de 1872), X conde de Salvatierra,  XIV duque de Híjar, XIV duque de Lécera, X duque de Bournonville, VIII marqués de San Vicente del Barco, X marqués de Rupit, marqués de Almenara, marqués del Sobroso, XVII conde de Aranda, XIII conde de Castellflorit, XX conde de Ribadeo, XIX conde de Salinas, vizconde de Alquerforadat, vizconde de Ebol, príncipe della Portella.
 Casó con Luisa Fernández de Córdoba, hija de Francisco de Paula Fernández de Córdoba y Lasso de la Vega, XIX conde de la Puebla del Maestre, y de Manuela de la Vega de Aragón y Nin de Zatrillas, marquesa de Peñafuerte. Sin descendientes. En 4 de febrero de 1904 por rehabilitación, sucedió su sobrino:

 Alfonso de Silva y Fernández de Córdoba, XI conde de Salvatierra, XVI duque de Híjar, XV duque de Aliaga, X marqués de San Vicente del Barco, XVIII marqués de Almenara, XIX conde de Aranda, XVII conde de Palma del Río, XXII conde de Ribadeo.
 Casó con María del Rosario Gurtubay y González de Castejón. Le sucedió su nieta:

 María del Rosario Cayetana Fitz-James Stuart y Silva, XII condesa de Salvatierra, XVIII duquesa de Alba de Tormes, XVII duquesa de Híjar, XVII duquesa de Aliaga, XI duquesa de Berwick, XI Ducado de Liria y Jérica, XII duquesa de Montoro, III duquesa de Huéscar, XI duquesa de Arjona, XI condesa-duquesa de Olivares, XI marquesa de San Vicente del Barco, XVIII marquesa de Almenara, XVIII condesa de Palma del Río etc.
 Casó en primeras nupcias con Luis Martínez de Irujo y Artázcoz. Contrajo un segundo matrimonio con Jesús Aguirre y Ortiz de Zárate. Casó en terceras nupcias con Alfonso Díez Carabantes. En 1994 le sucedió de su primer matrimonio, por cesión, su hijo:

 Cayetano Martínez de Irujo y Fitz-James Stuart, XII conde de Salvatierra.
 Casó el 15 de octubre de 2005 con Genoveva Casanova y González. (divorciados)

Referencias

Salvatierra
Sarmiento de Sotomayor


text:
Ian Burnley (born 11 March 1963) is an English cricketer. He played three first-class matches for Cambridge University Cricket Club in 1984.

See also
 List of Cambridge University Cricket Club players

References

External links

1963 births
Living people
English cricketers
Cambridge University cricketers
Sportspeople from Darlington
Cricketers from County Durham


text:
Bernard B. Brown (La Farge, 24 de julho de 1898 — Glendale, 20 de fevereiro de 1981) é um sonoplasta estadunidense. Venceu o Oscar de melhor mixagem de som na edição de 1940 por When Tomorrow Comes.

Ligações externas

Engenheiros de som premiados com o Óscar


text:
Martigny ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand: ) im Département Seine-Maritime in der Region Normandie (vor 2016 Haute-Normandie). Sie gehört administrativ zum Arrondissement Dieppe und ist Teil des Kantons Dieppe-1 (bis 2015 Offranville). Die Einwohner werden Martignyais genannt.

Geografie
Martigny liegt etwa acht Kilometer südsüdöstlich von Dieppe nahe der Alabasterküste des Ärmelkanals. Am Ostrand der Gemeinde fließt die Varenne. Umgeben wird Martigny von den Nachbargemeinden Arques-la-Bataille im Norden und Nordwesten, Saint-Aubin-le-Cauf im Osten und Nordosten, Le Bois-Robert im Süden sowie Aubermesnil-Beaumais im Westen und Südwesten.

Bevölkerungsentwicklung

Sehenswürdigkeiten
 Kirche Saint-Martin aus dem 13. Jahrhundert
 Priorat Saint-Clair, heutiger Benediktinerkonvent

Weblinks

Ort in der Normandie


text:
Ejler Bille (Odder, 6 de marzo de 1910 - 1 de mayo de 2004) fue un artista danés. Estudió en la Kunsthåndværkerskolen en Copenhague, con Bizzie Høyer 1930-32 y la Real Academia Danesa de Arte, 1933. En 1934 se unió a Linien, Corner en 1940 y CoBrA en 1949. Se concentró en pequeñas esculturas, pero pasó a la pintura después de unirse al CoBrA. En 1969 fue profesor invitado de la Real Academia Danesa de Arte.

Enlaces externos

 Ejler Bille en Schäfer Grafisk Værksted

Pintores de Dinamarca del siglo XX
Escultores de Dinamarca del siglo XX
Escultores del siglo XXI
Miembros de CoBrA
Pintores abstractos
Galardonados con la Medalla del Príncipe Eugenio


text:
Acharia is a monotypic genus of flowering plants in the family Achariaceae. The sole species is Acharia tragodes, which is endemic to the Cape Provinces in South Africa.

The genus is named for Swedish botanist Erik Acharius (1757–1819). It was first published in Prodr. Pl. Cap. on page 14 in 1794.

References

External links
  Photo of leaves

Achariaceae
Plants described in 1794
Flora of the Cape Provinces


text:
Zraikî (în ) este o comună în raionul Volodarka, regiunea Kiev, Ucraina, formată din satele Șevcenkove și Zraikî (reședința).

Demografie

Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Zraikî era vorbitoare de ucraineană (%), existând în minoritate și vorbitori de rusă (%).

Note

Zraikiî
Zraikiî, Volodarka
Zraikiî, Volodarka, Kiev


text:
The Chintamani Temple of Theur is a Hindu temple dedicated to Ganesha Located  from Pune, the temple is "one of the larger and more famous" of the Ashtavinayaka, the eight revered shrines of Ganesha in the Indian state of Maharashtra.

The temple lore describes how bhagwan Ganesh retrieved the wish-giving jewel Chintamani for his devotee, the sage Kapila from the greedy king Gana and how he pacifies the uneasy mind of the god Brahma, who meditated on him in Theur. The temple is associated with the Ganapatya saint Morya Gosavi (dated between 13th to 17th century). Though the temple is believed to have existed since antiquity, the current structure of the temple was built by him or his descendant. The Chintamani Temple was also a spiritual magnet for the Peshwa rulers, especially Madhavrao I (1745–1772) who renovated and made additions to the temple structure.

Location
Theur is located in the Haveli taluka of Pune district, near the confluence of river Bhima and the conjoint river Mula-Mutha.

Religious significance
Though Theur is prescribed to the fifth temple to be visited in the Ashtavinayak circuit, pilgrims often visit Theur second in the circuit after Morgaon, as it is a more convenient route.

The Mudgala Purana narrates: Gana or Guna or Ganasura was the son of king Abhijit and his wife Gunavati. A strong, but greedy and hot-headed warrior king, Gana pleases the god Shiva – Ganesha's father with his worship. Shiva grants Gana the kingship of the three worlds – heaven, earth and underworld and decreed that Gana could not be killed by anything that possessed any of the three gunas. Once, Gana and his entire arrives at the hermitage of the sage Kapila, who owned the wish-granting jewel Chintamani. Kapila serves the prince and his army with delicious food created with the help of the jewel. The greedy prince desires to acquire the jewel, however the sage refuses.  However, Gana seizes it from the sage. Kapila, a devotee of Ganesha, prays to Ganesha to retrieve the gem. Ganesha with his army appears in Gana's dream; one of his soldiers cuts Gana's head. Gana wakes up and marches towards Kapila's hermitage with his army, intending to slay the sage. Abhijit tries to dissuade his son and advises him to return Chintamani to the sage, but in vain. Gana starts to destroy the hermitage. Ganesha's shakti ("power") – the goddess Siddhi appears and creates a thousand-armed warrior Laksha, who destroys Gana's army while Ganesha himself beheads the arrogant prince. Ganesha returns the jewel to Kapila, however, the sage chooses to have his Lord instead of the jewel itself. So, Ganesha stays on in Theur with Kapila, taking the name of the jewel Chintamani.

The name Theur originates from the Sanskrit word Sthavar meaning stable. According to another legend, the god Brahma meditated here and his restless mind became sthavar due to Ganesha's blessings. Since Ganesha got rid of Brahma's Chintas ("worries"), he became known as Chintamani. According to another tale, the god-king Indra worshipped Ganesha here under the Kadamba tree to get rid of the sage Gautama's curse. The place was thus known as Kadamaba-Nagar, the town of Kadamba trees.

