text:
2020 Speedball è il quinto album in studio della rockband italiana Timoria, pubblicato dalla PolyGram il 28 marzo del 1995.

Descrizione
Scritto e arrangiato dal gruppo stesso, il disco è stato prodotto da Angelo Carrara e registrato nell'arco di tre mesi, tra la fine del 1994 e l'inizio dell'anno successivo, presso l'Avant Garde Studio di Milano.

Il titolo dell'album si rifà alla letale combinazione di stupefacenti denominata Speedball. Nella breve traccia introduttiva vi è inoltre un riferimento all'attore River Phoenix, scomparso prematuramente in quel periodo a causa proprio di un'iniezione di Speedball.

Non si tratta di un vero e proprio concept album come lo era stato il precedente lavoro del gruppo, Viaggio senza vento, ma nonostante ciò anche 2020 SpeedBall sembra avere una precisa tematica che ruota attorno alle varie tracce che lo compongono: più precisamente, l'ambientazione è quella di un futuro prossimo (l'anno 2020, per l'appunto) in cui l'uomo deve andare alla ricerca di un nuovo mondo da colonizzare, viste le condizioni in cui è stato ridotto il proprio pianeta dallo stesso uomo (Europa 3), in cui la nuova droga è la realtà virtuale (2020, SpeedBall, Brain Machine) e vi è un sovraffollamento di falsi artisti e personaggi televisivi che si proclamano i nuovi santoni (Guru). La presenza di brani che parlano di questa "realtà" è contrapposta da un altro in cui emergono fortemente il bisogno e la ricerca dei veri valori, come l'amicizia, l'amore, la compagnia, l'umiltà e la dignità (Senza far rumore). L'album rappresenta dunque una forte critica alle contraddizioni del secondo millennio e una società che va troppo veloce.

Musicalmente, si tratta con molta probabilità dell'episodio più duro e diretto mai realizzato dal gruppo. Da segnalare infatti la presenza di un basso più marcato rispetto al passato, riff di chitarra elettrica più orientati al metal che al rock, e una batteria più decisa. Nella traccia Mi manca l'aria ci si avvicina addirittura a sonorità thrash metal, grazie anche al particolare cantato in stile groove del tastierista Enrico Ghedi.

Tracce

Traccia nascosta
 Il brano Fino in fondo dura 3:50. Segue un minuto di silenzio dopodiché da 4:50 a 6:00 come traccia fantasma si sentono parlare i Timoria che chiacchierano fra loro.

Formazione
 Francesco Renga – voce
 Omar Pedrini – chitarre, cori, voce in  Via Padana Superiore, Fino in Fondo e seconda voce in Mi manca l'aria, Boccadoro
 Carlo Alberto "Illorca" Pellegrini – basso, cori e voce in Intro e Dancin' Queen
 Enrico Ghedi – tastiere, cori e voce in Mi manca l'aria
 Diego Galeri – batteria e cori

Altri musicisti
 Marco Tiberti – sassofono in Europa 3
 Beppe Cafazzo – voce aggiuntiva nei cori di Dancin' Queen
 Federico Sanesi – percussioni in Dancin' Queen
 Debi Prasad Gosh – sarod in Guru
 Davide, Andrea, Roberta, Adri, Satiro, Angelo Carrara - voci sparse

Classifiche

Note

Bibliografia

Collegamenti esterni


text:
El Museu d'Art Jaume Morera de Lleida és un museu creat per la Diputació de Lleida i per la Paeria de Lleida amb la col·laboració del pintor Jaume Morera i Galícia. És el museu d'art modern i contemporani de la ciutat de Lleida. Actualment és de titularitat municipal i rep el suport econòmic de la Diputació de Lleida i el Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya. La seva entrada és gratuïta.

Història
Amb els precedents assentats per l'esdeveniment cultural i artístic que significà l'exposició d'art de 1912 celebrada a la Paeria de Lleida, en el marc de les Festes de Maig, en la qual participaren una àmplia representació dels artistes lleidatans (tant els consagrats que vivien lluny de la ciutat com els artistes locals que maldaven per mostrar la seva obra públicament), la voluntat i el desig ciutadà de disposar a la ciutat d'un espai permanent per a la contemplació i el gaudir de les creacions artístiques trobaria resposta dos anys després amb els acords per a la creació l'any 1914 del Museu d'Art de Lleida. Diputació i Ajuntament impulsaren el nou museu amb el ferm propòsit que aquest esdevingués "una institució popular que influís notablement en la conducta del nostre poble". El museu es va inaugurar tres anys més tard, el 1917, a l'antic Mercat de Sant Lluís, on avui s'aixeca l'Estació d'Autobusos, lloc que ocuparia fins al 1934.

Les seves col·leccions foren conformades inicialment per fons provinents de la mateixa Diputació i per algunes obres en dipòsit del Museu d'Art Modern de Madrid. Aquestes tasques inicials de conformació del fons artístic del nou museu es van veure decididament impulsades per la intervenció i l'interès del pintor Jaume Morera i Galícia, el qual no només cedí la seva pròpia col·lecció d'art, sinó que intervingué en quantes gestions institucionals i polítiques foren necessàries per al naixement del Museu. Des de la seva inauguració el seu fons es va anar ampliant amb col·leccions dels artistes lleidatans més rellevants d'aquell moment, com Ramon Mestre Vidal (1919), Xavier Gosé (1920), Baldomer Gili i Roig (1927) o Antoni Samarra (1929), a més de la incorporació d'una excepcional col·lecció d'obres de Carlos de Haes (1924), donació de Jaume Morera. En senyal d'agraïment a l'artista i mecenes, es va canviar el nom del museu aquell any pel de Museu d'Art Jaume Morera.

Dirigit successivament per Joaquim Xaudaró (1917-1920), Miquel Fontanals (1920-1929) i Salvador Roca Lletjós (1930-1939), el Museu, en les dues seus que ocupà en aquest període, el Mercat de Sant Lluís i l'Antic Hospital de Santa Maria des del 1934, ràpidament desenvolupà una decidida acció cultural, amb la col·laboració d'altres entitats cíviques, com ara l'Ateneu de Lleida, per a la difusió de les arts i els artistes lleidatans.

Durant la Guerra Civil Espanyola el Museu passà a anomenar-se "El Museu del Poble", essent el lloc en el qual es concentraven totes les expropiacions i confiscacions d'obra artística que feien les autoritats republicanes com a mesura de protecció del patrimoni. El 1938, davant la proximitat de les tropes franquistes, els seus fons foren finalment traslladats a l'ermita de Butsènit. Un cop ocupada la ciutat tot el patrimoni dipositat al Museu fou enviat a Saragossa, fins que a partir de l'any 1940 començaria a efectuar-se el seu retorn progressiu a la ciutat de Lleida. Des d'aleshores el Museu va entrar en una fase d'inactivitat que va durar gairebé 40 anys i les seves col·leccions es van distribuir i emmagatzemar entre diversos edificis de la ciutat. El Museu només tornà a obrir les seves portes entre els anys 1959-1969 a l'Antic Hospital de Santa Maria, seu de l'Institut d'Estudis Ilerdencs. Posteriorment, les seves col·leccions foren traslladades a l'Antic Convent del Roser que esdevindria la seva seu provisional des de 1975, data en què Víctor Pérez i Pallarés fou nomenat director del Museu.

Durant els anys 80 s'assentaren les bases d'un procés de redreçament de la institució, tot renovant el seu Patronat i la direcció, amb la incorporació d'Esperança Porta com a nova directora, i es va tornar de mica en mica a realitzar una certa activitat museística, tot reivindicant les figures de l'art lleidatà contemporani, fonamentalment a través del Premi Medalla Morera. Durant aquests anys el Museu també acollí els Cicles d'Art Contemporani (1984-1987), programats per l'Escola Municipal de Belles Arts, que varen merèixer el guardó de l'Associació Catalana de Crítics d'Art el 1985.

