text:
Sahabzade Irrfan Ali Khan (gelegentlich auch Irfan Khan; Urdu: ; Hindi: , ; * 7. Januar 1967 in Tonk, Rajasthan; † 29. April 2020 in Mumbai, Maharashtra) war ein indischer Schauspieler.

Der zu Beginn seiner Karriere in indischen Filmproduktionen tätige Khan wurde später auch international durch Rollen in Filmen wie Slumdog Millionär, Life of Pi oder Lunchbox bekannt. Er wurde für sein Schaffen unter anderem mit zwei Filmfare Awards und einem Screen Actors Guild Award ausgezeichnet.

Leben
Irrfan Khan wuchs in einer muslimischen Familie auf. Von 1984 bis 1987 absolvierte er eine Schauspielausbildung an der National School of Drama in Delhi. Anschließend zog er nach Mumbai, wo er zunächst in mehreren Fernsehserien und Theaterproduktionen mitwirkte.

Die indische Filmemacherin Mira Nair bot ihm 1988 einen Kurzauftritt in ihrem Film Salaam Bombay! an. Anschließend wirkte er regelmäßig in zumeist weniger erfolgreichen Filmproduktionen mit. Erst 2001 kam der große Durchbruch mit der Hauptrolle in The Warrior, einem in Europa produzierten, international erfolgreichen Historienfilm.

Seine erste Hauptrolle in einem Bollywoodfilm spielte Khan 2005 in Rog. Bereits 2004 gewann er als Nebendarsteller in dem Film Haasil den Filmfare Award für den besten Schauspieler in einer Schurkenrolle. Für seine Leistung in Metro: Die Liebe kommt nie zu spät (2007) erhielt er den Filmfare Award als bester Nebendarsteller.

Zu den europäischen und amerikanischen Produktionen, in denen Khan mitwirkte, zählen Namesake – Zwei Welten, eine Reise, Ein mutiger Weg, Darjeeling Limited, Slumdog Millionär, The Amazing Spider-Man, Life of Pi: Schiffbruch mit Tiger, Jurassic World und  Inferno. 2017 wurde er in die Academy of Motion Picture Arts and Sciences (AMPAS) aufgenommen, die jährlich die Oscars vergibt.

2018 wurde bei Khan ein neuroendokriner Tumor diagnostiziert. Nach einer Behandlung begann er 2019 wieder zu arbeiten. Im Jahr 2020 erlitt er eine Infektion des Darms, an deren Komplikationen er im April 2020, vier Tage nach seiner Mutter, im Alter von 53 Jahren starb.

Privatleben
Irrfan Khan war mit Sutapa Sikdar verheiratet, einer weiteren Absolventin der National School of Drama. Das Paar hatte zwei Söhne.

Filmografie (Auswahl)

Auszeichnungen
 2003: Filmfare Award, Bester Schauspieler in einer Negativrolle für Haasil
 2008: Filmfare Award, Bester Nebendarsteller für Life in a… Metro
 2009: Screen Actors Guild Award für das beste Schauspielerensemble in einem Spielfilm (Slumdog Millionär)
 2011: Padma Shri

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Jaipur
Träger des Padma Shri
Inder
Geboren 1967
Gestorben 2020
Mann


text:
Phractura scaphyrhynchura is een straalvinnige vissensoort uit de familie van de kuilwangmeervallen (Amphiliidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1886 door Vaillant.

Kuilwangmeervallen

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Боволента () — коммуна в Италии, располагается в провинции Падуя области Венеция.

Население составляет 3143 человека, плотность населения составляет 143 чел./км². Занимает площадь 22 км². Почтовый индекс — 35024. Телефонный код — 049.

Покровителем коммуны почитается блаженный Августин, празднование 28 августа.

Ссылки
 http://www.comune.bovolenta.pd.it/


text:
12113 Hollows eller 1998 OH12 är en asteroid i huvudbältet som upptäcktes den 29 juli 1998 av den australiensiske amatörastronomen John Broughton vid Reedy Creek-observatoriet. Den är uppkallad efter Fred Hollows.

Den tillhör asteroidgruppen Eos.

Referenser

Huvudbältesasteroider
Eos-asteroider
Småplaneter namngivna efter personer
Astronomiska upptäckter av John Broughton
Astronomiska upptäckter 1998


text:
Едвард Майкл Фінк (, 14 березня 1967, Піттсбург, Пенсільванія США) — підполковник ВПС США, астронавт. 272-й астронавт США, 433-й астронавт світу.

Біографія
Едвард Майкл Фінк народився у місті Піттсбург, штат Пенсильванія. У 1985 р. вступив до Массачусетського технологічного інституту, який закінчив у 1989 році зі ступенями бакалавра наук з аеронавтики і астронавтики та бакалавра наук в галузі наук про Землю, атмосферу і планетології. Потім він продовжив навчання в Стенфордському університеті, де в 1990 році отримав ступінь магістра наук з аеронавтики і астронавтики, а в 2001 році в Університеті Г'юстона — ступінь магістра в галузі фізичних наук (з планетарної геології).

З 1990 року Майкл Фінк служить у ВПС США. Спочатку проходив службу в Центрі космічних і ракетних систем на авіабазі ВПС в Лос-Анджелесі на посаді інженера з космічних систем. У 1994 році закінчив Школу льотчиків-випробувачів ВПС на авіабазі Едвардс. Після цього він служив у 39-й льотно-випробувальній ескадрильї на авіабазі ВПС Еглін (штат Флорида). У січні 1996 року Фінк прибув на авіабазу Гіфу в Японії і брав участь в американсько-японській програмі випробувань винищувача XF-2.

Має наліт понад 800 годин на більш ніж 30 типах літаків.

У квітні 1996 року Майкл Фінк був відібраний до загону астронавтів NASA (16-й набір). У 1998 році після закінчення курсу ОКП отримав кваліфікацію спеціаліста польоту.

У 1999—2002 роках Майкл Фінк проходив підготовку у складі дублюючих екіпажів МКС-4 і МКС-6, а з січня по квітень 2004 року готувався в основному екіпажу МКС-9.

Свій перший космічний політ зробив з 19 квітня по 24 жовтня 2004 року як бортінженер ТК «Союз ТМА-4» і МКС за програмою 9-ї основної експедиції, разом з Г. І. Падалкою.

У вересні 2005 року М. Фінк приступив до підготовки у складі дублюючого екіпажу тринадцятий експедиції на МКС.

Був командиром експедиції МКС-18, яка стартувала 12 жовтня 2008 року на кораблі Союз ТМА-13. Має навички розмовної російської та японської мови.

Нагороди
Майкл Фінк нагороджений медалями ВПС США і NASA.

Родина
Одружений, двоє дітей.

Посилання
 Біографія на сайті NASA

Астронавти США
Нагороджені медаллю «За заслуги в освоєнні космосу»
Уродженці Піттсбурга


text:
Cornelis Marius Viruly (11 November 1875 – 23 September 1938) was a Dutch sport shooter who competed in the 1908 Summer Olympics.

He was born in Vuren and died in Amsterdam.

In 1908 he finished fourth with the Dutch team in the team trap shooting event. In the individual trap competition he finished 14th.

References

External links
list of Dutch shooters

1875 births
1938 deaths
People from Lingewaal
Dutch male sport shooters
Olympic shooters of the Netherlands
Shooters at the 1908 Summer Olympics
Trap and double trap shooters
Sportspeople from Gelderland


text:
Janssen is an ancient impact crater located in the highland region near the southeastern lunar limb. The entire structure has been heavily worn and is marked by many lesser crater impacts. The outer wall is breached in multiple locations, but the outline of the crater rim can still be observed. The wall forms a distinctive hexagonal shape upon the rugged lunar surface, with a slight curvature at the vertices.

The crater is named after French astronomer Pierre Jules César Janssen.

The prominent crater Fabricius lies entirely within the outer wall, in the northeast quadrant of the floor. A number of other lesser, but still notable craters mark the crater floor. Connected to the northeast rim is Metius, and to the north is the heavily worn Brenner. Southeast of Janssen are the co-joined craters Steinheil and Watt. Astride the southwest wall is the smaller Lockyer. Further to the east, although appearing nearby due to elongation, is the huge Vallis Rheita.

In the southern two-thirds of Janssen can be discerned the remains of a large, concentric crater, the wall of which is overlaid by Fabricius. The floor of this inner depression contains a rille system named the Rimae Janssen. The rille curves from the rim of Fabricius to the southeast of the outer wall of Janssen, extending for a distance of up to 140 kilometers.

Satellite craters
By convention these features are identified on lunar maps by placing the letter on the side of the crater midpoint that is closest to Janssen.

References

External links

Impact craters on the Moon


text:
Station Radziszów is een spoorwegstation in de Poolse plaats Radziszów.

Radziszów


text:
The Succession to the Crown Act, or Act of Succession, may refer to a number of pieces of English law passed in the reign of Henry VIII:

The Succession to the Crown Act 1533 (25 Hen. 8 c.22)
The Succession to the Crown Act 1534 (26 Hen. 8 c.2)
The Succession to the Crown Act 1536 (28 Hen. 8 c.7)
The Succession to the Crown Act 1543 (35 Hen. 8 c.1) (often incorrectly given as 1544)

It may also refer to the first statute in the reign of James I:

The Succession to the Crown Act 1603 (1 Jac. 1 c.1)

It may also refer to an Act of the Parliament of Great Britain passed during the reign of Queen Anne:
The Succession to the Crown Act 1707

It may also refer to an Act of the Parliament of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland during the reign of Queen Elizabeth II:
The Succession to the Crown Act 2013


text:
Peter Schuhmann (* 8. August 1937 in Dresden) ist ein deutscher Pflanzenbauwissenschaftler. Er zählt zu den führenden Pflanzenbauwissenschaftlern auf dem Spezialgebiet der Kartoffel.

Lebensweg
Nach dem Abitur studierte Schuhmann von 1955 bis 1961 an der Universität Leipzig Landwirtschaft. Dem schloss sich eine zehnjährige Tätigkeit als Leiter großer Landwirtschaftsunternehmen an. Hier wurde durch viele Innovationen und die Nähe zur Agrarforschung auch der Grundstein für die nachfolgende praxisorientierte wissenschaftliche Tätigkeit gelegt.
Der Wechsel zur Wissenschaft erfolgte nach einer Aspirantur an der Timirjasew-Akademie in Moskau (von 1971 bis 1973) durch die Arbeitsaufnahme (ab 1974) am Institut für Kartoffelforschung Groß Lüsewitz der Akademie der Landwirtschaftswissenschaften (AdL). Hier erfolgten auch Habilitation (1981) und Ernennung zum Professor der AdL (1982). Er arbeitete bis zur Auflösung des Institutes nach der Wiedervereinigung als Direktor des Bereiches Produktionsforschung in Groß Lüsewitz. Bis zum Eintritt ins Rentenalter war er in der neu gegründeten Landesforschungsanstalt für Landwirtschaft und Fischerei des Landes Mecklenburg-Vorpommern in Gülzow als Leiter des Sachgebietes Ackerbau und stellvertretender Leiter des Institutes für Pflanzenbau tätig. Nach seiner Emeritierung engagierte sich Schuhmann in der Verbandsarbeit für die deutsche Kartoffelwirtschaft und als Berater für Pflanzenbau im russischsprachigen Raum.

Forschung und Lehre
Die Inhalte seiner Forschungsleistungen, Veröffentlichungen und seiner Vortragstätigkeit umfassen acker- und pflanzenbauliche sowie technologische Fragen des Anbaues, der Lagerung und der Vermarktung von Kartoffeln. Er hielt Gastvorlesungen an der Humboldt-Universität Berlin, der Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg sowie weiteren Hochschulen mit landwirtschaftlichem Profil. Von ihm wurden zahlreiche Doktoranden betreut, Gutachten zu 18 Dissertationen und 9 Habilitationen sowie 16 Gutachten zu Forschungsberichten anderer wissenschaftlicher Einrichtungen und 5 Gutachten für Versicherungen und Gericht angefertigt. Die Ergebnisse seiner eigenen Forschungstätigkeit sind in 35 Forschungsberichten niedergeschrieben. Im Inland und im Ausland hat Schuhmann weit über 300 Veröffentlichungen in der Fachpresse aufzuweisen. Dazu kommen über 200 Vorträge im In- und Ausland. Er hat im Laufe seines Berufslebens und in der daran anschließenden Periode eine große Anzahl von Fachtagungen mit nationaler und internationaler Beteiligung organisiert und geleitet. Sein Wirken im Ausland konzentrierte sich auf die Länder Russland, Weißrussland, Ukraine, Kasachstan, Polen und Ungarn.

Ehrenamtliche Tätigkeiten
 Mitglied der Sektion "Technologie/Mechanisierung" der Akademie der Landwirtschaftswissenschaften der DDR (1980 bis 1990)
 Mitglied der Sektion "Pflanzenbau" der Akademie der Landwirtschaftswissenschaften der DDR (1984 bis 1990)
 Leiter der Arbeitsgruppe "Kartoffelproduktion" der Agrarwissenschaftlichen Gesellschaft der DDR (1980 bis 1990)
 Vorsitzender des Verbandes der Kartoffel-Lager-, Abpack- und Schälbetriebe (KLAS e.V.) von 1992 bis 2010.