History
Though Theur is believed to a Ganapatya (sect which considers Ganesha as the Supreme Being) pilgrimage centre since ancient times, the current temple was built by the Ganapatya saint Morya Gosavi or his descendant Dharmadhar (Dharanidhar). The exact date of the temple is unknown.

Morya Gosavi often visited the temple on his trips between his home town Chinchwad and Morgaon, the foremost of the Ashtavinayaka temples. On every fourth lunar day after the full moon, Morya used to visit the Theur temple. According to a story, as per his guru's orders, Morya performed penance at Theur by observing a strict fast for 42 days, within this period, he is believed to have "divine revelations". Ganesha is believed to have appeared in the form of a tiger to Morya and granted him siddhi (spiritual powers).

The Theur temple along with other Ganapatya centres near Pune, enjoyed royal patronage from the Brahmin Peshwa rulers of the Maratha Empire during the 18th century. The Peshwas, who worshipped Ganesha as their kuladaivat ("family deity"), donated in land and/or cash and/or made additions to these Ganesha temples, especially Theur and Morgaon. The Theur temple has been a spiritual magnet of the Peshwas, especially Madhavrao I. Madhavrao, who also renovated the temple, used to visit before engaging in any battle and after a battle to thank for the success in battle. Madhavrao spent his last days in the precincts of the temple. In the period of extreme illness that led to his death, Madhavrao tried to please the Lord by performing Him a perennial abhisheka of milk. Chimaji Appa, brother and military commander of the Peshwa Baji Rao I, donated a large European bell, which still hangs in the temple. He had acquired it as war booty from the Portuguese after seizing the Vasai Fort.

Currently, the temple is under the administration of the Chinchwad Devasthan Trust, which also governs Morgaon and Siddhatek Ashtavinayak temples.

Architecture

Described as "one of the larger and more famous" of the Ashtavinayaka temples, the temple's main gate located to the North is relatively smaller compared to the scale of the temple, however the central icon of Chintamani-Ganesha faces East. The temple has a wooden Sabha-mandapa (assembly hall), which was built by Madhavrao. The hall also has a black stone water fountain in it. Besides the central shrine dedicated to Ganesha, there are number of smaller shrines in the temple complex: Mahadeva (Shiva) temple, Vishnu-Lakshmi temple, Hanuman temple etc. Behind the temple is the Peshwa Wada – the Peshwa Palace. Once the residence of Madhavrao, today the day-to-day activities of the temple are carried from this place.

Like other Ashtavinyaka icons, the central icon of Ganesha is considered self-manifested and hardly any features are visible except the elephantine head – studded with jewel eyes – and trunk, which turns to his left. The icon is interpreted to be seated in cross-legged posture. The icon is smeared with sindur like rest of the Ashtavinyaka images.

Temple festivals

The temple celebrates three main festivals. The Ganesha Prakatostav which corresponds to the Ganesh Chaturthi festival. The festival is celebrated from the first to the seventh day of the Hindu month of Bhadrapada, where Ganesh Chaturthi is the fourth day. A fair is held on this occasion. The Maghotsav festival is held to commemorate the birthday of Ganesha - Ganesha Jayanti, which falls on the fourth day of the Hindu month of Magha. The temple festival is celebrated from the first to the eighth of the month. A fair is also organized. The Rama-Madhav Punyostav on the eighth day of the Kartik month commemorates the death anniversary of the temple's best known patron, Madhavrao and his wife Ramabai, who performed Sati on his funeral pyre and was burnt with him.

Notes

References

Ganesha temples
Hindu temples in Pune district


text:
Minjar () ist eine Stadt in der Oblast Tscheljabinsk (Russland) mit  Einwohnern (Stand ).

Geografie

Die Stadt liegt an der Westflanke des Südlichen Ural etwa 360 km westlich der Oblasthauptstadt Tscheljabinsk am Sim, einem rechten Nebenfluss der in die Kama mündenden Belaja.

Minjar gehört zum Rajon Ascha.

Die Stadt liegt an der Südstrecke der Transsibirischen Eisenbahn Moskau–Samara–Tscheljabinsk–Omsk (Streckenkilometer 1745 ab Moskau). Wenige Kilometer südlich der Stadt verläuft die Fernstraße M5 Moskau–Tscheljabinsk.

Geschichte
Minjar entstand 1771 im Zusammenhang mit dem Bau des Eisenwerkes Minjarski Sawod. Das Werk wurde 1784 in Betrieb genommen und war Ende des 18./ Anfang des 19. Jahrhunderts ein bedeutender Lieferant für Dachbleche in die Gouvernements Zentralrusslands. Am 14. Mai 1943 erhielt der Ort unter dem heutigen Namen Stadtrecht.

Bevölkerungsentwicklung

Anmerkung: Volkszählungsdaten

Kultur und Sehenswürdigkeiten
Im Stadtzentrum sind eine Kirche vom Ende des 18. Jahrhunderts und Denkmale der Industriearchitektur aus dem 19. Jahrhundert erhalten.

Nahe der Stadt befindet sich ein alpines Skisportzentrum regionaler Bedeutung.

Wirtschaft
In Minjar gibt es zwei große Schotterbrüche und eine Schraubenfabrik.

Einzelnachweise

Weblinks

Webseite der Stadt (russisch)
Minjar auf mojgorod.ru (russisch)

Ort in der Oblast Tscheljabinsk
Ort in Europa
Stadtrechtsverleihung 1943


text:
Diarthrodes saturni is een eenoogkreeftjessoort uit de familie van de Dactylopusiidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1913 door Farran.

Dactylopusiidae


text:
Hussein Al-Ghazi (born 7 May 1990) is a Yemeni footballer who plays as a midfielder.

International career

He made his international debut on January 20 2010, a 3-0 victory against Bahrain during the 2011 AFC Asian Cup qualification. He was selected to the Yemeni squad that played at the 2019 AFC Asian Cup.

References

Yemeni footballers
Yemeni expatriate footballers
Yemen international footballers
1990 births
Living people
Al-Ahli Taizz SC players
Al-Shula players
Al-Saqr SC players
Al-Oruba (Yemeni) players
Al-Tilal SC players
Al-Bahri players
Al-Wakrah SC players
Yemeni expatriate sportspeople in Iraq
Yemeni expatriate sportspeople in Qatar
Expatriate footballers in Iraq
Expatriate footballers in Qatar
Yemeni League players
Qatari Second Division players
2019 AFC Asian Cup players

Association football midfielders


text:
Khalid Assar (born 10 December 1992) is an Egyptian table tennis player. At the 2016 Summer Olympics he competed in the Men's Singles where he lost to Wang Jianan of Congo in the preliminary round.

He qualified to represent Egypt at the 2020 Summer Olympics.

His brother is fellow Olympian, Omar Assar.

References

External links

1992 births
Living people
Egyptian male table tennis players
Olympic table tennis players of Egypt
Table tennis players at the 2016 Summer Olympics
Table tennis players at the 2020 Summer Olympics
African Games medalists in table tennis
African Games gold medalists for Egypt
African Games silver medalists for Egypt
African Games bronze medalists for Egypt
Competitors at the 2015 African Games
Competitors at the 2019 African Games
People from Desouk
21st-century Egyptian people


text:
Adesmia germainii är en ärtväxtart som beskrevs av Rodolfo Amando Philippi. Adesmia germainii ingår i släktet Adesmia och familjen ärtväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Ärtväxter
germainii


text:
The 2000–01 Illinois Fighting Illini men's basketball team represented the University of Illinois at Urbana–Champaign in the 2000–01 NCAA Division I men's basketball season. Led by first year head coach Bill Self, the Illini played their home games at Assembly Hall in Champaign, Illinois and were members of the Big Ten Conference. They finished the season with a record of 27–8, 13–3 in Big Ten play to win a share of the Big Ten regular season title with Michigan State. They lost in the semifinals of the Big Ten tournament to Indiana. They received an at-large bid to the NCAA tournament as the No. 1 seed in the Midwest Region. They advanced to the Elite Eight before losing to Arizona.

Regular season
In May 2000, Lon Kruger left Illinois to become head coach of the NBA's Atlanta Hawks. Bill Self was named Illinois' 15th head men's basketball coach on June 9, 2000. Self came to Illinois from Tulsa where he had led the Golden Hurricane to consecutive NCAA tournament appearances, including a 32–5 record and Tournament run to the Elite Eight in 2000. Self 's first season at Illinois, was memorable. The Illini were ranked in the Top 10 the entire season and tied for the Big Ten Championship with Michigan State. The Illini defeated Purdue in the quarterfinals of the Big Ten tournament, but fell to Indiana in the semifinals.