El novembre de 1990 arran de la Llei de Museus, la titularitat de la part de la Diputació fou transferida a l'Ajuntament, i el 1993 el museu passà a ser exclusivament de titularitat municipal, gestionat inicialment per un organisme autònom, i dirigit per Jesús Navarro Guitart. Posteriorment, des de 2004 fins al 2011, el Museu va ser gestionat per l'Institut Municipal d'Acció Cultural. En l'actualitat depèn de la Regidoria de Promoció Cultural, Museus, Festes i Cultura Popular.

El 1995 el Museu passà a gestionar la recent creada Sala Leandre Cristòfol, que es convertiria finalment en la seva sala d'exposicions temporals quan aquest fou traslladat provisionalment el 2007 a l'edifici del Casino Principal de Lleida, al carrer major, i les seves col·leccions emmagatzemades als baixos de la casa sacerdotal del Bisbat de Lleida, mentre restava a l'espera de la futura construcció de la seva nova seu permanent, prevista pel Pla de Museus de la Paeria de Lleida de 1996, on es proposava la creació del futur Museu d'Art Contemporani de Lleida, sobre la base de les seves col·leccions i a partir de la reorientació de la seva activitat.

Durant aquests anys l'activitat del Museu ha anat creixent amb l'objectiu prioritari de convertir el Museu d'Art Jaume Morera en un museu viu dedicat a l'art del segle XX a Lleida, amb una gran activitat expositiva (mostres dedicades a tots els components de l'avantguarda lleidatana dels anys trenta, Leandre Cristòfol, Antoni G. Lamolla, Manuel Viola i Enric Crous, als de la segona avantguarda, Lluís Trepat, Ernest Ibàñez, Víctor P. Pallarès, Albert Vives, Àngel Jové, Ton Sirera, o noms propis de l'art a Lleida com Rosa Siré, Benet Rossell, Antoni Abad, Albert Bayona, Perico Pastor, Joaquim Ureña o Josep Guinovart. En aquests anys també s'han cobert molts buits dels creadors lleidatans en la col·lecció del Museu, de manera que aquesta s'ha incrementat notablement, tant en un sentit quantitatiu com qualitatiu, passant de les 948 peces que disposava l'any 1994 a les més 4.120 actuals. Cal destacar també la producció editorial del Museu, amb publicacions monogràfiques dedicades als principals artistes de l'art modern i contemporani a Lleida realitzades per destacats especialistes del món de la crítica i de la història de l'art. Durant el 2010 el museu es va incorporar a diverses xarxes socials i el 2012 va començar a proporcionar accés on-line a través del seu web a les col·leccions.

L'any 2010, l'Ajuntament de Lleida anunciava l'ajornament sine die del projecte per construir la nova seu del Museu al costat de La Panera a conseqüència de la manca de finançament, després d'anys de negociació amb la Generalitat de Catalunya i l'Estat espanyol. Es posava així fi als treballs preparatoris iniciats el 2005 i a la redacció successiva de dos projectes arquitectònics, de pressupost a la baixa, per poder acomplir allò que disposava el Pla de Museus de Lleida. Aquest fet va provocar la constitució d'una plataforma ciutadana "Compromís pel Museu d'Art Jaume Morera" que demanà a l'Ajuntament una audiència publica en la qual tractar-se una solució definitiva pel Museu. L'Ajuntament de Lleida acabà per convocar el 25 de setembre de 2012 aquesta audiència pública en la qual es va tractar i debatre la recerca d'una solució definitiva per al Museu. Després de diverses reunions de la comissió de seguiment d'aquesta audiència pública, en la sessió celebrada el 17 de setembre de 2013 l'equip de govern de l'Ajuntament de Lleida va proposar que la nova seu del museu s'ubiqués a l'edifici de l'antiga Audiència Provincial de Lleida, proposta que es va aprovar al ple de la Paeria per majoria el 28 d'octubre de 2016. Paral·lelament es va elaborar un Projecte de rehabilitació i adequació de l'edifici de l'antiga Audiència Provincial com a nova seu del Museu d'Art de Lleida, per part d'un equip tècnic compost pel director del Museu, Jesús Navarro, l'arquitecte municipal Jaume Terés i l'empresa guanyadora del concurs d'assessorament museogràfic Croquis, que va ser aprovat al maig de 2016.

Amb posterioritat a aquests acords , la Generalitat de Catalunya i l'Ajuntament de Lleida van signar un protocol, ratificat posteriorment en un conveni, per al finançament del projecte per part del govern català, donant suport a aquesta iniciativa i fent costat a la necessitat d'impulsar el Museu com un dels equipaments clau del desenvolupament territorial museístic català. Aquest finançament públic s'ha vist reforçat per la concessió d'un fons estructural europeu (FEDER), per una subvenció de Diputació de Lleida i una altra del Ministeri de Cultura que, conjuntament amb els fons propis aportats per l'Ajuntament de Lleida, garanteixen l'execució del projecte amb la participació de totes les administracions públiques.

Edificis

El Museu ha tingut diverses ubicacions al llarg de la seva història. S'inaugurà el 1917 a les instal·lacions de l'antic Mercat de Sant Lluís, seu en la qual destacava la façana realitzada a imitació d'un temple grec. La manca de condicions d'aquest edifici forçà el seu trasllat l'any 1934 a l'antic Hospital de Santa Maria, fins al seu tancament l'any 1938 a conseqüència de la Guerra Civil amb el trasllat dels seus fons a Saragossa. Al llarg de la postguerra i retornats els seus fons, aquests foren distribuïts i emmagatzemats entre diferents edificis públics de la ciutat. Durant el període 1959-1969 tornà a obrir les seves portes altre cop en la segona planta de l'antic Hospital de Santa Maria, aleshores ja seu de l'Institut d'Estudis Ilerdencs. El 1975 fou ubicat en la segona planta de l'antic Convent del Roser i des de 2007 es va establir al seu actual emplaçament temporal, el Casino Principal de Lleida, a l'espera de la construcció de la seva nova seu.

Durant l'any 2012 se celebrà una audiència pública sobre el Museu Morera, en la qual diverses entitats i particulars interpel·laren la Paeria sobre la construcció de la seu permanent del museu. El setembre d'aquell mateix any es va constituir una comissió de seguiment del projecte de la seu permanent d'aquest equipament, i el 17 de setembre de 2013, des de la Paeria es proposà d'establir la seu definitiva i permanent del museu a l'edifici de l'antiga audiència de la ciutat.

Imatges dels edificis que han acollit el museu

Missió
El Museu d'Art Jaume Morera és un servei museístic de caràcter públic la missió del qual és reunir una col·lecció d'art modern i contemporani on es contextualitzin les obres dels diferents artistes lleidatans; conservar-la; estudiar-la; interpretar-la i exhibir-la amb l'objectiu d'explicar la història de les manifestacions artístiques contemporànies i fomentar, a través del desplegament de tot un seguit de serveis culturals, la comprensió i l'apreciació crítica dels seus visitants en la contemplació i el gaudi de l'art contemporani.

Aquesta missió es concreta en una tasca de preservació i conservació de les seves col·leccions, que abasten tot l'art del segle XX i es projecten cap al , però sobretot es materialitza a partir del programa d'exposicions temporals del Museu i d'un programa educatiu, adreçat a diferents sectors de públic.

El Museu té subscrits acords de col·laboració institucional amb altres entitats i és membre institucional de l'ICOM, així com de la Xarxa de Museus de les terres de Lleida i Aran i de la Xarxa de Museus d'Art de Catalunya.