Hauptwerke
 Industriemäßiger Anbau und Lagerung von Kartoffeln, in: Kartoffel – Züchtung, Vermehrung, Anbautechnologie, Uradshaj, Minsk 1988 (russ.)
 mit H. Gall: Produktion von Kartoffeln, VEB Deutscher Landwirtschaftsverlag, Berlin 1990
 Agrarprofi M-V – Ratgeber für die Landwirtschaft in Mecklenburg-Vorpommern, Buchedition Agrimedia, Spithal 1997
 Die Erzeugung von Pflanzkartoffeln, Buchedition Agrimedia, Spithal 1997
 mit D. Spaar: Kartoffelanbau, Moskau 1997 (russ.)
 Anbau von Kartoffeln nach QS, Agrimedia, Spithal 2004
 Aufbereitung, Lagerung und Vermarktung von Kartoffeln nach QS, Agrimedia, Spithal 2004

Als Mitautor war Schuhmann beteiligt an der unter Federführung von D. Spaar herausgegebenen Serie von Hochschullehrbüchern in russischer Sprache für die folgenden Bände:
 Kartoffel (Moskau, 1997; Minsk, 1999; Torschok, 2004; Kiew, 2006; Moskau, 2007),
 Getreide (Minsk, 2000; Moskau, 2008)
 Raps und Rübsen (Moskau, 2007),
 Zuckerrübe (Minsk, 2000, 2004; Moskau 2006),
 Körnerleguminosen (Minsk, 2000),
 Saat- und Pflanzgut (Berlin, 2001),
 Pflanzenschutz (Torschok, 2003),
 Futterpflanzen (Torschok, 2002; Moskau, 2009),
 Mais (Moskau, 2006),
 Nachwachsende Rohstoffe (St. Petersburg, 2006)

Herausgeber
 mit E. Pötke: Speisefrischkartoffeln – Qualität erzeugen, erfassen, lagern, vermarkten, Buchedition Agrimedia, Spithal 1997.
 Die Erzeugung von Kartoffeln zur industriellen Verarbeitung, Buchedition Agrimedia, Spithal 1999
 mit D. Spaar: Natürliche Grundlagen der Pflanzenproduktion in den Ländern der Gemeinschaft Unabhängiger Staaten und    des   Baltikums, Agrimedia, Spithal 2000.
  Fachfragen für den Kartoffelkaufmann, Agrimedia, Clenze 2008
   mit K. Gottschalk  Lagerung und Klimatisierung von Kartoffeln, Agrimedia, Clenze 2012
  Kartoffeln in der Fruchtfolge Teil 1 und Teil 2, DLG-Verlag 2014
  Warenkunde Kartoffeln, Agrimedia, Clenze  2019
  Kartoffeltrends (jährlich einmal erscheinende Fachzeitschrift), Agrimedia, Clenze, seit 2001

Ehrungen
 Ehrentitel "Meisterbauer der genossenschaftlichen Produktion" (1968)
 Ehrennadel der Agrarwissenschaftlichen Gesellschaft der DDR in Silber (1983)
 Ehrennadel der Agrarwissenschaftlichen Gesellschaft der DDR in Gold (1985)
 Vizepräsident der Agrarwissenschaftlichen Gesellschaft (1990)
 Ehrendoktor der Agraruniversität Keczthely (1992)
 Pflanzenzuchtpreis des Landes Mecklenburg-Vorpommern (2010)

Literatur
 C. Gienapp: Laudatio für Prof. Dr. Dr. h. c. Peter Schuhmann. Mitteilungen der Landesforschungsanstalt für Landwirtschaft und Fischerei Mecklenburg-Vorpommern, Heft 30, 2003.
 G. Erbe: Prof. Dr. Dr. sc. Peter Schuhmann vollendet 65. Lebensjahr. Kartoffelbau 8/2002.
 Prof. Peter Schuhmann 70 Jahre alt. Kartoffelbau, 8/2007.
Theophil Gerber: Persönlichkeiten aus Land- und Forstwirtschaft, Gartenbau und Veterinärmedizin. Biographisches Lexikon. Band 2: M–Z. 4. Auflage, Nora Verlag, Berlin 2014, S. 709.

Weblinks

Agrarwissenschaftler (20. Jahrhundert)
Person (Akademie der Landwirtschaftswissenschaften der DDR)
DDR-Bürger
Deutscher
Geboren 1937
Mann
Person (deutsch-russische Beziehungen)
Kartoffel als Thema
Ehrendoktor einer Universität in Ungarn


text:
(776) Berbericia ist ein Asteroid des Hauptgürtels, der am 24. Januar 1914 vom deutschen Astronomen Adam Massinger in Heidelberg entdeckt wurde.

Der Asteroid wurde nach dem deutschen Astronomen Adolf Berberich benannt.

Weitere Bahnparameter sind:
 Länge des aufsteigenden Knotens: 79,916°
 Argument des Perihels: 306,091°

Siehe auch
 Liste der Asteroiden

Hauptgürtelasteroid zwischen 100 und 200 km Durchmesser
Asteroid des äußeren Hauptgürtels


text:
Lae Mbentar is een bestuurslaag in het regentschap Pakpak Bharat van de provincie Noord-Sumatra, Indonesië. Lae Mbentar telt 206 inwoners (volkstelling 2010).

Plaats in Noord-Sumatra


text:
Halticoptera peruviana is een vliesvleugelig insect uit de familie Pteromalidae. De wetenschappelijke naam is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1987 door De Santis.

Pteromalidae


text:
Hans Göran Persson (Vingåker, 20 de gener de 1949) és un polític suec que fou primer ministre entre 1996 i 2006, i líder del Partit Socialdemòcrata de Suècia del 1996 al 2007. També havia estat al càrrec del Ministeri de Finances els anys 1994 a 1996. Derrotat a les eleccions, va dimitir del seu càrrec al capdavant del partit i el març del 2007 fou succeït per Mona Sahlin. Des d'aleshores, treballa a l'empresa privada.

Primers ministres de Suècia
Persones del Comtat de Södermanland
Doctors honoris causa
Distingits amb l'Orde de les Tres Estrelles
Naixements del 1949


text:
Megachile venusta är en biart som beskrevs av Smith 1853. Megachile venusta ingår i släktet tapetserarbin, och familjen buksamlarbin. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Tapetserarbin
venusta


text:
Авіаційне пальне, авіаці́йне па́ливо, літако́ве па́ливо — горюча рідина, яка подається до камери згоряння двигуна літального апарату для одержання теплової енергії у процесі окиснення оксигеном повітря (спалювання). Поділяється на два види —
авіаційні бензини і реактивне пальне. Перші застосовуються, як правило, у поршневих двигунах, другі — у турбореактивних. Також відомі розробки дизельних поршневих авіаційних моторів, які використовували дизельне пальне, а в даний час (2000-і роки) — гас.

З початку 1980-х років, через постійно збільшувану нестачу нафти, шукаються способи для заміни нафтового авіаційного пального, у тому числі розглядаються такі різновиди: синтетичне, кріогенне (у тому числі, рідкий водень), кріогенне метанове пальне (КМТ) та інші. У 1989-90 роках, на рідкому водні та КМТ було випробувано літак Ту-155, у 1987-88 на сконденсованому технічному пропан-бутані (АСКТ) — вертоліт Мі-8ТГ. З осені 2019 року, в Норвегії авіакомпанії почали додавати в авіаційний гас, невелику частку біопалива задля зменшення забруднення атмосфери реактивними літаками.

Будь-який авіаційний двигун розробляється під певний вид (сорт) пального, на якому він видає потрібні показники за потужністю, прийомистістю, надійністю, довговічністю, та рекомендовані аналоги пального, на яких допускається, як правило, обмежена експлуатація, з втратою низки характеристик двигуна.

Також треба відзначити, що авіаційне паливо застосовуються не лише в авіаційній техніці.

Загальне
Авіаційне паливо, є спеціалізованим пальним на нафтовій основі, використовуваним для повітряних суден. Воно, як правило, має більш високу якість, за паливо, яке використовується для менш важливих застосувань, таких як опалення або дорожній транспорт, і мають добавки для зниження ризику замерзання або вибуху через високу температуру.

У більшості сучасних комерційних авіакомпаній і на військових літаках, застосовують реактивне пальне для найкращої ефективності його використання і зменшення витрат. Іншим авіаційним пальним, доступним для літаків, є види нафтового спирту (лігроїну), що використовуються у двигунах зі свічками запалювання (тобто поршневі і роторні двигуни Ванкеля).

Питома енергія є важливим критерієм під час вибору відповідного пального для живлення літака. Значна частина ваги літального апарату, йде на зберігання пального, щоби забезпечити дальність польоту, а більша вага, означає більшу витрату пального. Літаки мають високу пікову потужність, отже потреба пального під час зльоту  збільшується. Електричні батареї фактично усунено, як основне джерело енергії для комерційних літаків, але з 2016 року літаки на сонячних батареях вже здійснюють навколосвітні подорожі.

Пальне для літаків з поршневим двигуном (зазвичай високооктановий бензин, відомий у світі як avgas) має низьку температуру спалаху, щоби поліпшити властивості займання. Турбінні двигуни можуть працювати з багатьма видами пального, а у реактивних двигунах натомість, використовують пальне з найвищою температурою спалаху, яке менш вогненебезпечне і тому безпечніше для транспортування й обробки.

Перший  реактивний двигун у широкому виробництві та бойовому обслуговуванні, Junkers Jumo 004, який використовувався на винищувачі Messerschmitt Me 262A та реактивному бомбардувальнику Arado Ar 234B, спалював або синтетичне «J2» або дизельне пальне. Бензин був третім варіантом, але непривабливим через його високі витрати. Іншими уживаними видами пального, були гас і бензинові суміші. Більшість видів реактивного пального, які використовувалися з кінця Другої світової війни, засновано на гасі. Як британські, так і американські стандарти для реактивного пального, було вперше встановлено наприкінці війни.. У наступні роки, було уточнено деталі специфікації, такі як мінімальна точка замерзання, щоби збалансувати вимоги щодо продуктивності і придатності пального.

Авіаційні бензини
Для авіабензину основними показниками якості є:
 детонаційна стійкість (визначає придатність бензину до застосування в двигунах з високим ступенем стиснення робочої суміші без виникнення детонаційного згоряння)
 фракційний склад (говорить про випаровуваність бензину, що необхідно для визначення здатності до утворення робочої паливо-повітряної суміші; характеризується діапазонами температур википання (40-180(°)С) і тиску насичених парів (29-48 кПа))
 хімічна сталість (здатність протистояти змінам хімічного складу під час зберігання, транспортування та застосування)
Основний спосіб отримання авіаційних бензинів — пряма перегонка нафти, каталітичного крекінгу або риформінгу без добавок або з додаванням високоякісних компонентів, етилової рідини і різних присадок.

Класифікація авіаційних бензинів ґрунтується на їх антидетонаційних властивостей, виражених в октанових числах та в одиницях сортності.

Основна галузь застосування авіаційних бензинів — паливо для поршневих двигунів.

Реактивне пальне
Гас — фракція нафти, що википає в основному у межах температур 200—300°С. Реактивне пальне для авіаційних реактивних двигунів — це як правило, гасові фракції, одержувані прямою перегонкою з мало-сірчаних (наприклад, Т-1) і сірчистих (ТС-1) нафт. В даний час, прямо-перегонного авіаційного палива мало, натомість широко застосовується гідроочищення і добавка присадок.

Гас застосовується для побутових цілей як пічне і моторне паливо, розчинник лаків і фарб. Реактивне пальне застосовується для газотурбінних двигунів літаків і вертольотів цивільної та військової авіації, і крім того, паливо на борту повітряного судна також може використовуватися як теплоносій або холодоагент (паливно-повітряні та паливно-мастильні радіатори), і як робоча рідина гідросистем (наприклад, керування перерізом реактивного сопла двигуна). Також, реактивне пальне, може застосовуватися як розчинник, під час технічного обслуговування повітряних суден, для очищення від забруднень ручним або машинним способом (наприклад, в ультразвуковій установці задля очищення фільтрів, як робоча рідина, використовується авіагас).

Для реактивного пального, основними показниками якості є:

 масова і об'ємна теплота згоряння
 термостабільність пального
 тиск насичених парів
 кінематична в'язкість
 сумісність з конструкційними і ущільнювальними матеріалами
 нагарні і протизношувальні властивості
 електропровідність
 сірчистість
 кислотність

Реактивне пальне виробляються в основному з середньодистилятних фракцій нафти, що википають за температури 140—280° (лігроїно-гасових). Широкофракційні сорти реактивного пального, виготовляються з залученням в переробку бензинових фракцій нафти. Для отримання деяких сортів реактивного пального (Т-8В, Т-6) як сировину, застосовують вакуумний газойль і продукти вторинної переробки нафти.

Реактивні види пального на 96-99 % складаються з вуглеводнів, у складі яких розрізняють три основні групи:
 парафінові
 нафтенові
 ароматичні

Крім вуглеводнів в реактивному пальному в незначних кількостях присутні сірчисті, кисневі, азотні, металорганічні з'єднання та смолисті речовини. Їх вміст у реактивних видах пального, регламентується стандартами.

Найпоширенішими у світі видами пального для комерційної авіації є Jet A та Jet A-1, котрі виробляються відповідно до стандартизованої міжнародної специфікації. Єдиним іншим реактивним пальним, яке також часто використовується у цивільній авіації, оснащеній турбогвинтовими або турбінними двигунами, є Jet B, що застосовується для покращення роботи за холодної погоди.