The Illini received an at-large as a No. 1 seed in the Midwest Region of the NCAA Tournament. Easy wins over Northwestern State and Charlotte led to a trip to the Sweet Sixteen. The Illini defeated Kansas in the Sweet Sixteen to advance to the Elite Eight. However, the Illini run ended in the Elite Eight to eventual national runner-up Arizona, the third meeting between the two schools on the season. Sophomore Frank Williams became the first Illini player to earn Big Ten Player of the Year honors since 1967 and was named to several postseason All-America squads. Junior Cory Bradford set an NCAA record by making a three-point field goal in 88 consecutive games.

Roster

Source

Schedule and results

|-
!colspan=12 style="background:#; color:#;"|Non-conference regular season

|-
!colspan=9 style="background:#"|Big Ten regular season

|-
!colspan=9 style="background:#"|Big Ten tournament

|-
!colspan=9 style="background:#"|NCAA tournament

Source

Player stats

Awards and honors
 Frank Williams
Big Ten Player of the Year
Chicago Tribune Silver Basketball award
Wooden 1st team All-American
National Association of Basketball Coaches 2nd team All-American
Associated Press 3rd team All-American
Team Most Valuable Player
Fighting Illini All-Century team (2005)
Brian Cook
Fighting Illini All-Century team (2005)
Cory Bradford
Associated Press Honorable Mention All-American

Rankings

References

Illinois Fighting Illini
Illinois Fighting Illini men's basketball seasons
Illinois
2000 in sports in Illinois
2001 in sports in Illinois


text:
Shipton is an English surname. Notable people with the surname include:

Alyn Shipton (born 1953), American jazz musician
Cathy Shipton (born 1957), English actress
Eric Shipton (1907–1977), English mountaineer
Geoff Shipton (born 1941), Australian swimmer
George Shipton (1839–1911), British trade unionist
James Shipton (1798–1865), British merchant and politician
James Ancil Shipton (1867–1926), American army officer
Richard Shipton (died c.1726), pirate active in the Caribbean
Roger Shipton (1936–1998), Australian politician
Susan Shipton (born 1958), Canadian film editor
William Shipton (1861–1941), English cricketer
Zoe Shipton, British geologist

See also
Ursula Southeil (c.1488–1561), English seer and prophetess known as Mother Shipton
Shipton (disambiguation)
Shipston (surname)

English-language surnames


text:
Zemědým Vaillantův (Fumaria vaillantii) je nízká, planě rostoucí rostlina. Tento jednoletý, naturalizovaný archeofyt je druh rodu zemědým a je považován za polní plevelnou rostlinu.

Výskyt
Druh je rozšířen v jižní a střední Evropě, v jižních oblastech Velké Británie a Švédska v západní Sibiři, Střední Asii, Íránu a na severu Afriky, druhotně byl zavlečen do Severní Ameriky.

V České republice se vyskytuje na sušších místech se zásaditou až neutrální půdou jako jsou pole, vinice, náspy, zahrady, okraje cest či lesů i rumoviště. Roste na teplejších místech v nížinách a pahorkatinách.

Popis

Jednoletá bylina vysoká 10 až 30 cm, která vyrůstá z tenkého, málo větveného kořene dlouhého okolo 5 cm. Má vystoupavou až přímou lodyhu která je dutá, zpravidla rozvětvená a šedozeleně až modrozeleně ojíněná. Měkké listy s řapíky bez palistů mají čepele dvakrát zpeřeně dělené. Lístky s krátkými řapíčky jsou čárkovité, po obvodě celistvé a na vrcholu ostré. Vytrvalé listeny jsou čárkovité a bývají dlouhé 0,5 až 1,5 mm.

Oboupohlavné květy se stopkami vyrůstají ve čtyř až patnáctičetném hroznu. Opadavý kalich má dva bělavé, trojúhelníkovité, nepravidelně zoubkované lístky asi 0,5 mm dlouhé. Koruna má čtyři lístky asi 5 mm dlouhé rostoucí ve dvou kruzích, horní venkovní má úzkou ostruhu a spodní je okrouhlý, u báze jsou lístky bílé a v koncové části narůžovělé či načervenalé.

Kvetou od května do září a opylovány jsou hmyzem nacházejícím nektar u báze šesti tyčinek. Plody vyrůstají na odstávajících stopkách, jsou to kulovité, hnědé, vrásčité, jednosemenné nažky velké okolo 2 mm. Druh se rozšiřuje se výhradně semeny. Ploidie druhu je 2n = 32.

Taxonomie
Zemědým Vaillantův se v české přírodě vyskytuje ve dvou poddruzích:
 zemědým Vaillantův pravý (Fumaria vaillantii Loisel. vaillantii), ten má listeny dosahující asi 3/4 délky stopek plodů, květy má spíše načervenalé a jeho nažky měří v průměru 2 až 2,5 mm,
 zemědým Vaillantův maloplodý (Fumaria vaillantii Loisel. schrammii) (Asch.) Nyman, jeho listeny dosahují přibližně 1/2 délky stopek plodů, květy má spíše narůžovělé a jeho nažky jsou v průměru 1,7 až 2 mm velké.
Poddruh zemědým Vaillantův maloplodý je poměrně nový taxon a není dosud zjištěno, zda jeho početní stavy se nezmenšují. Proto je v "Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky" hodnocen jako druh dostatečně neprostudovaný (C4b).

Význam
Bylina je považována za plevel, který občas zapleveluje hlavně ozimy, vytrvale pícniny a řidčeji i okopaniny. Vzniklé škody však bývají malé a ve většině případů k jeho likvidaci postačí nezanedbávat péči o půdu.

Reference

Externí odkazy

Makovité
Flóra Česka
Flóra střední Evropy
Flóra jihovýchodní Evropy
Flóra jihozápadní Evropy
Flóra severní Evropy
Flóra východní Evropy
Flóra jihozápadní Asie
Flóra Střední Asie
Flóra Kavkazu
Flóra Číny
Flóra Indického subkontinentu
Flóra severní Afriky
Flóra Makaronésie


text:
Миха́йлівський за́мок (; ) — палац у Росії, в центрі Санкт-Петербурга. Розташований за адресою Садова вулиця 2. Збудований у 1796 — 1801 роках за наказом російського імператора Павла I як його резиденція. Створений як замок на воді. Став місцем убивства імператора. Найбільший архітектурний пам'ятник, що завершує історію петербурзької архітектури XVIII сторіччя. Інша назва — Інженерний замок ().

Назва
Своєю назвою Михайлівський замок зобов'язаний розміщенному в ньому храму Михайла Архангела, покровителя будинку Романових, й бажанням Павла I називати всі свої палаци «замками» за причиною його титулу Великого магістра Мальтійського ордена, Друге назва — «Інженерний замок» походить від розташованого там з 1819 року Головного інженерного училища.

Ряд мемуаристів стверджує, що назва пов'язана з появою Архангела Михаїла або його посланника вартовому солдату на місці, де згодом було зведено замок. Принаймні, саме так сучасники інтерпретували настійні вимоги государя називати замок «Михайлівським» відразу після закладки. Не виключено, що легенда про бачення поширювалася імператором свідомо для того, щоб обґрунтувати вельми сумнівну необхідність термінового зведення нової резиденції наказом святого.

Єдиний відомий випадок в історії російської архітектури, коли світська архітектурна споруда було названа не на честь власника, територією або призначенням, але на честь святого.

Будівництво
Загальний задум створення замку і перші ескізи його планування належали самому Павлу. Робота над проектом майбутньої резиденції почалася ще в 1784 році, коли він був великим князем. В процесі проектування, що тривало майже 12 років, він звертався до різних архітектурних зразків, побаченим під час закордонної подорожі 1781-1782 років. Одним з можливих місць зведення нового палацу називалася Гатчина. До моменту початку будівництва папка проектів імператора налічувала 13 різних варіантів майбутнього палацу.

Указ про будівництво замка - багаторічної мрії, було видано в перший місяць царювання Павла I, 28 листопада 1796 року: «для постійного государева помешкання будувати з поспіхом новий неприступний палац-замок. Стояти йому на місці застарілого Літнього будинку».

Палац цей займає місце, на якому колись стояв Літній палац, побудований Петром Великим в 1711 році, при злитті Мойки з Фонтанкою.

- "Коцебу А. Ф. Ф. фон. Короткий опис імператорського Михайлівського палацу 1801 року"
Будівля зведена на місці дерев'яного Літнього палацу Єлизавети Петрівни, створеного архітектором Франческо Растреллі, де 20 вересня (1 жовтня) 1754 року велика княгиня Катерина Олексіївна народила великого князя Павла Петровича й де під час Палацового перевороту 1762 року була проголошена імператрицею його мати.