Col·lecció
La col·lecció del museu se centra sobretot en art modern i contemporani, sobretot del segle XX i del , amb l'objectiu de contextualitzar les obres d'artistes lleidatans, intentant donar una imatge del que va ser el segle XX a nivell artístic a les terres de Lleida.

Disposa d'obres de diferents branques de les arts, com pintura, escultura, arquitectura, dibuix, arts de l'estampació, disseny gràfic, fotografia, vídeo o fins i tot còmic.

El canvi del segle XIX al XX
Pel que fa als pintors clàssics del canvi del segle XIX al XX, el museu disposa d'obres rellevants d'artistes com Jaume Morera, Carles Llobet Busquets, Baldomer Gili i Roig, Xavier Gosé, Miquel Viladrich, Antoni Samarra, entre d'altres. Aquesta part de la col·lecció es complementa perfectament amb obra de paisatgistes forans: l'introductor del paisatge realista a Espanya Carlos de Haes i els seus deixebles i alhora companys de Jaume Morera, com Aureliano de Beruete o Agustín Lhardy. També són presents obres d'altres artistes contemporanis de Morera i conreadors de diferents gèneres pictòrics, com Marià Fortuny, Francisco Pradilla, Gonzalo Bilbao, Cecilio Pla o els catalans Santiago Rusiñol o Joaquim Mir.

L'avantguarda dels anys trenta
Una de les parts més destacades de la col·lecció és la que correspon a les obres dels artistes vinculats a l'avantguarda dels anys trenta del , un moment de plena sintonia amb els corrents artístics nacionals i internacionals més avançats. D'entre ells destaca la col·lecció d'obres de Leandre Cristòfol, amb més de 190 obres d'un dels escultors més rellevants del segle XX a l'estat espanyol. El museu també te obra d'altres artistes lleidatans de l'avantguarda dels anys 30, com Lamolla, Josep Viola o Enric Crous-Vidal.

La generació de la postguerra i l'informalisme
També compta amb obra d'artistes lleidatans del període de la postguerra, com Josep Benseny, i de la irrupció de l'abstracció i l'informalisme, com Lluís Trepat, els membres del Grup Cogul, Ernest Ibañez, Albert Vives, Víctor Perez Pallarès, Albert Coma Estadella i Àngel Jové, o Ton Sirera, pioner de la fotografia abstracta i el cinema experimental.

Del conceptual a l'art actual
Dels anys setanta fins a l'actualitat destaquen els collages pop i la poesia visual de Josep Iglèsias del Marquet i Joan Brossa, vinculats a la programació de la Petite Galerie de l'Alliança Francesa a Lleida, juntament amb Àngel Jové o Antoni Llena, o Benet Rossell i Josep Vallribera. Ja cap als anys 80 destaca l'obra de Rosa Siré, Perico Pastor, Antoni Abad Roses o Albert Bayona.

També compta amb obres d'art contemporani espanyol d'ençà els anys noranta generada des de les diferents edicions de la Biennal Leandre Cristòfol.

Obres destacades

Entre les obres del museu, destaquen:
 Doña Juana la Loca (Francisco Pradilla y Ortiz, 1877)
 Paisaje de Holanda (Carlos de Haes, c. 1884)
 Picos de la Najarra (Jaume Morera i Galícia, 1891 – 1892)
 Abisme (Baldomer Gili i Roig, 1905)
 Les hermètiques (Miquel Viladrich i Vila, 1909)
 La Ricitos (Baldomer Gili i Roig, 1912)
 Le manteau bleu (Xavier Gosé i Rovira, 1912)
 Paisatge (Antoni Samarra i Tugues, c. 1912)
 De l'aire a l'aire (Leandre Cristòfol i Peralba, 1933)
 Zapatero moro (Miquel Viladrich i Vila, 1933)
 L'espectre de les tres gràcies dins l'aura subtil (Antoni Garcia i Lamolla, 1935)
 Nit de lluna (Leandre Cristòfol i Peralba, 1935)
 Harmonia estel·lar (ralentí) (Leandre Cristòfol i Peralba, 1957)
 Òvals (Lluís Trepat i Padró, 1959 – 1960)

Exposicions temporals
El museu disposa d'un programa molt actiu d'exposicions temporals.

Centre de Documentació
El museu compta amb Biblioteca i Centre de Documentació, on es pot consultar, prèvia cita, l'Arxiu Privat i la Biblioteca de Leandre Cristòfol i l'arxiu privat i la col·lecció de plaques de vidre de començaments del segle XX del pintor Baldomer Gili i Roig.

La biblioteca amb uns 7.000 volums, presta una especial atenció a l'art del segle XX a Lleida, amb monografies, catàlegs, revistes, dossiers documentals, reculls de premsa i material audiovisual en diversos suports.

Història
El dia 25 de maig de 1999, Francisco Cristòfol i la Paeria de Lleida signaven un conveni mitjançant el qual el germà de l'artista cedia a la ciutat pràcticament la totalitat de la col·lecció particular del recentment traspassat Leandre Cristòfol, mort un any abans. La família Cristòfol, a través del seu germà, feia explícita d'aquesta manera la seva voluntat de reunir en un sol indret el màxim nombre d'obres de l'escultor, i per tant, de potenciar les col·leccions artístiques del Museu d'Art Jaume Morera com el fons privilegiat per conèixer en profunditat la vida i l'obra d'un dels creadors més reconeguts de l'art del segle XX a Catalunya. La donació incloïa també la biblioteca privada de l'artista, així com un fons documental, format per fotografies, correspondència, i altres materials, que poden consultar-se al Museu, prèvia concertació de cita.

Durant l'any 2010 es va incorporar, donats per Ricard Gili i Santiago Giró, una col·lecció de vint-i-nou pintures (algunes de les quals són els originals de diversos cartells), cinc dibuixos i un cartell de Baldomer Gili i Roig (1873-1926), un dels artistes lleidatans més destacats del canvi de segle XIX al XX. Aquesta donació incorporava també un conjunt de 1137 plaques de vidre fotogràfiques que esdevenen un testimoni fonamental i exhaustiu de la faceta creativa com a fotògraf de l'artista, a més de tot un seguit de material documental que configura el seu arxiu privat.

Visitants
Taula amb historial de visitants del museu

Directors
 Joaquim Xauradó (1917-1920)
 Miquel Fontanals (1924-1929)
 Salvador Roca Lletjós (1930-1938)
 Víctor Pérez i Pallarés (1975-1983)
 Esperança Porta Vicente (1986- 31 desembre 1993)
 Jesús Navarro Guitart (16 de juliol de 1994 - actualitat)

Referències

Bibliografia

Vegeu també
 Exposició d'Artistes Lleidatans
 Catalunya Visió
 Llista d'artistes amb obra al Museu Jaume Morera

Enllaços externs

 Web Oficial del Museu
 Índex d'artistes amb obra al museu

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Tasha Schwikert (Las Vegas, 21 de novembro de 1984) é uma ex-ginasta norte-americana que competiu em provas de ginástica artística.

Tasha fez parte da equipe norte-americana que disputou os Jogos Olímpicos de Sydney, em 2000, na Austrália.

Carreira
Nascida em Las Vegas, Tasha é filha de Shannon Warren e Joy Schwikert, tem uma irmã mais nova, também ginasta, chamada Jordan. Iniciou no desporto aos seis anos de idade, treinando no clube Gym Cats, sob os cuidados do técnico Cassie Rice. Em 1997, aos treze anos, disputou seu primeiro evento internacional, entrando na equipe nacional no ano seguinte.