В Україні та країнах СНД, які використовують авіатехніку, виготовлену за радянських часів, застосовуються наступні типи авіаційного пального:

— ТС-1  — прямогінна фракція 150—250°, або суміш прямогінної і гідроочищеної фракцій (основним обмеженням є вміст загальної сірки і тіолів не більше 0,2 % і 0,003 %). Це найпоширеніший вид авіаційного пального на пострадянському просторі, призначений для всіх старих типів турбогвинтових і дозвукових турбореактивних двигунів; також на ньому експлуатуються літаки закордонних виробників. За своїми характеристиками і області застосування приблизно відповідає закордонному гасу Jet-A. Є резервним стосовно пального РТ.

— РТ — високоякісне пальне, нафтова фракція 135—280° з повним гідроочищенням. Вміст сірки: загальної — 0,1 %, меркаптанової — 0,001 %. Завдяки гідрокрекінгу, пальне «сухе», тобто має низькі змащувальні властивості. Під час виробництва до нього вводяться антиокиснювальна та протизношувальна присадки. Призначено для турбореактивних дозвукових і деяких надзвукових літаків (Су-27, Ту-22М3 та інше), а також як замінник пального ТС-1. Закордонних аналогів для даного пального немає.

— Т-6 і Т-8В — реактивні види пального для двигунів деяких надзвукових літаків (наприклад, Міг-25). Виробляються за дуже складною технологією з гідроочищенням і введенням присадок. Ці сорти пального виробляються лише для потреб Міністерства оборони РФ.

Див. також

 Аеропорт
 Аеродром
 Цивільна авіація
 Реактивний літак

Джерела

Посилання

 https://studfiles.net/preview/5375573/

Авіаційні терміни
Авіація
Паливо


text:
Nikita Nagornyy () est un gymnaste artistique russe, né le  à Rostov-sur-le-Don.

Palmarès

Jeux olympiques
 Rio 2016
  médaille d'argent au concours général par équipes

 Tokyo 2020
  médaille d'or au concours général par équipes
  médaille de bronze au concours général individuel
  médaille de bronze à la barre fixe

Championnats du monde
 Doha 2018
  médaille d'argent au concours général par équipes
  médaille de bronze au concours général individuel

 Stuttgart 2019
  médaille d'or au concours général par équipes
  médaille d'or au concours général individuel
  médaille d'or au saut de cheval

Championnats d'Europe
 Montpellier 2015
  médaille d'or au saut de cheval

 Berne 2016
  médaille d'or au concours par équipes
  médaille d'or au sol

 Cluj-Napoca 2017
  médaille de bronze aux barres parallèles

 Glasgow 2018
  médaille d'or au concours par équipes

 Szczecin 2019
  médaille d'or au concours général individuel
  médaille d'or aux barres parallèles

 Bâle 2021
  médaille d'or au concours général individuel
  médaille d'or au sol
  médaille d'argent aux anneaux
  médaille d'argent au cheval d'arçons

Jeux olympiques de la jeunesse
 Nankin 2014
  médaille d'or au cheval d'arçons
  médaille d'or aux anneaux
  médaille d'or aux barres parallèles
  médaille d'argent au concours général individuel
  médaille de bronze au saut de cheval

Liens externes

Gymnaste artistique masculin russe
Gymnaste artistique masculin aux Jeux olympiques d'été de 2016
Gymnaste artistique masculin aux Jeux olympiques d'été de 2020
Champion olympique de gymnastique artistique
Champion olympique du Comité olympique de Russie
Médaillé de bronze olympique du Comité olympique de Russie
Médaillé d'argent olympique russe
Récipiendaire de la médaille de l'ordre du Mérite pour la Patrie, 1re classe
Naissance à Rostov-sur-le-Don
Naissance en février 1997


text:
Ecochard or Écochard is a French surname. Notable people with the surname include:

Henri Ecochard (1923–2020), French military officer
Michel Écochard (1905–1985), French architect and urban planner

French-language surnames


text:
Dimmi di no/Fermati allo stop è un singolo del cantautore italiano Umberto Tozzi, pubblicato su vinile a 45 giri nel 1980.

Le due canzoni sono state estratte dall'album Tozzi dello stesso anno.

Note


text:
Das Führungszeugnis (Deutschland, früher polizeiliches Führungszeugnis oder Unbescholtenheitszeugnis), die Strafregisterbescheinigung (Österreich, inoffiziell noch Leumundszeugnis) oder der Strafregisterauszug (resp. Auszug aus dem schweizerischen Strafregister, Schweiz, inoffiziell noch Leumundszeugnis), im Gebrauch der EU criminal record certificate, ist eine behördliche Bescheinigung über bisher registrierte Vorstrafen einer Person (Deutschland), über die im Strafregister eingetragenen Verurteilungen einer Person (Österreich) oder ein Registerauszug, bestehend aus Urteilen wegen Verbrechen und Vergehen gegen eine Person (Schweiz,  und  Abs. 1 StGB).

Deutschland

Bundeszentralregister

Im Bundesamt für Justiz werden die jeweiligen persönlichen Vorstrafen in einem Bundeszentralregister (BZR) geführt, aber nicht auf Dauer gespeichert. In das Register werden nach  BZRG rechtskräftige Entscheidungen der Strafgerichte, Vermerke über Schuldunfähigkeit sowie bestimmte Entscheidungen von Verwaltungsbehörden und Gerichten sowie – nach einer rechtsvergleichenden Begutachtung – ausländische strafrechtliche Verurteilungen gegen Deutsche oder gegen in Deutschland wohnende ausländische Personen eingetragen. Zudem können Suchvermerke im Register niedergelegt werden. Maßgabe für den Inhalt eines Führungszeugnisses ist  des Bundeszentralregistergesetzes (BZRG).

Das Bundeszentralregister (BZR) wird seit 1975 ausschließlich als Datenbank auf Computern geführt. Das Erziehungsregister ist Teil des Bundeszentralregisters.

Aus Gründen der Resozialisierung wurde ein gestaffeltes System von Fristen ( BZRG) geschaffen, nach deren Ablauf gespeicherte Verurteilungen zunächst nicht mehr in ein Führungszeugnis gelangen und schließlich vollständig aus dem Register gelöscht werden ( BZRG). In Härtefällen kann bezüglich der gesetzlichen Fristen eine Registervergünstigung gewährt werden. Wenn eine Verurteilung im Bundeszentralregister gelöscht wurde oder sie zur Tilgung vorgemerkt ist, so dürfen die Tat und die Verurteilung der betroffenen Person im Rechtsverkehr nicht mehr vorgehalten und nicht zu ihrem Nachteil verwertet werden. Ob und wie lange Vorstrafen im Bundeszentralregister gespeichert und Auskünfte darüber erteilt werden, ergibt sich aus den Vorschriften zum Bundeszentralregistergesetz (BZRG). Je nach Höhe des Urteils werden nach Ablauf der jeweiligen Fristen (5, 10, 15 oder 20 Jahre) die Eintragungen im Bundeszentralregister getilgt (siehe  BZRG). Jedoch werden nicht alle Verurteilungen, die im Bundeszentralregister stehen, auch in das Führungszeugnis übernommen (siehe unten). Auch gelten für die Verurteilungen, die in das Führungszeugnis aufgenommen werden, kürzere Tilgungsfristen als beim Bundeszentralregister (3, 5 oder 10 Jahre, vgl.  BZRG). Kommt vor der Löschung eines Urteilseintrags ein neues Urteil hinzu, bleiben alle Einträge erhalten, bis auch für das letzte Urteil der Löschzeitpunkt erreicht ist (Ausnahmen hiervon gelten für Geldstrafen bis zu 90 Tagessätzen und Freiheitsstrafen bis zu 3 Monaten, vgl.  Abs. 2 BZRG).

Persönlicher Bundeszentralregisterauszug
Jeder Person, die mindestens 14 Jahre alt ist oder ihrer gesetzlichen Vertretung wird auf Antrag kostenlos mitgeteilt, welche Eintragungen über sie im Bundeszentralregister elektronisch gespeichert sind. Diese Auskunft wird nicht dem Antragsteller direkt, sondern an ein Amtsgericht seiner Wahl gesandt, bei dem die Auskunft persönlich eingesehen werden kann. Der Auszug wird in einem verschlossenen und versiegelten Umschlag verschickt. Nach Siegelbruch und Einsichtnahme durch den Antragsteller ist der Auszug vom Amtsgericht unverzüglich zu vernichten. Keinesfalls darf der Auszug im Rechtsverkehr verlangt werden, z. B. durch Arbeitgeber angefordert werden. Dies würde die Schutzzwecke des Führungszeugnisses, welches nicht die gesamten Eintragungen des Bundeszentralregisters enthält, unterlaufen.

Im Falle von im Ausland wohnhaften Personen ist die Einsichtsstelle die amtliche Vertretung der Bundesrepublik Deutschland und im Falle von inhaftierten Personen ist es die Justizvollzugsanstalt.

Rechtsgrundlage ist das Bundesdatenschutzgesetz, nach dem jeder ein Recht darauf hat, zu erfahren, welche Daten über ihn bei öffentlichen Stellen gespeichert sind. Lex specialis zu  BDSG ist hierbei  BZRG.

Unbeschränkte Auskunft
Für die in  BZRG genannten Zwecke (z. B. in Strafverfahren, vor der Erteilung eines Waffenscheines, vor einer Einbürgerung, vor einer Verbeamtung etc.) haben bestimmte Behörden (z. B. Gerichte und Staatsanwaltschaften) ein unbeschränktes Auskunftsrecht aus dem Bundeszentralregister und können einen entsprechenden Auszug aus eigener Veranlassung direkt beim Bundesamt für Justiz anfordern, ohne dass der Betreffende davon Kenntnis erhält.

Den obersten Bundes- und Landesbehörden, den Gerichten, den Staatsanwaltschaften, den Justizvollzugsbehörden, den deutschen Nachrichtendiensten, dem Kriminaldienst der Polizei, den Finanzbehörden, den Einbürgerungsbehörden, den Ausländerbehörden, den Gnadenbehörden, den waffen- und sprengstoffrechtlich zuständigen Behörden, den Rechtsanwaltskammern, dem Bundesinstitut für Arzneimittel und Medizinprodukte, dem Bundesamt für Strahlenschutz und den Luftsicherheitsbehörden sind unbeschränkte Auskünfte auf ausdrückliches Ersuchen hin zu erteilen, wenn der Zweck der Verwendung der Daten angegeben wird.

Führungszeugnis
Ein Führungszeugnis, ein erweitertes Führungszeugnis und ein behördliches Führungszeugnis enthält jeweils bestimmte Teile dessen, was im Bundeszentralregister über den Betreffenden gespeichert ist.

Keinen Eingang in das Führungszeugnis finden beispielsweise folgende Bundeszentralregistereinträge:
 zur Bewährung ausgesetzte Jugendstrafen,
 Strafen, die nicht höher als 90 Tagessätze bzw. 3 Monate Freiheitsstrafe liegen ( Abs. 2 Nr. 5 BZRG), wenn im Bundeszentralregister sonst keine weiteren Strafen eingetragen sind,
 erstmalige Verurteilungen von drogenabhängigen Straftätern, die zwei Jahre Freiheitsstrafe nicht überschreiten und bei denen die Vollstreckung der Strafe nach  BtMG zugunsten einer Therapie zurückgestellt und nach erfolgreicher Therapie nach  BtMG zur Bewährung ausgesetzt wurde sowie wenn die weiteren diesbezüglichen Bedingungen des   Abs. 2 Nr. 6 BZRG erfüllt sind.

Antragstellung, Ausstellung, Versand
Jeder geschäftsfähigen Person, die mindestens 14 Jahre alt ist, sowie ihrem gesetzlichen Vertreter, wird auf Antrag das gewünschte Führungszeugnis vom Bundesamt für Justiz in Bonn ausgestellt.

Die Antragstellung ist wie folgt möglich:
 elektronisch im Online-Portal des Bundesamts für Justiz mit dem neuen Personalausweis mit freigeschalteter Online-Ausweisfunktion und entsprechendem Kartenlesegerät,
 bei der örtlichen Meldebehörde, dem Einwohnermeldeamt oder Bürgeramt,
 persönlich durch Vorlage eines amtlichen Lichtbildausweises (Personalausweis oder Reisepass) ( Abs. 5 Satz 2 BZRG)
 per Brief oder Fax mit Kopie eines amtlichen Lichtbildausweises und amtlich oder öffentlich beglaubigter Unterschrift des Antragstellers

Früher war das Führungszeugnis bei der Polizei zu beantragen und wurde auch von ihr ausgestellt. Daher rührt die alte Bezeichnung Polizeiliches Führungszeugnis.

Die Beantragung eines Führungszeugnisses kostet 13 Euro. Personen, die ein Führungszeugnis für eine ehrenamtliche Tätigkeit brauchen, erhalten dieses gebührenfrei, ebenso Bezieher von Arbeitslosengeld II oder Sozialgeld gegen Vorlage des Bewilligungsbescheids.

Die Führungszeugnisse werden per Post zugestellt, entweder dem Empfänger (beim privaten – Belegart N) oder an die Behörde, die das Führungszeugnis verlangt (beim behördlichen – Belegart O) oder an das dem Wohnort des Antragstellers nächstgelegene Amtsgericht (Belegart P), wo der Betreffende Einsicht nehmen und dann entscheiden kann, ob es an die Behörde weitergeleitet wird.