Замок було побудовано у 1797-1801 роках, його перший камінь закладено  року. У підсумку проект палацу був виконаний архітектором Всилем Баженовим за дорученням імператора Павла I, що бажав зробити його своєю головною парадною резиденцією. Будівництвом керував архітектор Вінченцо Бренна (який довгий час помилково вважався автором проекту). Бренна переробив початковий проект палацу й створив художню обробку його інтер'єрів.

Крім Баженова й Бренна у створенні проекту брав участь сам імператор, який склав кілька малюнків для нього. У помічниках Бренна також значилися Федір Свиньїн й Карло Россі. Павло I прискорював будівництво, Вінченцо Бренна отримав чин статського радника, йому в допомогу спрямовані Чарльз Камерон і Джакомо Кваренгі. Крім того, разом з Бренна працювали Є. Соколов, І. Гірш й Григорій Пильников, а ще на стадії створення проекту Павло залучав Анрі Віольє. Для прискорення робіт були перекинуті будівельні матеріали з інших будівництв: декоративний камінь, колони, фризи і скульптури з Царського Села й Академії мистецтв (були розібрані кілька павільйонів у Царському Селі й палац у Пеллі); з будівництва Ісаакіївського собору за проектом Рінальді — мармур, в тому числі фриз з написом, який помістили над головними воротами; з Таврійського палацу — набірний паркет.

За розпорядженням імператора будівництво велося вдень і вночі (при світлі ліхтарів і смолоскипів), так як він вимагав відбудувати замок начорно у той же рік. Число робітників, що працювали на будівництві, доходила до 6 тисяч одночасно

 року, у день святого Архангела Михаїла, замок було урочисто освячено, але роботи по його внутрішньому оздобленню ще тривали до березня 1801 року.

Після вбивства імператора, через 40 днів після новосілля, Михайлівський замок було покинуто Романовими й на два десятиліття прийшов в запустіння. Коли Олександру I знадобилося срібло для розкішного сервізу весільного подарунка сестрі Ганні Павлівні, королеві Нідерландів, на переплавку пішли срібні врата з Михайлівської палацової церкви. Микола I наказав архітекторам «добувати» у палаці мармур для побудови Нового Ермітажу.

У 1819 році замок зайняло Головне інженерне училище, від якого пішла його друга назва — «Інженерний». У приміщенні імператорської спальні, де було вбито Павла I, в 1858 році за вказівкою імператора Олександра II була освячена церква св. первоверховних апостолів Петра і Павла.

У 1820 році Карло Россі перепланував територію навколо замку. Підйомні мости були прибрані, а канали засипані. У наступні роки замок поступово втрачав первозданний вигляд. Керував перебудовою тоді Томмазо Адаміні. У 1829—1835 роки була проведена перебудова і перепланування інтер'єрів для потреб інженерного училища (архітектор Олександром Андрєєв). У 1893—1894 роках замок перебудовувався архітектором Миколою Шевяковим.

З 1918 по 1941 і з 1945 в замку розміщується військово-інженерна школа (Ленінградське військово-інженерне училище). Під час німецько-радянської війни (1941—1945 рр) в Михайлівському замку розташовувався шпиталь. У 1951 році в замок на час проведення ремонту і реставрації в Головному адміралтействі переведені кораблебудівний і особливий факультети військово-морського інженерного училища ім. Дзержинського. З 1957 року по даний час в замку розташовується Центральна військово-морська бібліотека. У 1960 році військове відомство звільнило (за винятком ЦВМБ) замок, що було передано Ленінградській Раді народного господарства для розміщення технологічних інститутів. Основним орендарем стало Центральне Бюро технічної інформації Ленінграда (ЦБТІ). У 1980-х у замку розташовувалися Ленінградський Центр науково-технічної інформації (ЛенЦНТІ), Ленінградська філія Всесоюзного науково-дослідного інституту технічної естетики (ВНДІТЕ), Всесоюзний проектний інститут «ДіпроНДІнеметаллоруд», Ленінградський державний інститут по проектуванню заводів енергетичного машинобудування «Лендепроэнергомаш», ЛПО обчислювальної техніки та інформатики, СКБ «Індикатор».

У 1988 році орендарі почали поступово звільняти приміщення замку. Через використання різними установами різних відомств протягом довгого часу, стан замку залишав бажати кращого: палацові зали були перегороджені вздовж і впоперек, плафони і розписи на стінах — грубо зафарбовані.

У 1991 році третина приміщень замку була передана Державному Російському музею, а всі будівлі (за винятком приміщень бібліотеки ВМФ) передано в розпорядження музею в 1994 році. До 300-річного ювілею міста замок було відреставровано, відновлено багато інтер'єрів у вигляді, в якому були за імператора Павла І, а також напис на фасаді (раніше закритий листовим залізом) і статуї з боку Літнього саду. Були реконструйовані й відкриті фрагменти Воскресенського каналу й Трьопрогінного мосту, що збереглися під землею — частина інженерно-фортифікаційних споруд, що оточували замок. Урочисте відкриття Михайлівського замку відбулося 27 травня 2003 року.

У залах замку відкриті постійні експозиції — «Античні сюжети в російській мистецтві», «Епоха Ренесансу в творчості російських художників», «Історія замку і його мешканців» і «Відкритий фонд скульптури».

Опис

В плані замок являє квадрат із заокругленими кутами, всередину якого вписаний центральний восьмикутний парадний внутрішній двір. Головний в'їзд у замок розташовано з півдня. Три розташованих під кутом мости з'єднували будинок з площею, що розташована перед ним. Через рів з водою, що оточував площу Коннетабля з пам'ятником Петру I у центрі, було перекинуто дерев'яний підйомний міст, по обидва боки якого стояли гармати. За пам'ятником — рів й три мости, причому середній міст призначався тільки для імператорської родини та іноземних послів і вів до головного входу. «Російський імператор, задумуючи його зведення, відштовхувався від поширеної в європейських столицях схеми побудови прямокутного в плані замку з прямокутним ж внутрішнім двором і круглими кутовими вежами».

Будівля розташована біля витоку річки Мойки з Фонтанки. Спочатку воно було з усіх боків оточене водою: з півночі і сходу річки Мойка й Фонтанка, а з півдня й заходу канали Церковний й Вознесенський (тепер засипані) відокремлювали замок від решти міста, перетворюючи територію замку на штучний острів. Потрапити до нього можна було лише через мости, що охоронялися вартовими.

Підхід до будівлі починався від Італійської вулиці через потрійні напівциркульні ворота, середній проїзд яких призначався лише для членів імператорської родини. За ними знаходилася широка пряма алея, по якій були побудовані будівлі стаєнь і манежу (екзерциргауз). Вона закінчувалася у триповерхових павільйонів кордегардій, за якими починалися передзамкові укріплення.

В комплекс споруд замку входили:

 Палац
 Воскресенський канал (засипаний, відновлена частина під Трехчастным мостом)
 Тричастинний міст
 Горнверк, на якому було встановлено пам'ятник Петру I (сучасна площа Петра Великого, раніше площа Коннетабля)
 Кленова вулиця
 Два павільйони Кордегардій Михайлівського замку

Архітектура палацу характерна для Санкт-Петербурга XVIII сторіччя. Суворою витонченістю свого стилю замок швидше нагадує середньовічну фортецю, він є єдиним в Росії палацовим спорудою «замок на воді» в стилі романтичного класицизму. «Своєрідний вигляд цього будинку, що поєднує в собі суперечливі архітектурні тенденції та стилістичні прийоми, ставить його осібно в загальному руслі розвитку російського класицизму. Однак саме Михайлівський замок сприймається як найбільш виразний символ павлівської доби. У його зовнішності виразно втілилися художні смаки і своєрідність особистості власника і головного творця — імператора Павла I»

Щоб підкреслити, що Росія — велика морська держава, замок було оточено з усіх боків ровами з водою, підйомними мостами, брустверами, чавунними ґратами. Воскресенський канал, що отримав свою назву від головних замкових воріт, проходив в безпосередній близькості від головного фасаду. Завдяки цьому складалося враження, ніби замок піднімається з води. Поруч з замком було зведено освячений одночасно з замком пам'ятник Петру I — творцеві морської сили імперії. З півдня по сторонам Воскресенських воріт поміщені високі гранітні обеліски, прикрашені військовими обладунками. В нішах біля обелісків колись розташовувалися статуї Аполлона Бельведерського і Діани (нині вони перебувають у Літньому саду). Через Воскресенські ворота по підйомному мосту можна було потрапити на парадний двір. Але через Вознесенські ворота в'їжджати дозволялося тільки імператору, членам його сім'ї та іноземним послам. Всупереч чуткам про манії переслідування імператора вільний безкоштовний доступ в резиденцію через інші ворота було відкрито для всіх його підданих — мешканців Петербурга, для того щоб вони могли ознайомитися з творами мистецтва, стилем, модою, та копіювати їх.