Em 2000, disputou o American Classic, no qual saiu campeã no individual geral. No compromisso seguinte, deram-se os Jogos Olímpicos de Sydney. Neles, sua equipe somou 152,933 pontos, e encerrou com a quarta colocação; a equipe romena conquistou a medalha de ouro. No ano posterior, competiu no Campeonato Nacional Americano, sendo medalhista de ouro na prova geral individual. No Mundial de Gante, conquistou a medalha de bronze na prova coletiva, superada pela equipe romena e russa, ouro e prata, respectivamente. Individualmente, fora quinta colocada no geral e na trave e oitava no solo. Em 2002, disputou a Copa América, do qual saiu campeã na prova geral. No compromisso seguinte, deu-se o Nacional Americano, sendo novamente medalhista de ouro no concurso geral. No último evento do ano, disputou o Campeonato da Aliança do Pacífico. Nele, conquistou três medalhas de ouro: geral, trave e solo, e uma medalha de prata, conquistada nas barras assimétricas. No ano seguinte, disputou o Campeonato Nacional, do qual saiu vice-campeã no evento individual, superada pela companheira de seleção Courtney Kupets. No Mundial de Anaheim, ao lado de Courtney Kupets, Terin Humphrey, Chellsie Memmel, Carly Patterson e Hollie Vise, conquistou a medalha de ouro por equipes, ao somar 112,573 pontos. Matriculada na Universidade da Califórnia, Tasha disputou em 2005, o NCAA Championships, no qual foi medalhista de ouro no geral e bronze nas barras. Dois anos depois, novamente em disputa, foi vice-campeã nas parelelas. No ano seguinte, em mais uma edição do evento, foi medalhista de ouro nas barras e no geral, e prata no solo.

Após a realização do evento, Schwikert anunciou oficialmente sua aposentadoria do desporto. Após, passou a trabalhar como comentarista esportiva para o canal NBC, tendo comentado anteriormente os Mundiais de 2005, 2006 e 2007. Em seguida, comentou pelo mesmo canal, os Jogos Olímpicos de Pequim, em 2008.

Principais resultados

Ver também
 Federação Internacional de Ginástica
 Outras biografias

Ligações externas

Ginastas artísticos dos Estados Unidos
Naturais de Las Vegas


text:
The mangrove whistler (Pachycephala cinerea) is a species of bird in the family Pachycephalidae found in South-east Asia.

Taxonomy and systematics
Alternate names for the mangrove whistler include the grey thickhead and white-bellied whistler. The latter name should not be confused with the species of the same name, Pachycephala leucogastra. Formerly, both the green-backed and white-vented whistlers were considered to be subspecies of the mangrove whistler.

Subspecies
Two subspecies are recognized:
 P. c. cinerea – (Blyth, 1847): Found from northeastern India to Indochina and the Greater Sundas
 Palawan thickhead (P. c. plateni), or Palawan whistler – (Blasius, W, 1888): Originally described as a separate species. Found in Palawan (Philippines)

References

mangrove whistler
Birds of Bangladesh
Birds of Southeast Asia
mangrove whistler
mangrove whistler
Taxonomy articles created by Polbot


text:
granica

Naselja:
Hrvatska:
 Granice (Našice), gradsko naselje Našica

BiH:
 Granice (Busovača, BiH), naselje u općini Busovača

Crna Gora
 Granice (Nikšić, Crna Gora), naselje u općini Nikšić


text:
Proharpinia setifera is een vlokreeftensoort uit de familie van de Phoxocephalidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1986 door Ledoyer.

Phoxocephalidae


text:
Medardo Griotto (born 16 February 1901 in Turin, 22 or 28 July 1943 in Plötzensee Prison) was an Italian militant communist activist and member of the Italian Communist Party. Trained as a engraver, Griotto became an expert forger, who became and important member in the espionage network run by  Communist International (Comintern) intelligence agent Henry Robinson. Griotto was betrayed by Leopold Trepper, arrested and executed by guillotine at Plötzensee Prison.

Life
Griotto was the son of Giovanni Griotto and Maria Marguerite ( Perachiotti). Griotto married Anna Secco.

Career

As a young man Griotto became a engraver and owned a boutique  shop in Turin. He became interested in communism and became a member of the Italian Communist Party and a militant communist agitator. After the Turin massacre in 1922 promogulated by the fascist state of Benito Mussolini, Griotto fearing for his life, took refuge in France in the early 1920's and then settled in Bezons. He became a member of the Confédération générale du travail unitaire trade union while working in the retail manufacturing workshops in the Asnières-sur-Seine area. After World War II started, Griotto joined the French Foreign Legion on 18 October 1939 and left in August 1940, two months after the French Armistice.  In the spring of 1941, Griotto decided to resist by joining the National Front. In 1942, he joined the Francs-Tireurs et Partisans becoming a partisan.

Espionage
From 1940 (perhaps before the outbreak of World War II) Griotto was an agent who worked for Henry Robinson, a Communist International (Comintern) agent. The first meeting between Trepper and Robinson took place in early September 1941 at the home of Anna Griotto. Both Robinson and later Trepper took advantage of the ability of Griotto to produce fake passports and identity document seals. Later he became Robinson's radio operator and one of his main assistants. Medardo's wife, Anna Griotto, also worked for Robinson. She served as a courier in Robinson's group in France and helped her husband in illegal work.

Arrest
Griotto was directly betrayed by Trepper, who gave his address to Karl Giering of the Sonderkommando Rote Kapelle. Giering had Trepper phone Griotto to arrange a meeting for the 21 December 1942, with Robinson at the Palais de Chaillot in Paris, near his home, where he was to collect a message from Trepper. When Robinson approached the meeting he was arrested. Griotto was arrested the next day. Griotto's wife, Anna Griotto was betrayed by Abraham Rajchmann and was arrested in the Cafe de la Paix in Paris on the 12 October 1942 along with Malvina Gruber.

Both Griotto and Robinson were taken to Rue des Saussaies. Griotto was interned at Fresnes Prison. On the 11 March 1943, Griotto was tried at 62–64 Rue du Faubourg-Saint-Honoré by Luftwaffe Judge Manfred Roeder and sentenced to death. 74 members of the Soviet espionage group were tried over several days by Roeder. Griotto and his wife Anna were deported to Germany on a convoy that left from Compiègne on 15 April 1943. Griotto was taken to Plötzensee Prison where he was executed by guillotine on 22 July 1943. Anna was sent to Ravensbruck concentration camp and survived. After the war she cared for children at a nursery run by the Fiat company.

References

1901 births
1943 deaths
People from Turin
Red Orchestra (espionage)
Executions at Plötzensee Prison
People executed by guillotine at Plötzensee Prison


text:
Gonioscelis pickeri är en tvåvingeart som beskrevs av Jason Gilbert Hayden Londt 2004. Gonioscelis pickeri ingår i släktet Gonioscelis och familjen rovflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Rovflugor
pickeri


text:
Robert F. "Bob" Marx (* 8. Dezember 1936 in Pittsburgh, Pennsylvania; † 4. Juli 2019 in Florida) war einer der Pioniere der "American Scuba divers" und bekannt für seine Arbeit und seine Veröffentlichungen zu den Themen Schiffwracks und Versunkene Schätze.

Sein Schatzjagd- und Unterwasserarchäologen-Kollege Edward Lee Spence hat Marx als den wahren Vater der Unterwasserarchäologie beschrieben. Marx hat mehr als 5000 Tauchgänge absolviert und über 800 wissenschaftliche Artikel und 59 Bücher über Geschichte, Archäologie, Schiffswracks und Entdeckungen geschrieben. Marx war mit Jennifer Marx verheiratet und lebte in Indiatlantic. Sie war Mitautorin vieler seiner Bücher. Marx war Gründungsmitglied des Council on Underwater Archaeology und der Sea Research Society, diente dem Society's Board of Advisors und nahm 1972 an der Schaffung des "Research/professional degree" zum Doktor der Seegeschichte (Doctor of Marine Histories) teil. Die Entdeckung der Nuestra Señora de las Maravillas (Schiff) war eine bekannte Leistung seiner Karriere als Schatzsucher.