Privates Führungszeugnis
Zur Vorlage bei einem privaten Arbeitgeber genügt ein einfaches (privates) Führungszeugnis, sofern der Bewerber bzw. Arbeitnehmer gewillt ist, dieses vorzulegen. Die Forderung nach einem Führungszeugnis durch den Arbeitgeber ist jedoch nach Auffassung des Bundesarbeitsgerichtes nicht zulässig. Dieses sieht die Belange des Bundesdatenschutzgesetzes als verletzt an, weil der Arbeitgeber damit mehr erfährt, als er für die angestrebte Beschäftigung zu erfahren berechtigt ist. Also auch Dinge, die über den für die Tätigkeit relevanten Bereich weit hinausgehen. Beispielsweise geht es dabei um ein eventuelles strafbares Verhalten im außerdienstlichen Bereich, das in keinerlei nachvollziehbarem Zusammenhang mit dem vorgesehenen Beschäftigungsverhältnis steht. Zulässig sind jedoch gezielte Fragen nach Straftaten, die einen Zusammenhang mit dem Tätigkeitsbereich haben. In der Regel wird die Anforderung eines Führungszeugnisses deshalb als nicht erforderlich und unzulässig gesehen.

Ausnahmen bilden sicherheitsrelevante Bereiche, wie z. B. Geld- und Werttransport- oder Bewachungsunternehmen und sogenannte sensible Tätigkeiten, bei denen der Bewerber mit Kindern und Jugendlichen in Berührung kommt.

Erweitertes Führungszeugnis

Mit dem am 1. Mai 2010 in Kraft getretenen Fünften Gesetz zur Änderung des Bundeszentralregistergesetzes ist in   und  BZRG ein "erweitertes Führungszeugnis" eingeführt worden, das über Personen erteilt werden kann, die beruflich, ehrenamtlich oder in sonstiger Weise kinder- oder jugendnah tätig sind oder tätig werden sollen. Erweiterte Führungszeugnisse können durch Behörden "zum Zwecke des Schutzes Minderjähriger" auch unmittelbar nach § 31 Abs. 2 BZRG beantragt werden, wenn eine Aufforderung an den Betroffenen zur Vorlage nicht sachgemäß ist oder erfolglos bleibt. In den meisten Fällen wird die betroffene Person von der jeweiligen Stelle (Arbeitgeber oder dem jeweiligen Träger) aufgefordert werden, ein erweitertes Führungszeugnis vorzulegen – und zwar unter Bezugnahme auf § 30a BZRG im Falle einer Prüfung der persönlichen Eignung oder nach  des SGB VIII bei beruflicher oder ehrenamtlicher Beaufsichtigung, Betreuung, Erziehung oder Ausbildung Minderjähriger oder bei einer Tätigkeit mit ähnlichem Kontakt zu Minderjährigen. Es wird also meist persönlich wie ein privates Führungszeugnis beantragt.
Das erweiterte Führungszeugnis enthält gegenüber dem normalen Führungszeugnis zusätzlich auch geringfügige Verurteilungen und Verurteilungen, die wegen Fristablaufs nicht mehr in das normale Führungszeugnis kämen, wegen gewisser Straftaten (Aufzählung in  Absatz 5 BZRG, z. B. exhibitionistische Handlungen, Verbreitung pornographischer Schriften, Menschenhandel).

Kritik
Es wird kritisiert, dass die Abgabe des erweiterten Führungszeugnisses (EFZ) an den Arbeitgeber mit dem informationellen Selbstbestimmungsrecht des Arbeitnehmers in Konflikt steht, denn nicht alle Informationen, die im EFZ enthalten sind, sind für den Arbeitgeber relevant. Der Caritasverband, ein sehr großer Arbeitgeber im sozialen Bereich, der verpflichtet ist, sich an die kinderschutzrechtlichen Auflagen zu halten, hat eine Handreichung herausgegeben, in der er explizit festlegt, welche Straftaten einem Arbeitsverhältnis bei ihm im Wege stehen. Andere im EFZ dokumentierte Straftaten tangieren ein Arbeitsverhältnis bei der Caritas nicht.
Ebenso schlägt die Caritas vor, das informationelle Selbstbestimmungsrecht von Arbeitnehmern zu wahren, indem das EFZ nicht an den Arbeitgeber, sondern an einen Notar geht, der dem Arbeitgeber Auskunft über die für die Arbeit relevanten Straftaten bescheinigt – dabei aber keine Auskunft über die nicht relevanten Straftaten ermöglicht. Des Weiteren schlägt sie eine Änderung des Bundeszentralregistergesetzes vor.

Europäisches Führungszeugnis
Am 15. Dezember 2011 wurde mit dem Gesetz zur Verbesserung des Austausch von registerrechtlichen Daten zwischen den Mitgliedsstaaten der EU und zur Änderung registerrechtlicher Vorschriften das europäische Führungszeugnis eingeführt. Seit dem 31. August 2018 wird Staatsangehörigen anderer Mitgliedstaaten der Europäischen Union bei Beantragung eines einfachen oder erweiterten Führungszeugnisses in Deutschland zwingend ein europäisches Führungszeugnis ausgestellt. Der jeweilige Herkunftsmitgliedstaat wird um Mitteilung über Eintragungen im Strafregister des Herkunftsmitgliedstaats ersucht. Teilt der entsprechende Staat geg. Eintragungen mit, sofern eine Übermittlung dort rechtlich vorgesehen ist, werden jene Eintragungen ohne Übersetzung und inhaltliche Überprüfung übernommen. Diese Regelung betrifft auch Doppel- und Mehrstaatler. Die Gebühr beträgt nunmehr für alle Führungszeugnisse (einfach oder europäisch) 13,- €. Die Ausstellung des europäischen Führungszeugnis dauert länger als die eines einfachen oder erweiterten (1–2 Wochen). Ein europäisches Führungszeugnis soll nach spätestens 20 Werktagen der Übermittlung des Ersuchens des Bundesamtes für Justiz an den Herkunftsstaat erteilt werden.

Behördliches Führungszeugnis
Ausschließlich Behörden erhalten Auskunft aus dem Bundeszentralregister in der Form von behördlichen Führungszeugnissen.

Für Bewerbungen bei einer Behörde wird auf Antrag der betroffenen Person in der Regel das behördliche Führungszeugnis ausgestellt. Wird dieses unmittelbar an die Einstellungsbehörde übersandt ( Abs. 5 Satz 1 BZRG), hat die Behörde dem Bewerber auf Verlangen Einsicht in das Führungszeugnis zu gewähren.

Behörden können ein Führungszeugnis beantragen, soweit sie es zur Erledigung ihrer hoheitlichen Aufgaben benötigen und eine Aufforderung an die betroffene Person, ein Führungszeugnis vorzulegen, nicht sachgemäß ist oder erfolglos bleibt (siehe:  BZRG).

Die Unterschiede bezüglich des Inhalts eines Führungszeugnisses für Behörden und des Führungszeugnisses für Privatpersonen ergeben sich aus  des Bundeszentralregistergesetzes.

Bezeichnung als "unbestraft"
Unter welchen Umständen sich eine Person als unbestraft (ohne Vorstrafen) bezeichnen darf und den einer etwaigen Verurteilung zugrundeliegenden Sachverhalt nicht zu offenbaren braucht, ist  BZRG zu entnehmen.

Österreich
Die Strafregisterbescheinigung ist ähnlich beschaffen wie das deutsche Führungszeugnis. Für die Führung des Strafregisters in ganz Österreich ist die Landespolizeidirektion Wien (Strafregisteramt) zuständig.

Seit der Inbetriebnahme des Zentralen Melderegisters (ZMR) am 1. März 2002 wird die Strafregisterbescheinigung unverzüglich ausgestellt (e-Government):
 in Städten, in denen die jeweilige Landespolizeidirektion als Sicherheitsbehörde I. Instanz fungiert, durch diese
 in Städten, in denen die jeweilige Landespolizeidirektion nicht als Sicherheitsbehörde I. Instanz fungiert bzw. in Gemeinden durch den Bürgermeister
 im Ausland durch die österreichische Vertretungsbehörde

Ausstellung einer Strafregisterbescheinigung:
Für die Ausstellung auf dem Meldeamt der örtlichen Gemeinde ist im Durchschnitt mit einer Wartezeit von ein bis zwei Wochen zu rechnen. Besitzt die Gemeinde, bei der man den Antrag einbringt, einen direkten Zugriff auf die Strafregisterdaten, ist die Wartezeit entsprechend kürzer.

Für die Ausstellung sind ein Antrag, ein amtlicher Lichtbildausweis (Reisepass oder Personalausweis, Führerschein nur in Verbindung mit einem Staatsbürgerschaftsnachweis) und allfällige Urkunden über frühere Namen (z. B. Geburtsurkunde, Heiratsurkunde, Scheidungsurkunde) im Original erforderlich. Die Ausstellung kostet je nach Behörde 15 bis 30 Euro.
In Sonderfällen – wenn die Strafregisterbescheinigung lediglich zur Vorlage bei einer bestimmten Stelle (natürliche oder juristische Person, z. B. Arbeitgeber, Behörde, Firma) dienen soll – entfällt die Zeugnisgebühr von 14,30 Euro, und die Bescheinigung kostet somit 16,40 Euro. Gemeinden sind ermächtigt, zusätzlich eine Gemeindeabgabe von ca. 0,36 bis ca. 0,73 Euro einzuheben.

Viele Stellen (beispielsweise die meisten Arbeitgeber) verlangen, dass die Strafregisterbescheinigung bei der Vorlage nicht älter als drei Monate ist.

Die frühere Bezeichnung war Leumundszeugnis oder Sittenzeugnis.

Schweiz
In der Schweiz bestimmt sich das Strafregister insbesondere nach der Verordnung vom 29. September 2006 über das Strafregister (VOSTRA-Verordnung; SR 331).

Gemäß Art. 3 Abs. 1 lit. a VOSTRA-Verordnung werden in das Strafregister – mit Ausnahmen – vor allem Verurteilungen wegen Verbrechen oder Vergehen nach StGB, MStG oder anderer Bundesgesetze eingetragen.

Disziplinarstrafen des Militärstrafrechts werden nicht ins Strafregister eingetragen (Art. 226 Abs. 1 MStG).

Andere Staaten

Namibia

In Namibia wird das Führungszeugnis () vom Police Record Centre (Strafregister) der namibischen Polizei gegen Gebühr und unter Vorlage einer Geburtsurkunde, Personalausweis oder Reisepass ausgestellt. Persönliches Erscheinen ist notwendig. Es hat eine unbegrenzte Gültigkeit, wird aber von den meisten Behörden (u. a. Straßenverkehrsbehörde) nur für einen Zeitraum von sechs Monaten ab Beantragung akzeptiert. Die Ausstellung dauerte bis 2019 bis zu sechs Monate, im Schnellverfahren bis zu 4 Wochen, seitdem ist diese binnen weniger Tage möglich.

Literatur

 Mathias Schmoeckel, Moritz Brinkmann:  Registerwesen – Grundlagen, Rechtfertigung, Potentiale, Baden-Baden 2020, ISBN 978-3-7489-0629-2.

Weblinks
 Häufige Fragen zum Führungszeugnis, Bundeszentralregister-Info, Deutschland
 Strafregisterbescheinigung, Republik Österreich
 Der Strafregisterauszug, Bundesamt für Justiz, Schweizerische Eidgenossenschaft

Einzelnachweise

Urkunde
Strafrecht
Arbeitsrecht
Verwaltungsrecht


text:
Az Allsvenskan 1924-25-ös szezonja volt a bajnokság első kiírása. A bajnokságban 12 csapat vett részt, a győztes a GAIS lett.

Résztvevők

Végeredmény

Kereszttáblázat

Nézőszámok

Góllövőlista

Források

Nyomatott

Internetes

Sved 1
Sved 1
Allsvenskan szezonok


text:
Шлюз () — шаблон проєктування, який інкапсулює доступ до зовнішнього ресурсу.

Опис

Часто при взаємодії із зовнішніми ресурсами використовується API. Але будь-який API написаний таким чином, що розкриває структуру самого ресурсу, будь то SQL до реляційних баз даних, або ж JSON чи XAML, тощо. Змішуючи різні API програмний код стає заплутанішим та важче піддається змінам.

У широкому розумінні шлюз є об'єктом, що приховує різноманітні API та уніфіковує доступ до ресурсів.

API Gateway

Цей шаблон не без причин набув великої популярності при реалізації мікросервісної архітектури. При наявності декількох сервісів клієнту необхідно взаємодіяти із ними усіма. Конфігурація клієнтів ускладнюється ще й тим, що API різних сервісів може відрізнятись.

Використання шлюзу у цьому випадку надає декілька переваг:

 Спрощується налаштування клієнта, конфігурацію залишаються на стороні сервера
 Для клієнта робота із системою виглядає так ніби відбувається взаємодія з одним компонентом, а не багатьма. Таким чином серверна частина має єдину точку взаємодії
 Клієнт не знає про внутрішню архітектуру та взаємодію системи. Gateway передає дані тому сервісу, який їх потребує по вірному каналу зв'язку
 Зміни розташування сервісів залишаються непомітними для клієнта
 Більше не потрібно реалізовувати логіку автентифікації для кожного сервісу, її може виконувати шлюз
 Зменшує кількість запитів та навантаження, оскільки дозволяє зібрати дані із декількох сервісів та об'єднати їх у потрібний для клієнта формат

При цьому не варто забувати про недоліки такого підходу:

 Наявність ще одного сервісу, який необхідно підтримувати
 Збільшується час відгуку через те, що кожний запит проходить через шлюз

Backends for frontends

Одною із різновидностей цього шаблону являється Backends for frontends (BFF). Оскільки різні клієнти можуть потребувати різний API для своєї роботи, варто виокремити специфічну логіку в окремі сервіси.