Західний (церковний) фасад замку виглядав найбільш ошатно. Він був прикрашений декоративним ліпним карнизом і алегоричними скульптурами Віри і Надії. На місці вікон 3-го поверху, яких за Павла були відсутні, розташовувалися виконані з білого каррарського мармуру медальйони із зображеннями чотирьох євангелістів (Івана, Луки, Матвія та Марка). Зараз ці зображення розташовані на внутрішніх стінах храму.

Аттик завершувався мармуровими скульптурами святих апостолів Петра і Павла роботи П. Тріскорні, тепер встановленими перед головним фасадом лютеранської церкви святих апостолів Петра і Павла на Невському проспекті, і визолоченним хрестом.

«Центральна частина південного фасаду контрастно виділена піднятим на високий цокольний поверх портиком з чотирьох здвоєних іонічних колон червоного мармуру з пишним скульптурним фронтоном і аттиком над ним». Його прикрасив барельєф «Історія заносить на свої скрижалі славу Росії», виконаний скульптором П. Стаджі. Також на цьому фасаді була розташована змінена біблійна цитата (спочатку віднесена до Бога, а не до монарха) — Дому твоєму належить святість для Господа в довготу днів. «Підкреслено монументальний, репрезентативний головний південний фасад. Урочистий стрій його колон і гігантські обеліски нагадують колонаду Лувру і ворота Сен-Дені в Парижі».

«Протилежний головному північний фасад, звернений до Літнього саду, розроблений як парковий. У його центрі розташована широка прикрашена скульптурою сходи, що ведуть в лоджію входу з парної мармурової колонадою тосканського ордера, що підтримує терасу. Фасад завершено багато декорованим аттиком». Відкриту терасу цього фасаду підтримує мармурова колонада, використана і широкі сходи, прикрашена статуями Геркулеса і Флори.

«Західний і східний фасади, згідно з проектом Баженова, були трактовані однотипно як підлеглі». У бік Садової вулиці виступає фасад палацової церкви, яка увінчана типово петербурзьким шпилем.

Історики мистецтва відзначають успіх архітектора, який зумів впоратися зі складним завданням.

Приміщення замку

 Загальна Столова зала входила до анфілади парадних покоїв імператриці Марії Федорівни. Його обробка була здійснена за проектом архітектора Вінченцо Бренни у 1799-1801 рр. з використанням 2 люстр на п'ятдесят свічок, виконані за малюнками Джакомо Кваренгі і призначалися спочатку для Георгіївської зали Зимового палацу і двох камінів з сибірського порфіру. У середині XIX сторіччя Загальна Столова Зала розділена на три самостійні приміщення, в яких розташовувалися класи Головного Інженерного училища. В процесі проведення реставраційних робіт 2002-2003 років відновлено первісний об'єм цієї зали.

 Тронна імператриці Марії Федорівни була виконана за проектом Вінченцо Бренни у 1799-1801 рр. Стіни приміщення, в якому стояв трон, були затягнуті малиновим оксамитом. У центрі стелі в оточенні частково визолоченного та розфарбованого ліплення містився плафон «Суд Паріса» роботи художника Я. Меттенлейтера, в алегоричній формі прославлявший красу господині замку. В 1859 році за проектом К. А. Ухтомського у східній стіні зали (біля якої колись розміщувався трон), була влаштована напівциркульна арка, що об'єднала колишні Тронна й Предтронна кімнати імператриці, в яких влаштували Модельна зала Головного Інженерного училища. Реставрація Тронної Марії Федорівни проведена в 2002-2003 рр.
 Всього в Михайлівському замку тронних зал було п'ять: два — самого государя-імператора, потім государині, великого князя і спадкоємця Олександра Павловича і його брата Костянтина, який мав титул цесаревича.
 Георгіївська зала примикала до Круглої Тронної зали імператора і служив кордегардією для кавалерів Мальтійського ордену. Зала була неодноразово перебудована в XIX—XX століттях, при цьому первісний вигляд зали була загублена. Найбільш суттєві зміни відбулися в 1843 році. у 1953-1954 роках в залі проводилися реставраційні роботи, що частково реконструювали його первісний вигляд, при цьому відтворивши багато елементів історичного оздоблення. У 2007 році будівельники повністю реконструювали горищне перекриття. Роботи, проведені в рамках проекту «Економічний розвиток Санкт-Петербурга», фінансувалися Міністерством культури за участю Міжнародного банку реконструкції та розвитку..
 Мармурова галерея — приміщення призначене для урочистого зібрання кавалерів мальтійського Ордену.

40 днів замку за Павла I

Павло побоювався палацових переворотів й не бажав залишатися в Зимовому палаці, вирішив побудувати собі нову безпечну резиденцію. Існує переказ, що солдатові, який стояв вночі на годиннику в Літньому палаці, з'явився юнак, оточений сяйвом, який сказав: «Іди до імператора і передай мою волю — щоб на цьому місці було споруджено храм і будинок в ім'я архістратига Михаїла».  Солдат, змінившись з поста, повідомив про подію начальству, потім імператорові. Так нібито й було прийнято рішення про будівництво нового палацу, так було дано йому ім'я — Михайлівський.

Цікаво, що за однією з сімейних легенд статський радник Данилевський, захоплюючись красою тільки що побудованого Михайлівського замку в Петербурзі, клопотав перед Павлом додати до свого прізвища «Михайлівський». Його син, Олександр Іванович Михайлівський-Данилевський, став відомим військовим істориком.

Імператор планував проводити в замку зборів та урочисті церемонії мальтійських лицарів, що знайшло своє відображення в обробці його парадних апартаментів. Єдиним парадним прийомом стала аудієнція датського міністра графу Левендалю, дана 24 лютого в Мальтійському тронному залі.

1 (13) лютого 1801 року Павло і його родина переїхали в новий палац. У день святого архангела Михаїла, о 9 годині 45 хвилин ранку Павло I, разом з членами своєї сім'ї та свитою почав церемоніальну ходу від Зимового палацу у напрямку до замку. На всьому шляху його проходження були розставлені гвардійські полки. Урочиста процесія супроводжувалася пальбою гармат і музикою полкових оркестрів. У замку государя вже чекали особи перших п'яти класів, вищі воєначальники, а також іноземні посли і міністри. Павло I переселився у Михайлівський замок, коли ще навіть не встигли просохнути стіни нової будівлі і, за свідченням очевидців, у приміщеннях «стояв такий густий туман, що незважаючи на тисячі воскових свічок, ледь мерехтівши крізь імлу, всюди панувала темрява», «всюди видно сліди вогкості і в залі, в якій висіли великі історичні картини, я бачив своїми очима, незважаючи на постійний вогонь у двох камінах, смуги льоду в дюйм товщиною і шириною в кілька долонь, що тягнулися зверху донизу по кутах». На інший день після урочистого переїзду до замку відбувся маскарад.

Останній концерт в Загальній Столовій залі відбувся 10 березня 1801 року, на якому, зокрема, виступала мадам Шевальє (яка одного разу спромоглася зачепити серце імператора тим, що вона співала в сукні кольору стін Михайлівського замку). А в ніч з 11 на 12 (24) березня 1801 року Павла було вбито у власній спальні. Після смерті Павла царська сім'я повернулася в Зимовий палац, замок втратив своє значення парадної резиденції, перейшов у відання Міністерства Імператорського двору і поступово прийшов в запустіння.

Існують легенди, пов'язані з вбивством Павла в замку: розповідають, що за кілька місяців до смерті імператора з'явилася в Петербурзі юродива (за деякими версіями — Ксенія Петербурзька), що передрекла, що жити йому стільки років, скільки букв в написи над Воскресенскими воротами нового палацу. У біблійному афоризмі «ДОМУ ТВОЄМУ ПОДОБАЕТЪ СВЯТИНЯ ГОСПОДНЯ ВЪ ДОВГОТУ ДНІВ» сорок сім символів. Сорок сьомий рік йшов Павлові, коли він був убитий. У 1901 році в нарисах, виданих до 200-річного ювілею Петербурга, В. М. Суходрев згадує про це тексті як про існуюче, те ж повторює В. Я. Курбатов в 1913 році. Надалі про напис більше не згадують, вона зникла, залишивши чорні крапки на поле фриза над Воскресенскими воротами замку (місця кріплення літер). В даний час при останній реконструкції напис відновлено.