Schriften
 They Found Treasure: [interviews] by Robert Forrest Burgess (New York : Dodd, Mead, ©1977) ISBN 0-396-07450-2.
 mit Jenifer Marx Crown: In Quest of the Great White Gods: contact between the Old and New World from the dawn of history. New York 1992, ISBN 0-517-58270-8, ISBN 978-0-517-58270-1.
 Readings in Physical Anthropology and Archaeology by David E Hunter and Phillip Whitten, Harper & Row, New York 1978, ISBN 0-06-043023-0, ISBN 978-0-06-043023-8.
 Spence's Guide to South Carolina: diving, 639 shipwrecks (1520–1813), saltwater sport fishing, recreational shrimping, crabbing, oystering, clamming, saltwater aquarium, 136 campgrounds, 281 boat landings by E. Lee Spence, Nelson Southern Printing,  Spence, Sullivan's Island, S.C. 1976.
 Always Another Adventure. World Pub. Co., Cleveland 1967.
 mit Edward L Towle und Caribbean Research Institute: Shipwrecks of the Virgin Islands, 1523-1825. Caribbean Research Institute, St. Thomas, V.I. 1969.
 mit Jenifer Marx: The Search for Sunken Treasure: Exploring the world's great shipwrecks. Key-Porter Books, Toronto 1993, ISBN 1-55013-418-3, ISBN 978-1-55013-418-6, ISBN 1-55013-497-3, ISBN 978-1-55013-497-1.
 mit Jenifer Marx: Treasure Lost at Sea: Diving to the world's great shipwrecks. Firefly Books, Buffalo, N.Y. 2003, ISBN 1-55297-872-9, ISBN 978-1-55297-872-6.
 The Battle of the Spanish Armada 1588. World Pub. Co., Cleveland 1965.
 Still More Adventures. Mason/Charter, 1976, ISBN 0-88405-359-8.
 Sea Fever. Doubleday, Garden City N.Y., 1972.
 Port Royal Rediscovered. Doubleday, Garden City N.Y. 1973, ISBN 0-385-08296-7, ISBN 978-0-385-08296-9.
 The Underwater Dig: an introduction to marine archaeology. H.Z. Walck, New York 1975, ISBN 0-8098-3536-3.
 Shipwrecks of the Western Hemisphere, 1492-1825. World Pub. Co., New York 1971.
 The Lure of Sunken Treasure: under the sea with marine archaeologists and treasure hunters. McKay, New York 1973.
 Into the Deep : the history of man's underwater exploration. Van Nostrand Reinhold, ©1978, ISBN 0-442-80386-9, ISBN 978-0-442-80386-5.
 mit Victoria Sandz: Encyclopedia of Western Atlantic Shipwrecks and Sunken Treasure. McFarland, Jefferson, N.C. 2001, ISBN 0-7864-1018-3.
 mit Jenifer Marx: The World's Richest Shipwrecks. Key Porter Books, Toronto 2005, ISBN 1-55263-656-9.
 mit Jenifer Marx: Treasures from the Sea: Exploring the world's great shipwrecks. Key Porter Books, 2003, ISBN 1-55263-207-5, [ OCLC 52039638].
 The treasure fleets of the Spanish Main. World Pub. Co., Cleveland 1968.
 The Battle of Lepanto, 1571. World Pub. Co., Cleveland 1966.
 They Dared the Deep; a history of diving. World Pub. Co., Cleveland 1967.
 Following Columbus; the voyage of the Nina II. World Pub. Co., Cleveland 1964.
 Buried Treasure of the United States: how and where to locate hidden wealth. McKay, New York 1978, ISBN 0-679-50795-7, ISBN 978-0-679-50795-6, [ OCLC: 3203427].
 Buried treasures you can find: over 7500 locations in all 50 states. Ram Books, Dallas TX 1993, ISBN 0-915920-82-4, ISBN 978-0-915920-82-2.
 Shipwrecks in Florida Waters: a billion dollar graveyard. Mickler House, Chuluota, Fla. 1985, 1979, ISBN 0-913122-51-3.
 The History of Underwater Exploration. Dover Publications, New York 1990, ISBN 0-486-26487-4.
 In the Wake of Galleons. Best Pub. Co., Flagstaff AZ 2001, ISBN 0-941332-95-0.
 Clay smoking pipes recovered from the sunken city of Port Royal October 1, 1967-March 31, 1968. Jamaica National Trust Commission, Kingston 1968.

Weblinks

  (englisch)
 Sea Research Society (non-profit, educational research foundation)
 Finde Marx's Bücher und Karten in der Bibliothek mit WorldCat

Einzelnachweise

Unterwasserarchäologe
Maritimer Sachbuchautor
Autor
US-Amerikaner
Geboren 1936
Gestorben 2019
Mann


text:
Sebastian Eriksson (Åsebro, Suecia, 31 de enero de 1989) es un futbolista sueco que juega como centrocampista en el IFK Göteborg de la Allsvenskan.

Selección nacional

Ha sido internacional con la selección de fútbol de Suecia; donde hasta ahora, ha jugado 7 partidos internacionales por dicho seleccionado.

Clubes

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en National Football Teams

Futbolistas del IFK Göteborg
Futbolistas del Cagliari Calcio
Futbolistas del Panetolikos
Futbolistas del Genoa Cricket & Football Club en los años 2020
Futbolistas de la selección de fútbol sub-19 de Suecia
Futbolistas de la selección de fútbol sub-21 de Suecia
Futbolistas de la selección de fútbol de Suecia en los años 2010


text:
Die Herren von Bockroden (auch: Bockraden o. ä.) waren ein niedersächsisches Adelsgeschlecht.

Geschichte
Das alte Quakenbrücker Burgmannsgeschlecht war im Niederstift Münster und bei Quakenbrück ansässig. Den Namen hat es vermutlich von einem Stammsitz in Bockraden, einem Ortsteil von Eggermühlen im Norden des Landkreises Osnabrück.

1311 stiftete der Ritter Nicolaus von Bockroden mit seiner Mutter Gertrud und weiteren Co-Stiftern einen Seitenaltar in der Kirche zu Quakenbrück. Willo von Bockraden stand 1331 als Burgvogt auf der Burg Cloppenburg im Dienste des tecklenburgischen Landesherrn. Johann von Bockraden wurde 1424 vom münsterschen Fürstbischof Heinrich II von Moers mit Gütern im Amt Cloppenburg belehnt. Um 1450 errichtete Johann von Bockraden das Gut Duderstadt in der Niederung des Mühlenbaches auf dem Gebiet der Wiek Löningen zwischen der Benstruper und Lodberger Mark. 1500 wurde Johann von Bockraden von Graf Johann von Oldenburg mit einem Hof und einer Mühle in Lastrup belehnt. 1546 war ein Wilhelm von Bockroden Hauptmann auf Burg Delmenhorst. 1578 heiratete Anna von Bockroden vom Gut Calhorn, das um 1432 von Wille von Bockroden errichtet worden war, heute in Essen (Oldenburg), einen Roleff Grevenitz.

Das Geschlecht erlosch im Mannesstamm mit dem Tod von Hermann von Bockroden 1632.

Wappen
Blasonierung: Ein silberner Schild durch einen schwarzen Balken geteilt, oben ein über den Balken laufender schwarzer Hund, unten drei schwarze Adlerklauen nebeneinander. Auf dem Helm der schwarze Hund aufgerichtet vor einem grünen Pfauenschweif sitzend. Die Helmdecken sind schwarz-silber.