Див. також
 Прикладний програмний інтерфейс
 Адаптер (шаблон проєктування)
 Замісник (шаблон проєктування)
 Фасад (шаблон проєктування)
 Мікросервіси
 Front end та back end

Джерела
 Gateway
 API Gateway
 Застосування API Gateway

Вимоги до програмного забезпечення
Моделювання даних
Шаблони проєктування програмного забезпечення


text:
До́чев — болгарське прізвище.

 Богдан Дочев (1936-2017) — болгарський футбольний арбітр ФІФА.
 Іван Дочев (1906-2005) — болгарський політик.

Болгарські прізвища


text:
Наукова бібліотека ЦДПУ ім. В. Винниченка  — навчальний, культурно-просвітницький та науково-інформаційний структурний підрозділ Центральноукраїнського державного педагогічного університету імені Володимира Винниченка, з фондом близько 730 тис. примірників з різних галузей знань. Заснована 1 червня 1921 році при Єлисаветградських вищих педагогічних курсах.

Історія
Бібліотека заснована при вищому педагогічному закладі, проте документально точна дата не встановлена. Першим реальним кроком із створення вищого педагогічного закладу на Єлисаветградщині стало відкриття вищих педагогічних курсів, які готували вчителів для початкових шкіл. Тому умовно будемо вважати, що історія створення бібліотеки починається з 1921 року. Очолював Елисаветградські педкурси В. І. Харцієв. У 1923 році бібліотека налічувала 4 тисячі книг. Завдяки В. Харцієву вдалось обладнати читальню, виписати ряд книжок і педагогічних видань, бібліотечний фонд збільшився до 8 тисяч книг.

У 1925 року педагогічні курси було реорганізовано в Зінов'євський педагогічний технікум, книгозбірня якого налічувала понад 13 тисяч книжок — це понад п'ять тисяч назв.
Згідно з постановою 1930 року педтехнікуми було реорганізовано в педінститути. На базі Зінов'євського інституту соціального виховання відкрився Кіровоградський педагогічний інститут, при якому продовжувала функціонувати бібліотека. На той час у фондах бібліотеки було зібрано близько 20 тисяч книг суспільно-політичної, навчально-методичної, технічної та художньої літератури. Протягом 10 років фонд книгозбірні значно збільшився і становив 80 тисяч примірників.

Початок німецько-радянської війни перервав мирну роботу бібліотеки. У січні 1944 р. Радянська армія відвоювала Кіровоград і педагогічний інститут відновив свою роботу, на щастя, збереглась і бібліотека, хоча гітлерівці завдали їй великої шкоди: було розкрадено і спалено книги, знищено близько половини фонду. Завдяки зусиллям викладачів і бібліотечних працівників книгозбірню було перенесено за шість кварталів від навчального приміщення. На той час її фонд становив 40 тисяч томів.

У післявоєнні роки було організовано активну діяльність, що передбачала поповнення бібліотеки книжками. Розширення фонду відбулося за сприяння представників інших народів, які надсилали підручники, програми, посібники. Завдяки цьому бібліотечний фонд зріс до 100 тисяч книг (1955 р.).

У 1959 р. при факультеті фізичного виховання відкрився відділ літератури, який містив книги з фізичного виховання і спорту, а з 1967 р. при музично-педагогічному факультеті теж починає функціонувати пункт видачі літератури.

До середини 60-х р. колектив бібліотеки зріс кількісно і професійно завдяки фахівцям зі спеціальною освітою. В цей період завідувачем бібліотеки працювала З. М. Кузнецова, а з 1965 р. — В. О. Чухманов. Протягом цього часу було створено відділ комплектування та обробки та відділ обслуговування з абонементом і читальною залою. Станом на 1965 р. фонд налічував 190 304 книги і 39 324 брошури. Поповнення бібліотечного фонду відбувалося постійно, що засвідчує статистика. Зокрема за перше півріччя 1965 р. бібліотеку було поповнено суспільно-політичною літературою (1 938), книгами з мовознавства (2 159), з математики і природознавства (1 534), з літературознавства (1 462), з художньої літератури (1 480), з технічних дисциплін (229). На кінець 60-х р. фонд становив 231 тисячу книг і майже 40 тисяч брошур. Передплата періодичних видань становила 190 назв.

Для популяризації читання в бібліотеці щорічно організовувалися виставки, огляди нової літератури, конференції та диспути, літературні вечори. Окрім того, діяв міжбібліотечний абонемент для забезпечення користувачів літературою з інших бібліотек. Зі студентами I-х курсів щорічно проводилися заняття з основ бібліотечно-бібліографічних знань. В 1969 р. організовано постійно діючий семінар з бібліотечно-бібліографічних проблем. Завідувачі та члени кафедр готували для працівників бібліотеки огляди нової літератури; діяла бібліотечна рада. У цьому ж році було забезпечено видачу літератури за читацькими квитками.

Для поліпшення самостійної роботи студентів при кафедрі суспільно-політичних наук відкрито читальну залу на 66 посадкових місць. «Тепер щоденно (крім неділі) студенти матимуть змогу опрацьовувати твори на необхідну навчально-методичну літературу, одержати відповідну консультацію», — пише інститутська газета «Радянський студент» 1975 р.

Покращенню роботи бібліотеки сприяло також введення в експлуатацію 7-поверхового корпусу університету, а саме відкрито читальну залу та кімнату каталогів. На кінець 1979 р. відділ обслуговування складався з 3 читальних зал та 4 абонементів, а фонд налічував 420 тисяч примірників.

У 1983 р. завідувачем бібліотеки призначено Інну Василівну Сворінь. За час роботи І. В. Сворінь бібліотечний фонд кількісно збільшився і вже становив 660 тисяч примірників (1990 р.). У бібліотеці відкрито читальну залу філологічних дисциплін. При факультеті громадських професій організовано бібліотечне відділення, яке готувало фахівців бібліотечної справи.

У квітні 1997 р. згідно з постановою на базі педагогічного інституту, що ліквідувався, створено Кіровоградський державний педагогічний університет імені Володимира Винниченка. Директором бібліотеки призначено Ларису Іванівну Афанасьєву. З 1998 р. бібліотека увійшла до Ради зонального методичного об'єднання бібліотек вищих навчальних закладів Кіровоградської області. За період керівництва Л. І. Афанасьєвої бібліотека активно налагоджувала міжнародні зв'язки з фондом «Відродження», з УВАН у Канаді та бібліотекою «The Millennium Library», завдяки яким бібліотека отримувала в дарунок літературу. З 2001 р. при читальній залі філологічних дисциплін відкрито кімнату літератури української діаспори.
У читальних залах працював лекторій «Історичний календар», де викладачі кафедр виступали з повідомленнями про знаменні події тижня.

У грудні 1997 р. відкрито абонемент та читальну залу на природничо-географічному факультеті.
Розвиток нових напрямів підготовки фахівців в університеті зумовив постійне зростання фонду бібліотеки, який повинен повністю відповідати нормативам забезпеченості навчальною літературою. Зросла також кількість користувачів бібліотекою, а це спричинило дефіцит місць у читальних залах, тому керівництво університету створило проект будівництва нового бібліотечного комплексу, спорудження якого розпочалось у 2002 р.

З березня 2004 р. на посаду директора бібліотеки призначено Ольгу Антонівну Шульгу. Директор бібліотеки звертає велику увагу на вдосконалення традиційних методів роботи та впровадження сучасних методів обслуговування користувачів на основі комп'ютерних технологій. Під керівництвом Ольги Антонівни бібліотека почала роботу з автоматизації бібліотечних процесів. З 2006 р. бібліотека закупила програмний — продукт автоматизовану бібліотечно-інформаційну систему «Ірбіс». Почато роботу по формуванню електронного каталогу — каталогізацію фонду нових надходжень літератури та аналітичного опису періодики.

18 вересня 2007 р. відбулося відкриття нового приміщення бібліотеки. З січня 2008 р. бібліотека бере участь у корпоративній каталогізації ЦУКК, створеного Кіровоградською ОУНБ ім. Д. І. Чижевського.

Колектив бібліотеки зберігає найкращі традиції своїх попередників, а також впроваджує успішний інноваційний розвиток книгозбірні університету. Деяких працівників нагороджено грамотами і подяками різних рівнів. Заступникові директора бібліотеки Неумивако Марії Тимофіївні присвоєно почесне звання «Заслужений працівник культури України».

Структура
Основними структурними підрозділами бібліотеки є:
 Відділ комплектування фондів та наукової обробки літератури
 Інформаційно-бібліографічний відділ
 Відділ інформаційних технологій та комп'ютерного забезпечення
 Відділ обслуговування:
 читальна зала універсальний
 читальна зала філологічний
 зала для викладачів та науковців
 абонемент фізико-математичного факультету та факультету іноземних мов
 абонемент факультетів: історії та права, філології та журналістики, а також психолого-педагогічного факультету
 абонемент і читальна зала природничо-географічного факультету
 абонемент і читальна зала мистецького факультету
 абонемент і читальна зала факультету фізичного виховання

Довідково-пошуковий апарат
Довідково-пошуковий апарат бібліотеки складається з системи традиційних каталогів (алфавітного, систематичного, періодичних видань, дисертацій та авторефератів дисертацій), довідково-бібліографічної картотеки (систематичної картотеки статей, назв художніх творів, краєзнавчої та тематичної картотек) та електронного каталогу.

Електронний каталог ведеться з 2007 року, налічує близько 85 тисяч записів (за даними 2013 року), складається з 6 БД:
 каталог (відображає нові надходження до бібліотеки починаючи з 2007 року)
 картотека
 дисертації
 автореферати дисертацій
 рідкісний фонд
 електронні документи

Фонди
Бібліотечний фонд універсальний, загальний обсяг — 730 295 примірників українською, російською, англійською, німецькою та іншими іноземними мовами, за цільовим призначенням література наукова, навчальна, літературно-художня, зокрема книги, періодичні видання, електронні видання, дисертації, автореферати дисертацій, образотворчі та нотні видання, а також рідкісні та цінні документи.

У фонді бібліотеки зберігається 3 561 примірник рідкісних та цінних видань з різних галузей знань, серед них «Очеркъ исторіи воспитанія и обученія съ древнейшихъ до нашихъ временъ» Л. Н. Модзалелевского (СПб, 1892), «Руская Летопись по Никонову списку» (СПб., 1767), «Слово о полку Игореве, Игоря сына Святославля, внука Ольгова» (М., 1934), «Софийский временник, или русская летопись с 862 по 1534 год» (М.,1820), «Кобзарь» Т. Г. Шевченка (СПб., 1860), «Изъ русской народной словесности» (Елисаветградъ, 1901). Деякі книги, які мають особливу цінність, оцифровані і представлені у бібліотеці рідкісної книги.

Примітки

Джерела
 Кіровоградський державний педагогічний інститут ім. О. С. Пушкіна: рекламний проспект. — Кіровоград, 1990. — 28 с.
 Поляруш О. Є. Роки зростання і змужніння інституту / О. Є. Поляруш // Наукові записки. — Кіровоград, 1995. — Т. Х : 65-річчю педінституту присвячується. — С. 5-20.
 Постолатій В. Педагогічна освіта на Кіровоградщини (1865—1965 рр.) / В. Постолатій. — Кіровоград: КДПУ ім. В. Винниченка, 2005. — 154 с.
 Сворінь І. В. Бібліотечне відділення / І. В. Сворінь // Радянський студент. — 1990. — 5 січня. — С. 2.
 Сьомкін В. Новий читальний зал / В. Сьомін // Радянський студент. — 1975. — 14 березня. — С. 1.
 Шевченко С. І. Історія Кіровоградського державного педагогічного університету імені Володимира Винниченка (1964—1999 рр.) / Сергій Іванович Шевченко. — Кіровоград: Акорд, 2005. — 127 с.
 Шульга О. А. Наукова університетська бібліотека / О. А. Шульга // Університетський меридіан. — 2007. — № 6, 27 грудня. — С. 3.

Посилання
Офіційна сторінка бібліотеки
 Електронний каталог
Електронний архів eKSPUIR
ЦДПУ ім. В. Винниченка
 Facebook

Університетські бібліотеки України
Бібліотеки Кропивницького
Засновані в Україні 1921
Наукові бібліотеки України


text:
Sharbat Gula ou Sharbat Bibi, aussi appelée la « jeune fille afghane » ou « l'Afghane aux yeux verts », est une femme afghane de l'ethnie pachtoune, née en 1972.

En 1984, durant la guerre d'Afghanistan, alors que Sharbat Gula est forcée de quitter son pays, le journaliste américain Steve McCurry la photographie dans un camp de réfugiés afghans au Pakistan. Son visage devient célèbre lorsque le cliché de McCurry fait la couverture du magazine National Geographic, en . Sharbat Gula était alors connue de par le monde simplement par ses surnoms, avant d'être retrouvée par McCurry en 2002.