Текст «ДОМУ ТВОЕМУ ПОДОБАЕТЪ СВЯТЫНЯ ГОСПОДНЯ ВЪ ДОЛГОТУ ДНЕЙ» являє собою видозмінену цитату з 92-го Давидового псалма: «дому твоєму належить, Господи, святиня в довготу днів». Мідні літери були виконані для Воскресенського собору Смольного Монастиря, потім перенесені на будівництво Ісаакіївського собору, а за Павла перемістилися на його резиденцію. Загадковий напис дійсно мала символічне значення у задумах імператора щодо його нового будинку, але який саме — поки достовірно відповісти неможливо. Збіг кількості букв і років, прожитих імператором, найімовірніше, спостереження, зроблене заднім числом, ніяких достовірних даних про пророкування ми не маємо.

Привид Михайлівського замку
Інша, більш відома легенда свідчить, що привид вбитого змовниками імператора не зміг покинути місце своєї смерті. Привид царя стали бачити взвод солдатів столичного гарнізону, що перевозили військове майно, нові мешканці палацу — розводящий єфрейтор училища Лямін, і перехожі, зауважували у вікнах сяячу фігуру.

Легенда зводить появу привида Михайлівського замку до часу, безпосередньо невдовзі після загибелі тут імператора Павла I. Однак чутки про примару з'являються не раніше кінця 1840-х років.

Образ примари активно використовувався, якщо не був створений, старшими кадетами Миколаївського Інженерного училища, щл олзмістився в Михайлівському замку, для залякування молодших.

Популярність примарі приніс цікавий, але повною мірою демістифікуючу розповідь Н. С. Лєскова «Привид в Інженерному замку», метою якого було привернення уваги на дідівщину, що панувала в училищі.

У 1980-ті роки співробітники Комісії з аномальних явищ при Російському Географічному Товаристві Російської Академії Наук провели обмежене і неофіційне дослідження передбачуваної аномальної активності в будівлі. Дослідження полягало в опитуванні окремих співробітників Патентної бібліотеки (яка розташовувалася в цей час в Михайлівському замку), зйомці приміщень на плівковий фотоапарат і вимірюванні магнітного поля. Також використовувався метод, відомий як лозоходство.

Колір стін Михайлівського замку
Одна з легенд Михайлівського замку пов'язана з кольором його стін: згідно з однією з версій, його було обрано на честь рукавички фаворитки імператора Анни Гагаріної (Лопухіної). З іншого — це був традиційний колір мальтійського ордену. Слідом за вибором царя колір увійшов у моду, і на деякий час фасади деяких петербурзьких палаців перефарбували в той же колір.

Коли Російський музей зайнявся реставрацією палацу, стіни замку були цегляно-червоного кольору, до якого давно звикли городяни, вважаючи саме його початковим, тим більше, що він збігався з кольорами Мальтійського ордену. Проте залишки первісної фарби реставратори виявили під штукатуркою палацового фасаду, з кольором важким для визначення - рожево-гарячежовто-жовтий, що сильно відрізняється від традиційного забарвлення, що підтверджує історію про рукавичку коханки.

Квитки
Для дорослих — 350 руб., для дітей та студентів — 150 руб. Пільгові розцінки для громадян РФ: для дорослих — 150 руб., пільговий — 30 руб., сімейний квиток (до 4 осіб) — 250 руб, вхідний квиток на 6 відвідувань на рік — 500 руб. Фотозйомка — 200 руб. Можливий безкоштовний вхід без черги для туристів, що купили «Карту гостя Санкт-Петербурга».

Пам'ятники
У дворі замку і перед його головним фасадом з інтервалом в 203 роки були встановлені пам'ятники двом російським імператорам.

 У 1800 на площі перед замком було встановлено пам'ятник Петру І з написом «Прадіду правнук», відлитий у 1745—1747 за моделлю скульптора Карло Растреллі, зробленої ще за життя Петра I. Облицьований мармуром п'єдестал висічений архітектором Федіром Волковим. На ньому укріплені бронзові барельєфи «Полтавська баталія» і «Бій при Гангуті», створені молодими скульпторами Василем Демут-Малиновським, Іваном Теребеневим та І.Є. Моїсеєвим за керівництва Михайла Козловського.
 У 2003 році у внутрішньому дворі замку встановлено пам'ятник Павлу I роботи скульптора В. Е. Горевого, архітектор В. І. Наливайко.

Нумізматика і Філателія

5 липня 2017 року Банк Росії випустив в обіг пам'ятні срібні монети номіналом 25 рублів «Вінченцо Бренна» серії «Архітектурні шедеври Росії». На монеті розташовані рельєфні зображення портрета архітектора Вінченцо Бренна й Михайлівського замку у Санкт-Петербурзі.

Примітки

Література

 Михайловский замок Василия Баженова. — Санкт-Петербургская панорама. — 1992. — С. 28—30.
 Памятники архитектуры Ленинграда. — 4-е изд. — Л.: Стройиздат, 1976. — С. 138—143.
 Агаджанов М. Слово в защиту. Прошлое и настоящее Михайловского замка // Нева. — 1983.. — № 8.. — С. 180—184.
 Бакланов П. Н. Прошлое Инженерного замка // Десять лет Ленинградской военно-инженерной школы. — Л., 1928. — С. 210—212.
 Гримм Г. Г. Работы Росси по планировке окружения Инженерного замка // Архитектура и строительство Ленинграда. — 1946. — Вып. июнь. — С. 25—29.
 Земцов С. М. Материалы для истории Инженерного замка // Архитектура СССР. — 1935. — № 9. — С. 63—70.
 Кожин Н. А. Проект Михайловского замка В. И. Баженова // Доклады и сообщения филологического факультета МГУ. Вып. 1. М., 1946. С. 49-54.
 Макагонова М. Л., Фролов В. А. Музей в Инженерном замке // Ленинградская панорама. — 1988. — № 8. — С. 18—21.
 Медведкова О. А. Предромантические тенденции в русском искусстве рубежа XVIII—XIX веков. Михайловский замок // Русский классицизм второй половины XVIII — начала XIX века. — М., 1994. — С. 166—174.
 Михайловская О. А. Новое об Инженерном замке // Архитектура и строительство Ленинграда. — 1950. — Вып. № 1. — С. 29—31.
 Подольский Р. К вопросу об авторе Михайловского замка // Архитектура СССР. — 1940. — № 12. — С. 62—67.
 Альбом Николаевского Инженерного Училища. — СПб., 1903.
 Михайловский замок в Санкт-Петербурге в 1800—1801 гг. — Русская старина. — 1883. — Т. 39. — С. 443—474.
 Инженерный замок// Воскресный досуг. — 1863. — T.1. — N 13. — C. 197—198.
 История Инженерного замка, бывшаго Михайловского дворца// Строитель. — 1899. — N 13-14. — C.509-525.
 Коцебу А. Ф. Ф. фон. Краткое описание императорского Михайловского дворца 1801 года // Русский архив, 1870. — Изд. 2-е. — М., 1871. — Стб. 969—998.
 Курбатов В. Хроника. Заметки о Петербурге XVIII-го в. Проект порчи Инженерного замка// Старые годы. — 1907. — N 7-9. — C. 446—450.
 Лукомский Г. О перестройках Михайловского дворца, Инженерном замке и о постройке Дворца Искусств// Русская художественная летопись. — 1911. — N 7. — C. 101—104.
 Памятка Михайловского, ныне Инженерного замка. — СПб., 1900.
 Петров П. Сооружение Михайловского замка// Зодчий. — 1876. — n 2-3. — C.24-27.
 Устинов М. Летний Елизаветинский дворец в Санкт-Петербурге в XVIII столетии// Древняя и Новая Россия . — 1876. — T.II. — N 6. — C. 174—177.
 Шильдер Н. Михайловский замок и 8-е ноября 1800 года// Русская старина. −1900.- T.104. — N 12. — C. 611—614.

Палаци Санкт-Петербурга
Резиденції російських монархів
Павло I
Державний Російський музей
Споруди Центрального району (Санкт-Петербург)
Споруди, збудовані 1801
Мойка
Фонтанка
Об'єкти культурної спадщини Росії федерального значення в Санкт-Петербурзі
Сторінки з неперевіреними перекладами
Замки Росії


text:
Szedernye (szlovákul Svederník) község Szlovákiában, a Zsolnai kerületben, a Zsolnai járásban.