Namensträger
 Johannes von Bockraden († 15. Jahrhundert), Domherr in Münster und Osnabrück
 Nicolaus von Bockroden, 1461 Propst und Domküster in Osnabrück

Literatur
 Max von Spießen: Wappenbuch des Westfälischen Adels, Band 1, Görlitz 1901–1903, S. 15 (Digitalisat); Band 2, Görlitz 1903, Tafel 37 (Digitalisat).

Einzelnachweise

Deutsches Adelsgeschlecht
Niedersächsisches Adelsgeschlecht


text:
Francop (ídem en alt i baix alemany) és un barri del districte d'Harburg al sud de l'estat d'Hamburg a Alemanya a la frontera amb Baixa Saxònia. A la fi de 2012 tenia 684 habitants a una superfície de 9,1 km². És conegut per la seva pomicultura i sobretot a la primavera la florescència atreu molts visitors.

Geografia i economia
El poble es troba al maresme entre el Moorwettern al migdia, l'Alte Süderelbe un braç mort de l'Elba al nord i a l'est i el Viersielener Schleusenfleet. Des del  colons holandesos van assecar el maresme, excavar canals, apregonar els priels i construir dics i rescloses de desguàs in transformaven l'Alte Land en una terra d'hort per a les ciutats veïnes.

La principal activitat econòmica del poble des de la fi del  és la fructicultura, principalment de pomes: hi comencen els vergers de l'Alte Land que continuen en direcció oest fins ben lluny en Baixa Saxònia, considerat com el verger més llarg d'Europa. Des de l'inici del segle XX la població queda estable als entorns dels 700 habitants. El 1961, el pla urbanístic va decretar les terres fora del dic (el dic antic) com a terra de reserva per un eventual eixample futur del Port d'Hamburg, el que no agradava als agricultors, com que és sòl més idoni per la fruticultura. Fins avui, nogensmenys va escapar a projectes d'urbanització o d'eixample del port. Pels serveis de proximitat han d'anar cap a Finkenwerder, Neugraben o Neuenfelde. Als anys 1980 la part oriental va tornar a rebre una destinació agricultural, però queda una menaça, des del punt de vista de la població local. La construcció eventual de l'autopista A26 de Stade a Hamburg també queda controvertida. Un altre problema, conqüència del port proper és un pujol artificial fet de fang tòxica que prové del dragatge de l'Elba.

Història
Des del , l'arquebisbe de Bremen va cedir el maresme al marge esquerre de l'Elba a colons del comtat d'Holanda, coneguts per la seva perícia per assecar el terra; El topònim és compost d'un nom Franco i de cop, una paraula d'origen neerlandesa que significa donació o compra. Els colons van transformar el maresme en pòlders profitant l'àrgila molt fèrtil per l'horts per la cultura de llegums, rave rusticà, i per la fibra de lli i cànem. Era un treball dur i frustrant quan cada vegada s'havia de tornar a començar després que aigües altes van destruir dics i masos. El primer esment escrit data de l'entorn del 1235. Entre 1392 i 1412, la població va perir o se'n va anar després d'una sèrie de marejedes vehements. La colonització només tornà quan el nou dic circular va acabar-se el 1460.

El 1825 el poble passa de juridicció penal del ducat de Bremen a la juridicció de Jork. El municipi al sentit administratiu modern va crear-se el 1853. Després de la reforma territorial de l'administració prussiana del 1932, van integrar-se al districte d'Harburg a l'aleshores província de Hannover. El 1937, després de la llei de l'àrea metropolitana d'Hamburg Francop s'integrà a la ciutat d'Hamburg. El 16 de desembre de 1962, una aigua alta va trencar els dics a més de 100 llocs entre Cranz i Francop i fer danys enormes a persones, cases i el ramat. Un nou plan de dics i de rescloses antimarejada va ser decidit i fins avui van mostrar-se efectiu. A la marejada del 1973, només 37 cm més baix, el poble va quedar-se intacte. S'aixequen veus d'experts que admoneixen que haurà de pujar encara els dics, per causa del canvi climàtic.

Llocs d'interès
 El camí per a vianants i ciclistes a l'antic dic anterior dit Vordeich
 El parc natural Finkenwerder Süderelbe
 Unes antigues masos d'entramat de fusta amb decoració força rica
 La florència dels pomers a la primavera

Bibliografia
 Heimatverein, Francop und seine Graft im Alten Land: 1266 - 1966; ein Hamburger Landschaftsbild, Nuchholz in der Nordheide, Verlag Knauel, 1966, 224 pàgines
 Eva Zander, Hamburg - eine geteilte Stadt? Mentale Bilder von Stadt und Urbanität GRIN Verlag, 2007, 164 pàgines

Referències

Harburg
Barris d'Hamburg


text:
Zamek w Kotli – barokowy zamek wybudowany w połowie XVII wieku w  miejscowości Kotla w województwie dolnośląskim.

Historia
Zamek wzniesiony został w połowie XVII wieku przez Johanna von Mullenau i, choć przebudowywany w XIX i w początku XX wieku, praktycznie zachował swój pierwotny, barokowy charakter. W okresie PRL zamek został przejęty przez PGR i w tym okresie sala reprezentacyjna służyła za magazyn zboża. Po rozwiązaniu PGR stał się własnością prywatną.

Architektura

Na zewnątrz
Wjazd znajduje się przy skrzyżowaniu prowadzącym na Grochowice, poprzez bramę i duży dziedziniec gospodarczy.

Zamek jest obiektem dwukondygnacyjnym, wysoko podpiwniczonym, zbudowanym na planie prostokąta, z małym dziedzińcem pośrodku.

Mury obwodowe wzniesiono z cegły i kamienia a ściany wewnętrzne i sklepienia – z cegły. Kamień wykorzystano także do odkucia portalu oraz gzymsu koronującego. Od strony południowej dobrze widoczny jest trójskrzydłowy dach, w którego centrum znajduje się dobudówka o funkcjach widokowych.

Loggia na kondygnacji opisywanego łącznika otwiera się ku parkowi drewnianą (niegdyś ażurową} ścianą rozczłonkowaną trzema arkadami. Stąd roztacza się otwarty widok na przypałacowy park. Tylna ściana wypełniona jest trzema oknami o ostrych łukach dającymi dużo światła pomieszczeniu na dole.

Elewację frontową ozdobiono pionowymi pasami (lizenami) rozdzielającymi osie okienne. Prostokątne okna fasady ujęto tynkowymi obramieniami i ozdobione dekoracyjnymi płycinami.Okna parteru usadowiono wprost na poziomie strefy cokołowej, ponieważ usytuowanie budynku na pochyłym stoku uniemożliwiło jej wyższe wprowadzenie.

Wejście do pałacu ozdobione jest kamiennym portalem wspartym na łuku półkolistym. Pary nałożonych na siebie pilastrów po obu stronach wejścia, dźwigają architraw, odcinki fryzu i gzymsu wspierające naczółek, w którym widnieje herb założycieli.

Pałac wraz z parkiem, z XVIII w., XIX w., folwarkiem, w skład którego wchodzą: dwie oficyny, XVIII, XX w.; dwie obory, z czwartej ćw. XIX w.; spichrz z wozownią, z czwartej ćw. XIX w.; gorzelnia, z XVIII w., XIX w.; warsztat, z czwartej ćw. XIX w.; kotłownia, z czwartej ćw. XIX w.; lodownia, z czwartej ćw. XIX w. tworzy zespół zamkowo-pałacowy.

Wnętrza
Układ wnętrz jest dwutraktowy. Prowadzi do nich sień połączona z wnętrzami ciągu reprezentacyjnego.