Portrait par McCurry

La photographie de la jeune Sharbat Gula a été prise au camp de réfugiés de Nasir Bagh au Pakistan en 1984 par le photographe Steve McCurry sur un film couleur Kodachrome. Elle étudiait alors à l'école du camp de réfugiés. McCurry, qui avait rarement l'occasion de photographier une Afghane, a saisi l'occasion et capturé son image alors qu'elle avait 12 ans.

La photo devient célèbre lorsqu'elle est publiée en couverture du magazine National Geographic en juin 1985.

Le photographe, qui n'avait pas noté son nom, retrouve sa trace en Afghanistan en 2002.

Controverse autour du portrait
En , McCurry admet que plusieurs de ses photographies ont été retouchées ou mises en scène, pour le National Geographic notamment. Le portrait de la jeune Afghane ne fait pas exception, la photo de la couverture du National Geographic Magazine ayant été retouchée au niveau des yeux comme l'a démontré un photographe indépendant indien, Kshitij Nagart. Si l'on fait fi des différences évidentes de la gestion de la couleur en raison de différents processus de numérisation / d'impression, on remarque néanmoins que certaines zones autour des yeux ont été retouchées: la chair autour de l'orbite de l'œil est moins creuse que la photo originale. Les yeux sont surtout plus propres : la saleté et la boue ont été effacées sur la couverture du National Geographic Magazine. Dans les publications postérieures de Steve McCurry, la saleté sera de nouveau présente et le fond plus vert que nature.

Biographie

Exil
Sharbat Gula est devenue orpheline à la suite de l'invasion de l'Afghanistan par les Soviétiques, ce qui l'obligea à s'enfuir au Pakistan en 1984. Son village a été attaqué par des hélicoptères soviétiques au début des années 1980. L'attaque soviétique a tué ses parents et l'a forcée, avec ses frères et sœurs ainsi que sa grand-mère, à franchir les montagnes pour rejoindre le camp de réfugiés Nasir Bagh au Pakistan.

Elle s'est mariée avec Rahmat Gul à l'âge de 14 ans. Sharbat Gula a eu quatre filles : Robina, Zahida, Alia, et une autre morte durant sa petite enfance. Elle a exprimé l'espoir que ses filles puissent être instruites et recevoir l'éducation qu'elle n'a pas eu la chance d'avoir.

En 2015, elle resurgit dans l'actualité lorsque sa carte d'identité pakistanaise se révèle illégale. Elle se fait appeler à cette époque Sharbat Bibi, du nom de son mari.

Retour en Afghanistan et exil en Italie
Après son arrestation en  par les autorités pakistanaises et 15 jours d'emprisonnement, un représentant du consulat afghan à Peshawar annonce avoir payé l'amende de cent dix mille roupies () de Sharbat Gula pour sa condamnation pour fraude, et confirme son retour en Afghanistan. Après son expulsion du Pakistan, où elle avait fui la guerre plus de 30 ans auparavant, elle est accueillie le  dans son pays par le président afghan Ashraf Ghani en personne, qui  organise une cérémonie en son honneur.

Elle confie à l'AFP , depuis son lit d'hôpital à Peshawar, où elle est traitée pour une hépatite C. .

Sharbat Gula est depuis exilée en Italie, où elle a été évacuée en tant que réfugiée après l'offensive des talibans de 2021 en Afghanistan.

Notes et références

Voir aussi

Article connexe
 Phan Thị Kim Phúc, « La petite fille au napalm », une jeune vietnamienne sujet d'une photographie iconique prise lors de la guerre du Viêt Nam.

Liens externes

  Couverture du National Geographic de 1985 figurant le portait de Sharbat Gula, sur underconsideration.com
  Cathy Newman, « The Afghan Girl: A Life Revealed », sur nationalgeographic.com,  ; « La petite fille afghane », 17 ans après.

Naissance en mars 1972
Naissance dans le royaume d'Afghanistan
Personnalité féminine afghane
Personnalité pachtoune
Portrait photographique
Portrait de femme
Sujet de photographie célèbre
Réfugié afghan
Réfugié au Pakistan


text:
Et lyssværd er et våben der findes i Star Wars-universet. Det anvendes typisk af jedier – gode som onde. Alle padawans (lærlinge) får som regel et lyssværd på deres første dag, og ved slutningen af deres jedi-uddannelse skal de være i stand til at bygge deres eget sværd, som en prøve på deres evner indenfor Kraften. Lyssværdets energikilde er nogle specielle (fiktive) krystaller, og det er nødvendigt at kunne mærke Kraften i krystallerne for at kunne orientere dem rigtigt.

Man kan sige at jedier er bundet til deres sværd. Et vers om jedierne og deres sværd lyder på engelsk:

"The crystal is the heart of the blade.The heart is the crystal of the Jedi.
The Jedi is the crystal of the Force.The Force is the blade of the Heartbreaker.
All are intertwined:The crystal, The blade, The Jedi.
You are one."

Dette er bl.a. udtalt i Clone Wars i jediernes hemmelige tempel.

 Typer og farver
Lyssværd er grundlæggende ens, men kan variere i farve og i design af grebet. Enkelte sværd har to klinger, og figuren Kylo Ren fra filmene Star Wars: The Force Awakens og Star Wars: The Last Jedi har et lyssværd med to små klinger vinkelret på hovedklingen, mens figuren Grev Dooku fra filmen Star Wars 2 og 3 bruger et lyssværd med buet greb. Udover det er der nogle jedier der kombinerer to enkeltbladede lyssværd, så de har ét i hver hånd. I de første Star Wars-historier er jediernes sværd som regel blå eller grønne lyssværd, i de senere historier er farverne udvidede til også at inkludere gul, lilla og hvid. Sith-fyrsterne bruger som regel et rødt. I nogle computerspil, som f.eks. Jedi Academy findes der også orange og gule lyssværd. I star wars rise of the skywalker ser man Ray tage et lysværd op til slut der er orange. I baggrundshistorierne om Star Wars og i tv-serien The Clone Wars er et sort lyssværd også nævnt, som et specielt og meget gammelt sværd fra Sith-ordenens storhedstid.

Der er dermed ikke nogen konsekvent sammenhæng mellem farver og figurer i Star Wars-universet. I filmen Sith-fyrsternes hævn'' har jediridderen Mace Windu (spillet af skuespilleren Samuel L. Jackson) et lilla lyssværd, af den simple årsag at det er Jacksons yndlingsfarve.

Konstruktion
Til forskel fra almindelige sværd, og de specielle vibrosværd der også stammer fra Star Wars-universet, har lyssværd ikke nogen fast klinge. Klingen består i stedet for af plasma, der bliver dannet af krystaller i lyssværdets skæfte, og derefter stabiliseret til en egentlig sværdklinge. Placeringen af disse krystaller er kritisk for lyssværdets funktion, og jediridderen skal igennem kraften kunne mærke den korrekte udformning før sværdet aktiveres - ellers kan der indtræffe en eksplosion.
På grund af at klingen således ikke har nogen vægt (men dog har en vis inerti), og fordi den er i stand til at skære igennem stort set alting (undtagen andre lyssværd, visse kraftfelter og enkelte materialer), er det meget let for en utrænet person at komme til at skade sig selv. Dette gælder især for personer der ikke er specielt stærke i Kraften.

Lysklingerne gør det muligt for en jedi at kan parere skud affyret fra en blaster.

Star Wars-våben


text:
Le djebel Samhan est un petit massif montagneux en forme de croissant situé au sultanat d'Oman, dans le Dhofar au Sud du pays, à l'est de Salalah.

Culminant à  et atteignant une trentaine de kilomètres dans sa plus grande largeur, il retombe en pente douce sur la plaine littorale qui s'étend de Mirbat à  et ses flancs sont arrosés par la mousson – principalement entre juin et août –, des précipitations propices à une végétation luxuriante dans les wadis et au développement de l'arbre à encens (Boswellia sacra). On y pratique également l'élevage de vaches laitières.

Depuis 1997, le cœur du massif abrite une réserve naturelle, l'Arabian Leopard Sanctuary, ou sanctuaire de la Panthère arabe (Panthera pardus nimr).

Annexes

Articles connexes
 Djebel al Qara
 Djebel al Qamr
 Géographie d'Oman

Bibliographie

  Marc Lavergne, « Le territoire omanais, entre forteresse montagneuse et ouverture maritime. Esquisse d'une géographie régionale » in Marc Lavergne et Brigitte Dumortier, L'Oman contemporain, Karthala, Paris, 2002,

Samhan
Samhan
Dhofar


text:
(3920) Aubignan est un astéroïde de la ceinture principale aréocroiseur. Il tire son nom de la commune d'Aubignan, située dans le département du Vaucluse, où son découvreur, Sylvain Arend, aurait aimé passer ses vacances.

Description
(3920) Aubignan est un astéroïde aréocroiseur. Il présente une orbite caractérisée par un demi-grand axe de 2,25 UA, une excentricité de 0,27 et une inclinaison de 9,0° par rapport à l'écliptique.

Compléments

Articles connexes
 Liste des planètes mineures (3001-4000)
 Astéroïde aréocroiseur
 Ceinture d'astéroïdes

Références

Astéroïde aréocroiseur
Astéroïde de la ceinture principale
Planète mineure découverte en 1948
Objet céleste découvert par Sylvain Arend
Aubignan


text:
La Joya is a city in Hidalgo County, Texas. The population was 4,374 at the 2020 United States Census. It is part of the McAllen–Edinburg–Mission and Reynosa–McAllen metropolitan areas.

History
Its name, meaning "the jewel", was inspired by a small natural lake west of the city; early settlers were said to observe that the lake shined in the sun like a jewel. The site on which La Joya was founded was part of what was known as "Los Ejidos de Reynosa Viejo". The ejidos were the shared grazing lands used for the livestock of the settlers of Reynosa Viejo ("Old Reynosa"). During the early 1800s, at the site of what is now La Joya, Francisco de la Garza, a descendant of the early colonizers of the area who soon decided to change his last name from de la Garza to Garza, founded a community, called "Tabasco", adjacent to the northern bank of the Rio Grande. It was a prosperous community that died out after floods in 1908 and 1909. The settlers moved their belongings just north to higher and less flood-prone ground, present-day La Joya.

Geography

La Joya is located in southwestern Hidalgo County at  (26.241996, –98.480138). It is bordered to the east by the city of Peñitas and to the west by unincorporated Havana. Interstate 2 passes through the center of La Joya, leading east  to the center of McAllen and northwest  to Rio Grande City.

According to the United States Census Bureau, La Joya has a total area of , of which  are land and , or 4.05%, are water. Walker Lake is in the southeast part of the city limits.

Demographics

2020 census

As of the 2020 United States census, there were 4,457 people, 1,235 households, and 880 families residing in the city.

2000 census
As of the census of 2000, there were 3,303 people, 860 households, and 766 families residing in the city. The population density was 1,187.6 people per square mile (458.7/km). There were 969 housing units at an average density of 348.4 per square mile (134.6/km). The racial makeup of the city was 63.94% White, 0.18% African American, 0.51% Native American, 0.48% Asian, 0.03% Pacific Islander, 33.18% from other races, and 1.67% from two or more races. Hispanic or Latino of any race were 97.18% of the population (Latinos and Hispanics are not an official race).

There were 860 households, out of which 51.3% had children under the age of 18 living with them, 66.0% were married couples living together, 18.8% had a female householder with no husband present, and 10.9% were non-families. 9.2% of all households were made up of individuals, and 5.1% had someone living alone who was 65 years of age or older. The average household size was 3.84 and the average family size was 4.10.

In the city, the population was spread out, with 34.9% under the age of 18, 12.2% from 18 to 24, 27.0% from 25 to 44, 17.4% from 45 to 64, and 8.4% who were 65 years of age or older. The median age was 27 years. For every 100 females, there were 88.7 males. For every 100 females age 18 and over, there were 86.1 males.

The median income for a household in the city was $22,820, and the median income for a family was $23,156. Males had a median income of $18,494 versus $14,597 for females. The per capita income for the city was $7,923. About 38.9% of families and 40.7% of the population were below the poverty line, including 50.6% of those under age 18 and 31.2% of those age 65 or over.

Government and infrastructure
The United States Postal Service operates the La Joya Post Office.

Education
La Joya is served by the La Joya Independent School District. The zoned schools for residents of La Joya city are Tabasco Elementary School, Lorenzo de Zavala Middle School, and La Joya High School.

In addition, residents are allowed to apply to magnet schools operated by the South Texas Independent School District.

La Joya Public Library is located in the city.

Notable people

 Sergio Castillo, CFL Winnipeg Blue Bombers Place Kicker, 2021 Grey Cup Champion
 Macarena Hernández, award-winning journalist, educator and La Joya High School graduate
 Mayra Rosales, one of the heaviest women of all time

References
Mrs. James Watson, The Lower Rio Grande Valley of Texas and Its Builders (Mission, Texas, 1931)

External links

 City of La Joya official website
 La Joya Public Library
 The Handbook of Texas Online – La Joya

Cities in Texas
Cities in Hidalgo County, Texas


text:
Martha Desrumaux, née le  à Comines (Nord) et morte le  à Évenos (Var), est une figure emblématique du mouvement ouvrier et de la résistance intérieure française, où elle fut l'une des femmes résistantes les plus remarquées.