Fekvése

Zsolnától 9 km-re északnyugatra a Vág jobb partján fekszik. Köblös 1961-től és Markófalva 1907-óta tartozik hozzá.

Története
A község területén a bronzkorban a lausitzi kultúra települése állt, melynek hamvasztásos sírjait a régészek feltárták. A mai települést 1392-ben "Zedernek" alakban említik először. 1438-ban "Zvedernik", 1458-ban "Kys Svedernek", 1598-ban "Zwedernyk", 1658-ban "Svedernik" alakban említik a korabeli források. Részben Budatín várának uradalmához tartozott, részben a Hatnyánszky és Rakovszky családok birtoka volt. 1598-ban 16 ház állt a községben. Lakói mezőgazdasággal, állattartással, vászonszövéssel foglalkoztak.

A trianoni békeszerződésig Trencsén vármegye Kiszucaújhelyi járásához tartozott.

Népessége
1720-ban 15 volt az adózók száma.

1784-ben 58 házában 68 családban 331 lakos élt.

1828-ban 57 háza és 443 lakosa volt.

1910-ben 494, túlnyomórészt szlovák lakosa volt.

2001-ben 955 lakosából 948 szlovák volt.

2011-ben 1010 lakosából 968 szlovák volt.

Nevezetességei
 Lourdes-i kápolnája 1929-ben épült.
 Klasszicista kúriája a 19. század közepén épült.
 Markófalva haranglába a 19. elején készült.

Híres személyek
 Itt született 1919. október 22-én Vincent Hložník szlovák festő, grafikus.

Jegyzetek

Források
Štefan Revaj: Svederník 1321-1991.

Külső hivatkozások
 E-obce.sk
 Községinfó
 Szedernye Szlovákia térképén

A Zsolnai járás települései
Trencsén vármegye települései


text:
Pierre of Peter Carré (Koninkrijk Frankrijk, 2e helft 15e eeuw – Bourges, 5 januari 1510) was bisschop van Orange (1484-1510) onder de naam Peter VI van Oranje.

Levensloop

Hoogleraar en diplomaat

Carré werd dominicaan aan de leeftijd van 18 jaar. Hij werd zowel prior van de dominicanen van Chartres als abt van de cisterciënzerabdij Onze-Lieve-Vrouw van Abbecourt-en-Pinserais, vandaag in de gemeente Orgeval. Carré werd benoemd aan het hof van Jan II van Bourbon, hertog van Bourbon, telg in een zijtak van het heersende Franse koningshuis Valois. In de jaren 1465-1480 was hij professor theologie aan de Universiteit van Bourges, in de provincie Berry. Het was een jonge universiteit, pas gesticht in 1463. Carré behoorde bij de eerste hoogleraren, benoemd door koning Lodewijk XI van Frankrijk. Later, als bisschop van Orange, behield Carré steeds een band met deze universiteit. Lodewijks opvolger, Karel VIII zond Carré naar Rome als ambassadeur bij paus Sixtus IV (1483).

Bisschop van Orange
In het prinsdom Orange heerste ondertussen bestuurlijke chaos, sinds 1475.. Koning Lodewijk XI van Frankrijk had het prinsdom Oranje opgekocht voor de prijs van 40.000 gouddukaten. De prins van Oranje Willem van Chalon-Arlay was in geldnood en had Oranje afgestaan (1475). In 1477 stierf de bisschop van Orange, Peter van Supravilla of Peter V van Orange; het daarop volgende pontificaat van Laurent I Alleman (1477-1484) kwam niet van de grond.

Zes jaar lang bleef de bisschopszetel van Orange onbezet omwille van deze politieke aardverschuiving. Het kapittel van Orange kon of mocht geen bisschop verkiezen. Paus Sixtus IV benoemde tweemaal een bisschop, eerst Laurens Lours, bisschop van Grenoble doch deze weigerde. Ook Etienne de Groupillon, bisschop van Séez, weigerde naar Orange te verhuizen. Sixtus IV benoemde dan maar de Franse diplomaat Pierre Carré tot bisschop van Orange. In de Pauselijke Staat ontving Carré de bisschopswijding. Nadien reisde hij naar Orange als Peter VI van Orange (1484).

Over zijn 25-jaar pontificaat in Orange is weinig bekend. Carré was vaak afwezig, waarbij de vicaris-generaal Willem de Pélissier (zijn latere opvolger) het bisschoppelijk ambt waarnam. In Bourges verbleef Carré regelmatig. Samen met de aartsbisschop van Bourges, Willem van Kamerijk, stichtte hij er het Godshuis om armen en zieken te verzorgen. Dit Godshuis maakte deel uit van de universiteit van Bourges. Carré stierf in Bourges in het jaar 1510.

Dominicaan
Frans theoloog
Cisterciënzer abt
15e-eeuws abt
Frans hoogleraar
Frans diplomaat
Bisschop van Orange
15e-eeuws bisschop


text:
Rechtschreibfrieden war um die Wende zum 21. Jahrhundert in Deutschland ein politisches Schlagwort im Bereich Sprachkritik und Sprachpolitik.

Mit dem Schlagwort wurde die Abwesenheit von inhaltlichen Auseinandersetzungen um die Deutsche Rechtschreibung bezeichnet und dem Wunsch nach Beendigung eines jahrelangen Streits um die Reform der deutschen Rechtschreibung von 1996 Ausdruck verliehen: Die Reformgegner sahen den Rechtschreibfrieden durch die Reform gebrochen und die Reformbefürworter sahen ihn mit der Anpassung der Schulorthographie zum 1. August 2006 wiederhergestellt. Das Wort landete 2006 bei der Gesellschaft für deutsche Sprache auf Platz vier ihrer Liste der Wörter des Jahres.

Nach dem Ende der Auseinandersetzungen um die Rechtschreibreform nahm die Verbreitung des Schlagworts stark ab. 2011, fünf Jahre nach dem Inkrafttreten der letzten Änderungen, wies das Wort nach der Wortschatz-Datenbank der Universität Leipzig nur noch einen Index von 23 auf und gehörte damit nicht mehr zum aktiven Wortschatz eines durchschnittlichen Deutschsprachigen; 2018 war das Wort in Online-Ausgaben gängiger Wörterbücher nicht mehr verzeichnet.

Anmerkungen

Deutsche Rechtschreibung
Sprachkritik
Wort des Jahres
Politisches Schlagwort (Deutsch)


text:
Bunt na Bounty (oryg. Mutiny on the Bounty) – amerykański film fabularny z 1935 roku w reżyserii Franka Lloyda, na podstawie książki Charlesa Nordhoofa i Jamesa Normana Halla.

Fabuła

Historia buntu na angielskim statku HMS Bounty, który miał miejsce w roku 1789. Marynarze nie mogąc dłużej znieść ciężkiego losu, który zgotował im sadystyczny kapitan Bligh, buntują się przeciw niemu.

Obsada
 Charles Laughton – Bligh
 Clark Gable – Christian
 Franchot Tone – Byam
 Herbert Mundin – Smith
 Eddie Quillan – Ellison
 Donald Crisp – Burkitt
 Henry Stephenson – sir Joseph Banks
 Francis Lister – kapitan Nelson
 Spring Byington – pani Byam
 Movita Castaneda – Tehani
 Mamo Clark – Maimiti
 Byron Russell – Quintal

Nagrody
 Nominacje do Oscara 1935:
 aktor (Clark Gable, Charles Loughton, Franchot Tone)
 reżyseria
 scenariusz
 muzyka
 Film otrzymał Oscara w kategorii "film fabularny".

Zobacz też
 Bunt na Bounty (film 1962)
 Bunt na Bounty (film 1984)
 Buntownicy z Bounty
 Lista stu najlepszych amerykańskich filmów według AFI

Przypisy

Linki zewnętrzne

Amerykańskie dramaty filmowe
Amerykańskie filmy przygodowe
Amerykańskie filmy historyczne
Filmy nagrodzone Oscarem dla najlepszego filmu
Amerykańskie filmy z 1935 roku
Amerykańskie filmy czarno-białe
Filmowe adaptacje utworów Charlesa Nordhoffa i Jamesa Normana Halla
Filmy poddane koloryzacji
Filmy wytwórni Metro-Goldwyn-Mayer
Amerykańskie adaptacje filmowe
Filmy marynistyczne
Filmy w reżyserii Franka Lloyda


text:
Bacchus albo bacchus weiss – wykorzystywany do produkcji win, biały szczep winorośli, należący do gatunku winorośli właściwej.

Odmiana została wyhodowana w 1933 roku w Niemczech przez Petera Morio i jest krzyżówką hybrydy (silvaner x riesling) z odmianą müller thurgau. Mimo niewielkiego rozpowszechnienia szczep cieszy się uznaniem.