Przedni trakt jest przestronniejszy, prowadzi do wnętrza partii przyziemia, do którego prowadzą drewniane rzeźbione drzwi. Przy wejściu pomieszczenie zalewa światło z tylnych okien loggi. Sklepienia wsparte na czworobocznych słupach nadają pomieszczeniu surowego charakteru.

Wnętrza tej kondygnacji w większości pokryto stropami, a częściowo przesklepiono stosując sklepienie zwierciadlane z lunetami, tak jak w sali reprezentacyjnej.

Można tu zauważyć bogatą dekorację sztukatorską wypełniającą szczelnie sklepienie. Na wszystkich czterech ścianach widoczne są popiersia (dwa męskie i dwa kobiece) w otoczeniu panopliów. Dekoracje stanowią takie elementy jak: armaty, szable, maczugi, instrumenty muzyczne czy rogi obfitości zdobiące podniebienia lunet.

Wszystko to umiejętnie wpleciono w dekoracyjne plafony w centralnych częściach sklepień. Całości dopełnia wystawny kominek, którego zwężająca się górna partia ma kształt charakterystyczny dla baroku.

Dalej sień prowadzi na trójbiegowe schody z podestami, podkreślające charakter reprezentacyjny wnętrza. Stropy klatek schodowych zdobi także, może skromniejsza w formach, sztukateria w postaci listw czy pasów podkreślających szwy sklepienne. Dodatkowym uzupełnieniem wystroju klatki schodowej są ścienne nisze. Jedna w architektonicznej oprawie z muszlą w sieni drugiej kondygnacji, a druga pozbawiona dekoracji przy podeście półpiętra klatki schodowej.

We wnętrzach pałacu bardzo dobrze zachowała się stolarka drzwiowa, czego przykładem jest para drzwi u wylotów klatki schodowej oraz przegroda w partii przyziemia, która jest typem dużych przeszklonych drzwi z bogatą ornamentyką. Sposób dzielenia przeszklonych płaszczyzn, motyw kartusza ukazuje kunszt ówczesnych stolarzy.

Bibliografia
 Müller Werner, Vogel Gunther, Atlas architektury, Prószyński i S-ka.
 Legnickie – Zabytki, przyroda trasy turystyczne, imprezy.
 Rybka Iwona, Kotla. Studium historyczno-architektoniczne pałacu, w konsultacji mgr Janiny Eysmontt, Wrocław 1983.

Architektura barokowa w województwie dolnośląskim
Zabytki w powiecie głogowskim
Zamki w województwie dolnośląskim
Zamek


text:
Die Expressionistische Arbeitsgemeinschaft Dresden wurde 1917 vom Maler Conrad Felixmüller, dem Dichter Walter Rheiner und dem Verleger Felix Stiemer gegründet. Als Vorläufer der Gruppe gilt der Kreis um die weiße Chrysantheme.

Geschichte
Conrad Felixmüller begann ab dem Frühjahr 1917 in seinem Atelier zusammen mit dem Dichter Walter Rheiner und dem Verleger Felix Stiemer expressionistische Abendveranstaltungen durchzuführen. Felix Stiemer hängte das Plakat mit der Einladung der ersten expressionistischen Soiree im Schaufenster der Buchhandlung Bender auf. Die spontan einberufenen Veranstaltungen fanden in der Zeit des Ersten Weltkrieges statt und verfolgten das Ziel, einen öffentlich ausstrahlenden Dialog über aktuelle Fragen der damaligen Zeit zu führen.

Ein zentrales Thema war die Zusammenführung von "Tat" und "Geist": Die Kunst wurde als Instrument gesehen, um gesellschaftliche Veränderungsprozesse zu bewirken. Bereits im Vorfeld hatten Felixmüller und Raoul Hausmann für eine zu gründende expressionistische Interessengemeinschaft den programmatischen Leitsatz "Unsere Bestimmung ist es, die Welt nach unseren Überzeugungen zu ändern" formuliert.

Auch wurden Lesungen und Vorträge in Privatgalerien veranstaltet. So fand z. B. am 13. Dezember 1917 in der Galerie Arnold ein "Autoren-Abend" mit einem Vortrag von Felixmüller und Lesungen von Bess Brenck-Kalischer, Rudolf Adrian Dietrich, Heinar Schilling, Karl Römer und Walter Rheiner statt. Am 1. Dezember 1917 wurde der Verlag Felix Stiemer gegründet, der als "Organ und Manifest" die Anliegen der Expressionistischen Arbeitsgemeinschaft Dresden verbreiten sollte.

Ende des Jahres ging aus der Expressionistischen Arbeitsgemeinschaft Dresden die Gruppe 1917 hervor. Veranstaltungen der Expressionistischen Arbeitsgemeinschaft Dresden sind bis Anfang 1918 bekannt.

Mitglieder
An der Gründungsveranstaltung der Expressionistischen Arbeitsgemeinschaft Dresden nahmen teil:

 Bess Brenck-Kalischer, Max Bruhn, Rudolf Adrian Dietrich (1894–1969, Schriftsteller), Conrad Felixmüller, Raoul Hausmann, Walter Rheiner, Recha Rothschild (1880–1964, Journalistin), Heinar Schilling und Felix Stiemer.

In den Folgemonaten stießen dazu:

 Richard Fischer, Rudolf Leinert (1898–1969, Lyriker), Dr. E. H. Müller (Leiter der Musikabteilung des Felix Stiemer Verlages), Oskar Maria Graf, Walter Otto Grimm, Georg Tappert, Kurt Bock und Gerhard Ausleger (1891–1969, Lyriker).

Siehe auch
 Liste von Künstlergruppen der bildenden Kunst in Dresden

Literatur

Künstlergruppe (Dresden)
Historische Organisation (Dresden)
Gegründet 1917
Aufgelöst 1918
Expressionismus


text:
Yanina Aguilar (born February 15, 1977) is a beach volleyball player from Costa Rica, who played at the  2006 Central American and Caribbean Games playing with Nathalia Alfaro finishing 8th.

At her home country, she won five beach volleyball Championships, between 1995 and 2004.

She played Indoor Volleyball with her National Team at the 2006 Pan American Cup.

References

 Costa Rican Beach Volleyball Association

1977 births
Living people
Costa Rican women's volleyball players
Costa Rican beach volleyball players
Costa Rican women's beach volleyball players


text:
A költésmeszesedés és a költéskövesedés a háziméh két hasonló gombabetegsége. A költésmeszesedést az Ascosphaera apis, a költéskövesedést az Aspergillus flavus okozza. A két betegség tünetei hasonlók, csak a múmia színe különbözik. Ha fehér, akkor a betegség költésmeszesedés, ha zöldes, akkor költéskövesedés. A spórák erősen ellenállók, 15 évig is elélnek ebben a formában. Formalinnak, kén-dioxidnak ellenállnak, de hőérzékenyek, 60 Celsius-fokon 30 perces melegítéssel elpusztíthatók. A betegségek pontos azonosítása laboratóriumi vizsgálatot igényel. Viszonylag ritka betegségek, és még ritkábban pusztítják ki a teljes családot. Akár maguktól is elmúlhatnak.