Ouvrière, militante syndicale de la Confédération générale du travail (CGT) et cadre du Parti communiste français (PCF), elle s'investit durant la première moitié du siècle dans de nombreuses luttes sociales afin d'améliorer les conditions de travail et de rémunération des ouvriers, en particulier dans le Nord. Durant la Seconde Guerre mondiale, entrée en Résistance, elle est déportée au camp de concentration de Ravensbrück pendant plus de trois ans. En 1945, elle est nommée déléguée représentante des déportés dans l'Assemblée consultative réunie par le général de Gaulle, devenant l'une des seize premières représentantes parlementaires en France. Elle est également connue pour son engagement dans la défense des droits des femmes, leur reconnaissance et leur émancipation dans la société.

Biographie

Enfance, travail et militantisme
Martha Desrumaux naît le  à Comines dans le Nord de la France. Elle est le sixième des sept enfants d'une famille pauvre : son père Florimond Desrumaux, radical-républicain et laïc, est un employé du gaz qui a été licencié pour insolence ; sa mère, très pieuse, a une jambe amputée. À 9 ans, elle perd son père, pompier volontaire écrasé lors d'une intervention par la charrette qui transporte la pompe à eau. Elle quitte alors l'école et travaille au déchargement des betteraves pour une distillerie, puis est placée comme bonne d'enfants dans une famille bourgeoise dans la banlieue sud de Lille. Elle revient dans sa ville natale quelques mois plus tard et devient ouvrière du textile à l'usine Cousin de Comines. Elle s'intéresse à la politique grâce à son grand frère Émile, libre-penseur et anarcho-syndicaliste. Consciente des conditions de travail difficiles auxquelles elle est confrontée, Martha Desrumaux adhère à la CGT à .

À l'âge de , elle rejoint les Jeunesses socialistes, sensible aux discours de Jean Jaurès dont elle entend des témoignages autour d'elle. Pendant la Première Guerre mondiale, les civils et les usines sont évacués vers les zones éloignées du front. Elle part pour Lyon et trouve un emploi aux usines textiles Hassebroucq. En 1917, elle prend la direction d'ouvrières grévistes pour obtenir le retrait d'une caution logement dans leurs contrats de travail, qui empiète sur leur salaire. C'est une première victoire pour la jeune syndicaliste, qui prend pleinement conscience du rôle du collectif dans le règlement des conflits.

Responsabilités syndicales, politiques à l'échelle régionale et nationale
Martha Desrumaux devient membre du Parti communiste français dès 1921, juste après sa création (à l'issue du congrès de Tours). Elle s'implique dans les combats des communistes de cette époque, antimilitarisme, anticolonialisme, antifascisme, etc.

Lors d'une réunion à Lille, à la demande de Maurice Thorez, elle rédige un télégramme à l'attention du président de la République Gaston Doumergue, dénonçant la guerre coloniale au Maroc.

En 1927 ou 1929 selon les sources, elle est la première femme élue au comité central du Parti communiste. Elle est conviée au dixième anniversaire de la révolution d'Octobre à Moscou, où elle fera des rencontres fondatrices, comme celle de Clara Zetkin, l'initiatrice de la Journée internationale des droits des femmes.

À son retour, elle continue à s'investir syndicalement pour aider les ouvrières du textile à s'organiser dans les usines et les ateliers, pour obtenir de meilleures conditions de travail et de meilleurs salaires. Elle crée le journal L'Ouvrière, qui permet l'information pour une meilleure défense des droits des femmes au travail. Pendant près de quinze ans, elle va être le fer de lance de grèves dans toute la région Nord-Pas-de-Calais, de Bailleul à Halluin, d'Armentières à Watten et à Lille, dans une région où le Consortium textile tente de réduire la main-d'œuvre féminine à une simple variable d'ajustement. En 1928, elle est arrêtée pour complot contre la sûreté intérieure et extérieure de l'État et inculpée pour « violences et voies de fait », après avoir organisé des collectes pour la « grève des dix sous », lancée par la CGTU afin de demander une augmentation des salaires de 50 centimes de l'heure. En 1931, elle part pour un an et demi à Moscou étudier à l'École internationale Lénine ; les rapports soviétiques notent son « intelligence », son « enthousiasme » et son « dévouement illimité pour le parti ». C'est dans ce cadre qu'elle rencontre son futur mari, Louis Manguine, de huit ans son cadet ; ils ont un fils, Louis, né en 1937, et se marient officiellement en 1938. À son retour en France, elle intègre le bureau politique du PCF.

Son combat continue avec l'âpreté du chômage liée à la crise économique des années 1930. Dans le cadre de la CGTU, des comités de sans-travail naissent. Pour une meilleure protection des chômeurs et l'instauration d'une assurance-chômage, Martha Desrumaux va accompagner la Marche de la faim de , composée de chômeurs, qui reçoit un soutien populaire sur tout son parcours de Lille à Saint-Denis. Jusqu'en 1935, d'autres marches convergent vers les centres urbains. , analyse-t-elle dans un entretien enregistré.

Lors de la scission entre la Confédération générale du travail (CGT) et la Confédération générale du travail unitaire (CGTU), en 1922, Martha Desrumaux avait en effet choisi d'aller vers le courant minoritaire. En 1924, elle crée la section CGTU de Comines. À la suite de luttes communes et sous la pression des ouvriers, les deux syndicats refusionnent. Martha Desrumaux est reconnue comme militante syndicale de confiance. Elle est amenée à prendre de plus en plus de responsabilités. En 1935, c'est elle qui représente la CGTU au comité de fusion avec la CGT et qui est chargée de leur réunification dans le Nord.

En 1936, dans le sillage de Léon Jouhaux et Léon Blum, elle devient l'une des grandes animatrices de la stratégie de Front populaire dans le Nord. Jean Renoir la repère pour jouer son propre rôle dans le film La vie est à nous, consacré à cette campagne électorale. Elle est la seule femme membre de la délégation ouvrière aux accords Matignon. Benoît Frachon s'appuie sur elle pour négocier des augmentations de salaires importantes face au patronat, qui refusait jusque-là le moindre geste. Cette même année 1936, elle est aux côtés de Danielle Casanova lors de la création de l'Union des jeunes filles de France, dont Martha Desrumaux prend la direction pour le Nord. C'est le pendant féminin des Jeunesses communistes, qui milite pour l'émancipation des jeunes femmes et l'égalité entre les sexes. L'année suivante, elle s'implique aussi pour aider les Républicains espagnols et faire partir les volontaires des Brigades internationales.

Au sujet du Pacte germano-soviétique (1939), elle déclare a posteriori :  et ne critique pas Joseph Staline.

Seconde Guerre mondiale : Résistance et déportation

Menacée par la répression anti-communiste en , elle se réfugie en Belgique auprès du dirigeant de l'Internationale communiste Eugen Fried.

Dès le mois de , le Nord-Pas-de-Calais est occupé par la Wehrmacht. Martha Desrumaux revient à Lille et réorganise le Parti communiste clandestinement. Son mari est mobilisé puis prisonnier de guerre et elle n'a plus de domicile depuis une perquisition de 1939. Fin mai 1940, elle réunit à Dechy, dans le Douaisis, une dizaine de mineurs qui élaborent un cahier de revendications imprimé par un petit imprimeur, diffusé à cinq mille exemplaires. Selon Auguste Lecoeur, Martha Desrumaux donnait des consignes légalistes quasiment pro-allemandes et envoyait des délégations de grévistes directement à la Kommandantur défendre les revendications des mineurs, ce qu'elle a démenti, tout comme les divergences au sein du Parti communiste français entre les directions du Nord et du Pas-de-Calais.

En juin 1940 dans la région de Lille, le groupe auquel elle appartient distribue des tracts en langue allemande et, en , elle évoque le projet d'une grève des mineurs. À partir de l'automne 1940, Auguste Lecœur et Julien Hapiot développent l'action dans le Pas-de-Calais. De  à , plusieurs arrêts de travail et des manifestations de femmes mobilisent les familles de mineurs du bassin minier. Du  au , cent mille mineurs sont en grève et la production est totalement arrêtée.

Elle devient une figure de la résistance intérieure française ou sera présentée comme telle par le PCF après la guerre. Ses faits de résistance seront évoqués par Maurice Thorez le 12 mars 1943, qui rédige depuis l'Union soviétique une évaluation positive de son activité.

Dénoncée par le préfet du Nord, Fernand Carles (1886-1945), elle est arrêtée par la Gestapo le  à Lille. Mise au secret à la prison de Loos, elle est transférée dans les prisons allemandes puis déportée en  au camp de Ravensbrück. Elle y organise le soutien des plus faibles avec Geneviève de Gaulle-Anthonioz et Marie-Claude Vaillant-Couturier. Malgré les conditions de vie extrêmes, les maltraitances, les privations, les maladies, les femmes trouvent des moyens de résister à leurs geôliers en sabotant leurs outils de travail ou encore en donnant un peu d'humanité aux nouvelles arrivantes. Martha Desrumaux est atteinte du typhus. Elle est libérée de Ravensbrück et rapatriée par la Croix-Rouge en .
Dès son retour, elle tient à participer à un meeting pour expliquer les horreurs du système concentrationnaire.

Élue, représentante des déportés et militante féministe
Le droit de vote et d'éligibilité est accordé aux femmes en 1944. Martha Desrumaux est élue aux élections de 1945 au conseil municipal de Lille. Celle qui était surnommée « la pasionaria du Nord » reprend ses responsabilités à l'Union des syndicats CGT du département. Elle en est co-secrétaire avec Marcel Tourbier. Nommée déléguée à l'Assemblée consultative en 1945, au titre des représentants des prisonniers et déportés, elle n'a pu y siéger bien longtemps, étant malade. En 1950, elle est contrainte de se démettre de ses fonctions à l'Union départementale des syndicats CGT.

Après 1950, elle s'occupe de la Fédération nationale des déportés et internés résistants et patriotes pour défendre les droits des anciens déportés résistants et faire connaître leurs valeurs. Ouvrière et féministe, elle a toujours milité afin que les jeunes filles et les femmes puissent prendre des responsabilités au sein du mouvement syndical et des organisations politiques. Durant les Trente Glorieuses, la société ne semble pas évoluer assez vite pour elle. Elle va donc continuer à militer pour l'émancipation des femmes, au sein de l'Union des femmes françaises, née en 1945, association qui évoluera sous le nom de Femmes solidaires.

Martha Desrumaux meurt le , le même jour que son mari Louis Manguine, lui-même ancien métallurgiste et syndicaliste. Ils sont enterrés à Évenos (Var), où ils s'étaient retirés à la fin de leur vie.

Distinction

  (décret du )

Hommages
En tant que l'une des célèbres détenues du camp de concentration de Ravensbrück, Martha Desrumaux a été commémorée publiquement lors des célébrations de la libération au Mémorial national de Ravensbrück de la République démocratique allemande (RDA).

En 2019, la ville de Paris honore la mémoire de Martha Desrumaux en donnant son nom à un espace vert, le jardin Martha-Desrumaux, dans le 12 arrondissement.

Le , au collège Matisse de Lille, a lieu l'inauguration du nouveau nom du collège, Martha Desrumaux, en présence des élus locaux, du président du département du Nord, de la rectrice de l'académie et de la petite fille de Martha Desrumaux.

Il existe une rue Martha-Desrumaux à Évenos (Var) depuis mars 2020.

Il existe une allée Martha-Desrumaux dans le quartier Wazemmes à Lille.

Elle fait partie des 16 femmes dont le parcours est présenté dans le cadre de l'exposition temporaire « Déportées à Ravensbrück, 1942-1945 » organisée par les Archives nationales (site de Pierrefitte-sur-Seine) du  au .

Depuis le 27 décembre 2022, un hommage est rendu à Martha Desrumaux, affichée en haut du beffroi de Comines. Une demande afin d'accéder au Panthéon accompagne l'affiche, qui restera durant un an. Cette demande fait suite aux précédentes demandes de panthéonisation auprès du président de la République.

Notes et références

Voir aussi

Filmographie
 Le Souffle de Martha, de François Perlier, 2020.