Bacchus jest przystosowany do chłodniejszych klimatów, gdyż nawet w niższych temperaturach uzyskuje wystarczający poziom cukru w gronach. Cechuje się bardzo szybkim okresem dojrzewania. Przy pełnej dojrzałości charakteryzuje się tłustym, muszkatowym smakiem, przy niepełnej – trawiastym, przywołującym zapach bzu. Wykorzystywany jest przede wszystkim przy produkcji białych win musujących.

Pod względem powierzchni upraw w Niemczech bacchus zajmował z  ha siódmą lokatę wśród odmian białych (dane za rok 2012), jednak z tendencją malejącą. Od 1990 roku udział powierzchni winnic obsadzonych bacchusem spadł z 3,5% do 1,8%. Współczynnik ten jest dużo wyższy we Frankonii, gdzie bacchus jest uprawiany na 732 ha, co stanowi 12,0% winnic regionu.

Mniejsze uprawy znajdują się także w Wielkiej Brytanii i Kanadzie.

Szczep jest znany również pod nazwą frühe scheurebe.

Zobacz też

 Wina niemieckie

Przypisy

Bibliografia

Szczepy winorośli


text:
Gustaf Adolf Boltenstern (Helsingborg, 1 de abril de 1861-Estocolmo, 9 de octubre de 1935) fue un jinete sueco que compitió en la modalidad de doma.

Participó en dos Juegos Olímpicos de Verano entre los años 1912 y 1920, obteniendo una medalla de plata en Estocolmo 1912 la prueba individual.

Palmarés internacional

Referencias

Jinetes de Suecia
Jinetes de doma clásica
Jinetes en los Juegos Olímpicos de Estocolmo 1912
Jinetes en los Juegos Olímpicos de Amberes 1920
Medallistas olímpicos de plata de hípica
Medallistas olímpicos de plata de Suecia
Medallistas olímpicos de plata de Estocolmo 1912


text:
Nonville (Seine-et-Marne)
 Nonville (Vosges)


text:
Clarkeulia semigrapha is a species of moth of the family Tortricidae. It is found in Paraná, Brazil.

References

Moths described in 1982
Clarkeulia
Moths of South America
Taxa named by Józef Razowski


text:
Cadurcia auratocauda är en tvåvingeart som först beskrevs av Charles Howard Curran 1934.  Cadurcia auratocauda ingår i släktet Cadurcia och familjen parasitflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Parasitflugor
auratocauda


text:
Los grupos étnicos de Bolivia corresponden al conjunto de pueblos indígenas y no indígenas que habitan el territorio boliviano.

La Constitución boliviana de 2009 reconoció la diversidad étnica del país e hizo oficiales 36 lenguas indígenas en todo el territorio nacional (además del español). De este modo, Bolivia se convirtió en el país con mayor número de lenguas oficiales en el mundo.

Censo de 2012
Según el censo llevado a cabo por el Instituto Nacional de Estadística en 2012, los bolivianos mayores de 15 años se autoidentificaron de la siguiente forma:

De entre la población que pertenece a algún pueblo o nación indígena, 16,329 se autoreconocieron como afrobolivianos, lo que corresponde al 0,2% de la población censada.

Otras fuentes

 Para el antropólogo mexicano Francisco Lizcano, el 55% de los bolivianos son indígenas, el 28% mestizos, el 15% blancos y el 2% mulatos.

 The World Factbook de la CIA y World Statesmen señalan que el 68% de los bolivianos son mestizos, el 22% indígenas (incluye cholos), el 5% blancos y 1% negros. Además, el 44% de los bolivianos se sienten parte de un pueblo indígena, principalmente quechua y aimara.

 En una encuesta llevada a cabo en 2013, 52% de los bolivianos se autoidentificaron como mestizos, el 37% como indígenas (25% como aimaras, 11% como quechuas y 1% como guaraníes), el 3% como blancos y el 1% como afrobolivianos.

 En la encuesta Latinobarómetro de 2016, 57% de los bolivianos se declararon mestizos, 27% indígenas, 4% blancos, 1% mulatos y 1% negros.

Grupos étnicos

Indígenas
Según el Censo de 2012, un 40,6% de los bolivianos se reconocieron como parte un pueblo o nación indígena. Esta cifra cayó de forma considerable respecto al Censo de 2001, cuando el 62% de la población se autoidentificó como tal.

Entre los 37 pueblos oficialmente reconocidos por el Estado boliviano, los más numerosos son los quechuas y los aimaras, seguidos de lejos por los chiquitanos, guaraníes, mojeños y afrobolivianos, los cuales también fueron contados como pueblo indígena.

De acuerdo al Censo de 2012, la población de las etnias indígenas de Bolivia era la siguiente:

La distribución de los indígenas por departamento fue la siguiente:

Mestizos

En los últimos censos no existe una categoría que incluya a la población mestiza, aunque algunas fuentes señalan que constituye el grupo racial más numeroso de la sociedad boliviana.

Los mestizos se originaron por la escasez de mujeres blancas durante el periodo virreinal, que hizo que los colonos españoles se mezclaran con indígenas y, en menor medida, africanas. Además del mestizaje biológico, se produjo un mestizaje social y cultural, cuando la población indígena se movió a las ciudades y mezcló sus costumbres con la de los colonos asentados en el Virreinato.

Blancos
Los primeros blancos en Bolivia fueron los conquistadores españoles, que arribaron al actual territorio a principios del siglo XVI.
Durante el periodo republicano, un pequeño número de inmigrantes europeos y del Medio Oriente se asentaron en Bolivia. Entre 10,000 y 20,000 judíos alemanes ingresaron en el periodo 1938-1941, y unos 800 árabes entraron al país a partir de 1920. Otros grupos de inmigrantes europeos incluyen a italianos, croatas,
y menonitas de origen alemán y ruso.

Según Grimmes, en 1998 un 2,1% de los bolivianos hablaba una lengua europea no ibérica: 50,000 alemán, 14,000 corso y 8,587 bajo alemán (menonitas).

Afrobolivianos

En el Censo de 2012 los afrobolivianos contabilizaron 16,329 personas, es decir, el 0,2% del total. La población negra de Bolivia desciende de los esclavos africanos introducidos por los españoles para trabajar en minas de oro como las de Potosí.  En la actualidad, la mayor comunidad africana se encuentra en la región de Los Yungas (departamento de La Paz), donde aún subsiste la Casa Real Afroboliviana.

Asiáticos
A través de un convenio entre Bolivia y Japón, 1,085 familias japonesas (6,165 personas) se asentaron en el departamento de Santa Cruz entre 1956 y 1977. Sin embargo, debido a problemas de adaptación, muchos japoneses migraron a Argentina o Brasil, quedando solo 1,400 en Bolivia a principios de la década de 1980.

La migración china ha crecido de forma notable en las primeras décadas del , con 7,160 residentes chinos en Bolivia a principios de 2018.

Composición genética
Según algunos estudios, la composición genética promedio de los bolivianos es la siguiente:

Regiones
Según un estudio llevada a cabo 35 hospitales de 13 ciudades latinoamericanas, la composición genética promedio en La Paz es 82,59% indígena, 17,32% europea y 0,09% africana.

Por su parte, un análisis genético realizado sobre las poblaciones de los departamentos de Chuquisaca y La Paz, encontró los siguientes resultados:

Una estudio llevado a cabo en seis departamentos bolivianos determinó que la composición genética era la siguiente:

En el mismo estudio, se encontró que la composición genética de las regiones de Bolivia se distribuía de la siguiente forma:

Finalmente, el mismo estudio halló que la composición genética de las poblaciones urbanas y rurales de Bolivia era la siguiente:

Por su parte, una investigación realizada sobre poblaciones indígenas, mestizas y afrobolivianas, encontró que la mezcla genética se distribuía de la siguiente forma:

Grupos étnicos
Una investigación de DNA Tribes encontró que la composición genética de los aymaras de La Paz es 86,9% indígena, 9,1% europea, 2,1% del Medio Oriente, 1,3% asiática y 0,6% africana.

Un estudio llevado a cabo sobre la población de Los Yungas y la localidad afroboliviana de Tocaña, encontró los siguientes resultados:

Véase también
Anexo:Pueblos originarios e indígenas de Bolivia

Referencias

Enlaces externos
 Censos de Población y Viviendas de 2001 - INE
 36 Etnias de Bolivia - EDUCA
 Características de las 36 etnias identificadas del estado plurinacional de Bolivia

Etnografía de Bolivia