Bibliographie

 Jean-Pierre Besse et Claude Pennetier, Juin 40, la négociation secrète, Éditions de l'Atelier, 2006
 Michèle Cointet, Histoire des 16. Les premières femmes parlementaires en France, Fayard, 2017
 Béatrice Gurrey,  « Martha Desrumaux, figure du Front populaire, syndicaliste, résistante et féministe », Le Monde, 28 août 2021, p. 18-19
 Louis-Pascal Jacquemond, L'Espoir brisé. 1936, les femmes et le Front populaire., Belin, 2016
 Catherine Lacour-Astol, Le Genre dans la Résistance. La Résistance féminine dans le Nord de la France, Presses de Sciences Po, 2015
 Marie-Laure Le Foulon, Le Procès de Ravensbrück. Germaine Tillion : de la vérité à la justice, Le Cherche midi, 2016
 Marc Leleux, Histoire des sans-travail et des précaires du Nord, Presses universitaires du Septentrion, 2013
 Jean-François Murraciole, Histoire de la Résistance en France, Presses universitaires de France, 2012
 Pierre Outteryck, , Cahiers d'histoire. Revue d'histoire critique, , 2021,

 Manie Philippe,  , mémoire de maîtrise de l'université de Lille III - 1979
 Bernard Pudal et Claude Pennetier, Le Souffle d'Octobre. L'engagement des communistes français, Éditions de l'Atelier, 2017
 Danielle Tartakowsky, Les Manifestations de rue en France, Publications de la Sorbonne, 1997

Liens externes

Femmes pendant la Seconde Guerre mondiale
Résistante française
Femme dans la Résistance
Déporté résistant
Déporté_à_Ravensbrück
Survivant de Ravensbrück
Syndicaliste de la CGT
Syndicaliste de la CGTU
Personnalité du Parti communiste français
Résistant communiste français
Membre de l'Assemblée consultative provisoire
Femme politique française
Titulaire de la médaille de la Résistance française
Naissance en octobre 1897
Naissance dans le département du Nord
Décès en novembre 1982
Décès à 85 ans
Décès dans le Var
Personnalité de la grève des mineurs du Nord-Pas-de-Calais de mai-juin 1941
Résistance dans le Nord
Histoire du Nord-Pas-de-Calais pendant la Seconde Guerre mondiale
Élève de l'École internationale Lénine


text:
Law & Order True Crime es una serie estadounidense de antología del crimen verdadero que se estrenó el 26 de septiembre de 2017 en NBC. La serie fue ordenada por NBC el 15 de julio de 2016 y forma parte de la franquicia Law & Order. Creado por René Balcer, la primera temporada de ocho episodios, titulada Law & Order True Crime: The Menendez Murders, es una dramatización del juicio de Lyle y Erik Menendez, quienes fueron condenados en 1996 por el asesinato de sus padres, José y Kitty Menéndez. La serie se encuentra actualmente en pausa.

Reparto y personajes

Principal

 Edie Falco como Leslie Abramson, la abogada defensora que representó a Lyle y Erik Menéndez.
 Gus Halper como Erik Menendez, el hermano menor acusado de matar a sus padres.
 Miles Gaston Villanueva como Lyle Menendez, el hermano mayor acusado de matar a sus padres.

Periódico

 Anthony Edwards como el juez Stanley Weisberg, quien supervisó el juicio de Lyle y Erik.
 Julianne Nicholson como Jill Lansing, compañera de Abramson en el equipo de defensa para el primer ensayo.
 Harry Hamlin como Barry Levin, abogado adjunto de Abramson en el segundo juicio de Erik Menéndez.
 Constance Marie como Marta Cano, la hermana de José.
 Carlos Gómez como José Menendez, el padre de Lyle y Erik.
 Sam Jaeger como el detective Les Zoeller, el detective del Departamento de Policía de Beverly Hills que investigó los asesinatos de José y Kitty Menendez.
 Josh Charles como el doctor Jerome Oziel, el psiquiatra de Lyle y Erik.
 Sterling Beaumon como Glenn Stevens, amigo de Lyle de la Universidad de Princeton.
 Ben Winchell como Donovan Goodreau.
 Molly Hagan como Joan Vandermolen, la hermana mayor de Kitty.
 Dominic Flores como Henry Llano, el primo de Lyle y Erik.
 Lolita Davidovich como Kitty Menendez, la madre de Lyle y Erik.
 Chris Bauer como Tim Rutten, esposo de Leslie y periodista de Los Angeles Times.
 Heather Graham como Judalon Smyth, la amante emocionalmente frágil de Oziel.
 Elizabeth Reaser como fiscal adjunta de distrito Pam Bozanich, quien fue asignada a los asesinatos de José y Kitty Menendez.
 Larry Cedar como Milton Andersen, el hermano mayor de Kitty.
 Ezra Buzzington como fiscal adjunto de distrito Elliott Alhadeff, primer fiscal en el caso.
 Raphael Sbarge como Jon Conte.
 Taylor Kalupa como Anna Eriksson, la prometida de Lyle y su futura esposa.
 Jenny Cooper como Megan Lang.
 Irene DeBari como Maria Menendez, la abuela de Lyle y Erik.

Episodios

Producción
El rodaje de la serie comenzó el 26 de junio de 2017 para una primera temporada de ocho episodios. En abril de 2016, Dick Wolf y NBC anunciaron que estaban trabajando en la serie, una primera temporada basada en el caso de asesinato de los hermanos Menendez. Aún no se ha confirmado una segunda temporada, pero Dick Wolf mencionó que tiene muchas ideas para el programa y una posible historia si hay una segunda temporada. "Esto es único para mí, después de 27 años de Ley y Orden", dijo Dick Wolf a los críticos de televisión en TCA en una entrevista. "Esto está tomado de los titulares; hemos hecho algunos grandes programas arrancados de los titulares, pero esto está en un nivel diferente ". Una idea para una historia de la segunda temporada incluye el atentado de Oklahoma City en 1995". Justo antes de la gira de prensa de verano de [Television Critics Association], Le había mencionado el caso de Tim McVeigh y sus ojos se iluminaron ", dice René Balcer sobre la reacción de Wolf. "Como Dick y yo estábamos juntos, estábamos en la misma oficina cuando explotó la bomba en Oklahoma" .

Referencias

Series de televisión de NBC
La Ley y el Orden


text:
Mathias Wedel (* 10. August 1953 in Erfurt) ist Journalist und Schriftsteller. Seit 2009 ist er Chefredakteur des Eulenspiegels. Wedel war inoffizieller Mitarbeiter der DDR-Staatssicherheit.

Leben
Wedel wurde 1986 mit der Dissertation "Zu den Funktionen von Satire im Sozialismus" am Institut für marxistisch-leninistische Kultur- und Kunstwissenschaft bei der Akademie für Gesellschaftswissenschaften des ZK der SED promoviert. Wedel war an der Hochschule für Schauspielkunst "Ernst Busch" Berlin als Dozent tätig und arbeitete als Vorsitzender der Beratergruppe Kabarett beim Bundesvorstand des FDGB. Neben Texten für zahlreiche Amateurkabaretts schrieb Wedel unter anderem für das Potsdamer "Kabarett am Obelisk", dessen Direktor er Ende der 1980er Jahre für mehrere Jahre wurde.

Nach der Wende erschienen diverse satirische Bücher. Neben Büchern veröffentlichte er im Neuen Deutschland, in der jungen Welt, in der taz und der Zeitschrift Konkret. Für größere mediale Aufmerksamkeit sorgte 1994 der Text Einheitsfrust, in dem Wedel den Begriff des "OM" ("Ostdeutscher Mitläufer") prägte. Kurz darauf berichtete die Zeitschrift Super-Illu über die mehrjährige Tätigkeit Wedels als inoffizieller Mitarbeiter des MfS (Deckname "Milan", XVIII/1440/73). Dieser räumte eine Zusammenarbeit ein und behauptete, selbst  von der Staatssicherheit überwacht worden zu sein und dass seine sogenannte "Opferakte" existiere.

Wedel gehörte zum Ensemble des Berliner Kabaretts "Charly M." (ehemals "Kartoon").

Wedel schreibt auch unter den Pseudonymen Matti Friedrich und Atze Svoboda.

Veröffentlichungen
 Pflaumen, die im Osten reiften. Geschichten aus der Merkelei. Berlin 2005, ISBN 3-359-01632-7
 Was wäre wenn …? Die hohe Schule des Konjunktivs. Berlin 2003, ISBN 3-933544-78-5
 Bei uns auf dem Dorfe. Berlin 2002, ISBN 3-359-01451-0
 Leinenzwang für Schwaben. Berlin 2000, ISBN 3-359-00999-1
 Wie ich meine Kinder mißbrauchte. Das Ende der Erziehung. Berlin 1997, ISBN 3-89320-007-X
 Erich währt am längsten. Die Zone muß sterben; der PDS-Wähler, das unbekannte Wesen. Berlin 1996, ISBN 3-923118-74-0
 Einheitsfrust. Berlin 1994, ISBN 3-87134-092-8
 Nicht mit Kohl auf eine Zelle! Pamphlete aus jüngerer deutscher Gegenwart. Berlin 1993, ISBN 3-320-01808-6
 Ausverkauft. Ein gutes Dutzend Kabarett-Betrachtungen. Berlin 1989
 Streitfall "Satire". Leipzig 1988 (mit Matthias Biskupek)
 Zu den Funktionen von Satire im Sozialismus. Diss. Berlin 1986

Weblinks

 Henryk Broder: Der OM war ein IM, Der Spiegel, 26. September 1994
 Autorenseite des Eulenspiegelverlags (mit Foto)
 Mauer-Fälle: 3. Mathias Wedel, Satiriker (PDF), Sendung (MP3) des Hessischen Rundfunks vom 30. September 2009

Einzelnachweise

Autor
Journalist (Deutschland)
Theaterwissenschaftler

Kabarettist (Deutschland)
Person (Neues Deutschland)
Inoffizieller Mitarbeiter des Ministeriums für Staatssicherheit
DDR-Bürger
Deutscher
Geboren 1953
Mann


text:
Kate Bashabe  is a Rwandan businesswoman and is the founder of Kabash brand and Kabash Cares organization  charity.

Early life and career
In 2010, kate bashabe won miss mtn pageant and also became an ambassador for MTN in the same year. While completing her high school education, she was also juggling outsourcing her protocol services to several companies such as MTN, FERWACY  and corporate events.  In 2011, Bashabe became the country sales and marketing manager at RAK porcelain. after working for RAK porcelain for almost two years in 2012, she started her own imports company, where she imported goods such as cars, clothes, home supplies on behalf of customers. A few months later, she decided to follow her childhood dreams in fashion and opened Kabash Fashion House. In 2013, she expanded and put up a second business  where she focused on interior design , African craft and artwork, all under the Kabash label. Bashabe was invited to take part in an international exhibition event in the United States in 2016 by the Rwandan government as to promote Kabash brands overseas and expand her customer base.

After achieving success in her career, Bashabe decided to give back to her community. In 2017, she organized a charity event where local artists performed live going to fund impoverished children in Rwanda. The funds collected during the initiative were directed into supporting over 500 young Rwandan students. She then set up Kabash Cares in 2018. Kabash Cares is an initiative that sponsors needy students financially and materially.

References

Living people
Rwandan activists
People from Gasabo District
Year of birth missing (living people)


text:
Pierpont is an unincorporated community in Monongalia County, West Virginia, United States. Pierpont is located on County Route 67 near Interstate 68,  east-northeast of Morgantown.

References

Unincorporated communities in Monongalia County, West Virginia
Unincorporated communities in West Virginia


text:
Montréal (Montreal) är en administrativ region i Québec i Kanada. Regionen omfattar staden Montréal och femton mindre förortskommuner, de flesta i regionens sydvästra del. I regionen finns ingen municipalité régionale de comté, men kommunerna samarbetar i Conseil d'agglomération de Montréal, en organisation som ansvarar för bland annat polis, kollektivtrafik (bussar och tunnelbana), räddningstjänst, vatten och avlopp samt större gator och vägar.

Geografiskt läge
Regionen omfattar ett antal öar vid Saint Lawrenceflodens sammanflöde med Ottawafloden. De flesta kommunerna ligger på Île de Montréal. Kommunen L'Île-Dorval utgör en egen ö, och staden Montréal omfattar förutom huvuddelen av Île de Montréal även flera mindre närliggande öar.

Historik
Före kommunreformen i Québec 2002 samarbetade de då 28 kommunerna i regionen i Communauté Urbaine de Montréal. Vid kommunreformen inkorporerades alla kommuner i Montréal, under slagordet Une île, une ville (en ö, en stad, syftande på Île de Montréal). Motståndet mot sammanslagningen var starkt i de huvudsakligen engelsktalande västra delarna av den nya staden, och efter ett regeringsskifte och ett antal folkomröstningar blev 14 kommuner i väster och en kommun i nordost åter självständiga 1 januari 2006. Samtidigt upprättades Conseil d'agglomération de Montréal för att sköta gemensamma angelägenheter.

Politisk organisation
Conseil d'agglomération de Montréal består av staden Montréals borgmästare, som är ordförande, 15 stadsfullmäktigeledamöter i Montréal som borgmästaren utser samt 15 representanter för förorterna. De flesta är borgmästarna i respektive kommun, men Dorval och L'Île-Dorval har en gemensam representant, och Dollard-Des Ormeaux har två representanter – dels borgmästaren och dels en kommunfullmäktigeledamot som utses av borgmästaren. Rösträtten i den beslutande församlingen viktas efter respektive kommuns befolkning, så Montréals representanter har sammanlagt 87,3 % av rösterna.

Kommuner i regionen

 Baie-d'Urfé
 Beaconsfield
 Côte-Saint-Luc
 Dollard-Des Ormeaux
 Dorval
 Hampstead
 Kirkland
 L'Île-Dorval
 Montréal (Montreal)
 Montréal-Est (Montreal East på engelska)
 Montréal-Ouest (Montréal West på engelska)
 Mont-Royal (Mount Royal på engelska)
 Pointe-Claire
 Sainte-Anne-de-Bellevue
 Senneville
 Westmount

Källor

Québecs regioner
Montréal


text:
Интима́к () — село у складі Талдикорганської міської адміністрації Жетисуської області Казахстану. Входить до складу Отенайського сільського округу.

У радянські часи село називалося База заготскот Утенай, або «База Заготскот.

Населення — 273 особи (2009; 205 в 1999).

Примітки

Джерела

Посилання
 На Вікімапії

Населені пункти Талдикорганської міської адміністрації
Села Жетисуської області


text:
Sylvester Stallone ;
 Frank Stallone ;
 Jackie Stallone ;
 Sage Stallone ;
 Sistine Stallone.