A gombákat a dajkaméhek terjesztik, de a méhész is terjesztheti előző évi virágpor és méz etetésével. Az álcák a táplálékkal fertőződnek meg, és fedés után pusztulnak el.
A gombák először az álca táplálékát fogyasztják el, és az álca éhen hal. Kezdetben puha és fehér. Ezután elszíneződik, illetve beszárad. A múmia 26-35 nap alatt alakul ki. A múmiák kemények, kalapáccsal törhetők. A gomba befonja az egész testet, kivéve a fejet, de költéskövesedéskor a fejnél is láthatók a fonalak. Ha megrázzuk a fertőzött lépet, akkor a múmiák zörögnek. Jó tisztítóösztönű családnál a bejárónál láthatók a kidobált múmiák. Gyakran a gyenge családok betegszenek meg, és mindkét betegséget támogatja a hűvös és nedves időjárás. Ezek a gombák amúgy is jelen vannak a környezetben. A betegséget különböző más tényezők váltják ki, mint az immunrendszer gyengesége, a tisztítóösztön gyengesége, és az időjárás. Egyes megfigyelések szerint az antibiotikumok is kiválthatják. A megoldás lehet a családok elköltöztetése, takarítása, végső soron az anya lecserélése egy egészséges családból származóra, vagy a család teljes kiirtása, és a kaptár fertőtlenítése. A méhésznek maszkban kell takarítania, mert a gombák őt is megfertőzhetik, és tüdőpenészt válthatnak ki, ami azonban gyógyítható.

Gyakran európai költésrothadással társulnak.

Források
 https://web.archive.org/web/20160310085256/http://www.ameheszet.hu/infokoezpont/mehekrl-meheszeknek/6-mehekrl-meheszeknek/8-mezel-mehek-gombas-megbetegedesei-koeltesmeszesedes.html
 https://web.archive.org/web/20160310070336/http://www.ameheszet.hu/infokoezpont/mehekrl-meheszeknek/6-mehekrl-meheszeknek/9-mezel-mehek-gombas-megbetegedesei-koelteskoevesedes.html
 http://www.bienen.de/wissenswertes_kalkbrut.php
 Örösi Pál Zoltán: Méhek között
 Peter Claussen: Entwicklungsgeschichtliche Untersuchungen über den Erreger der als "Kalkbrut" bezeichneten Krankheit der Bienen. Parey, Berlin 1921.

Fordítás

Méhészet


text:
Sandra Lee "Sandee" Rozzo was a Pinellas Park, Florida, bartender who was shot to death in her driveway on July 5, 2003. Her abuser, Timothy "Tracey" Humphrey, and his wife Ashley Laney Humphrey, were convicted of her murder.

Perpetrators
Timothy Alvin "Tracey" Humphrey (born November 15, 1966) was Sandee Rozzo's coworker at the time of her murder. They had previously been in a brief, but volatile relationship. He had committed an assault on Rozzo and criminal proceedings were in progress. The two had originally met at an Ybor City, Florida nightclub in November 2001 where Humphrey worked as a doorman and Rozzo was a bartender. Humphrey had a long previous criminal record of convictions for motor vehicle theft, kidnapping and aggravated assault. The following February, Humphrey was arrested for felony battery after allegedly beating and sexually assaulting Rozzo. He was due to go to trial on that charge on August 4, 2003, one month after Rozzo's murder.

Ashley Christine Humphrey (née Laney; born October 13, 1982) was working at Planet Smoothie in Brandon, Florida when she met Tracey Humphrey at a local gym in 2002. Ashley and Tracey married on July 4, 2003, one day before Rozzo's murder.

Investigation
On July 5, 2003, Sandee Rozzo was shot to death in the garage of her Pinellas Park, Florida townhouse after returning home from her shift at the Green Iguana, a local bar. Rozzo's coworker Tracey Humphrey became the prime suspect. Humphrey had an alibi however, claiming that he had ordered a pizza to his Brandon, Florida apartment at the time of the crime. This was verified by an acquaintance, Tobe White. Further investigation however, revealed that his wife of one day, Ashley Humphrey, was not at home during the crime, as cell phone records indicated that Ashley was actually in Pinellas Park, Florida when Rozzo was killed. Ashley Humphrey was arrested for the first-degree murder of Sandra Rozzo and her husband Tracey Humphrey was charged with a federal firearms possession. While she was in custody, Ashley Humphrey decided to cooperate with authorities. She had admitted that she shot Sandra Rozzo to death, but claimed it was at the behest of her husband. In her statement, she told vivid details about the plot to murder Rozzo. In addition, she also gave up details regarding another failed murder attempt against Rozzo. In a plea bargain, Ashley was allowed to plead guilty to second-degree murder in exchange for testimony against her husband. This gave prosecutors enough evidence to charge Tracey Humphrey with first-degree murder.

Trial
Tracey Humphrey's murder trial began in February 2006. As part of her plea deal, Ashley testified against her husband. Under oath, she testified how she waited hours for Rozzo to get off work at the Green Iguana, and then followed her back to her Pinellas Park home, where she fired eight shots into her.  Tracey Humphrey testified in his own defense, stating that the killing was Ashley's idea. The jury did not find him convincing. He was convicted of first-degree murder on February 25, 2006. Even though he faced the death penalty, jurors opted for life without parole, believing that it would be a harsher punishment than death in this case.

Tracey Humphrey is serving his sentence at South Bay Correctional Facility in South Bay, Florida, Inmate Number: 930490. Post-conviction, he was sentenced to an additional 15 years for a pre-trial escape attempt in April 2004.

On March 10, 2006, Ashley Humphrey was sentenced to 25 years for murder. She is currently incarcerated at the Gadsden Correctional Facility in Quincy, Florida, Inmate Number: 154362.  She is scheduled to be released from prison on December 13, 2028; she will be 46 years old.

Media
This case has been profiled from various perspectives on Dateline NBC, 48 Hours, Vengeance: Killer Lovers, Snapped, and On the Case with Paula Zahn; Ashley was interviewed by FBI profiler Candice DeLong for an episode of DeLong's Investigation Discovery series, Facing Evil. On 13 July 2017, Killer Woman was shown on ITV with Piers Morgan interviewing Ashley.  Homicide: Hours to Kill, season two, episode nine, also covered the case.

References

Deaths by firearm in Florida
2003 murders in the United States
2003 in Florida
Deaths by person in Florida
July 2003 events in the United States
2006 in Florida


text:
Salvador Roberto Torres (born July 3, 1936) is a Chicano artist and muralist and an early exponent of the Chicano art movement. He was one of the creators of Chicano Park, and led the movement to create its freeway-pillar murals. He was also a founder of the Centro Cultural de la Raza in San Diego, California.

He was born in El Paso, Texas, but moved to San Diego with his family as a young child. He attended San Diego City College and the California College of Arts and Crafts in Oakland, California, where he earned a B.A.Ed. degree in art in 1964. In 1973 he earned an M.A. degree in painting and drawing from San Diego State University.

Chicano Park

Torres was raised in Barrio Logan, a neighborhood of San Diego largely inhabited by Mexican-Americans and Mexican immigrants. During his lifetime the neighborhood had been bisected by Interstate 5 and further impacted by the elevated onramps to the San Diego-Coronado Bridge. The two structures had resulted in the demolition of hundreds of homes, including his father's house where Torres had grown up. At first he deeply resented the bridge, but then he began to envision the huge concrete pillars as canvases where art could be created. He made sketches and watercolors of what such a project might look like, and in 1969 he created the Chicano Park Monumental Public Mural Program to promote his vision. However, Chicano Park was still mostly a dream, and urban wall murals were rare in the United States. In 1970 it appeared the residents' hopes for a park were going to be dashed once again, when bulldozers appeared at the site of the proposed park, intending to build a state Highway Patrol facility there instead. There was a spontaneous neighborhood uprising. Residents occupied the site of the proposed park for twelve days to block the construction. At a community meeting to deal with the impasse, Torres publicly proposed his idea of murals on the freeway pillars as part of the park. "Chicano artists and sculptors will turn the great columns of the bridge approach into a thing of beauty, reflecting the Mexican-American culture," he predicted.

For three years, while plans for the park were proceeding slowly through the city and state governments, Torres and other artists lobbied for permission to begin creating their murals. Finally in 1973 they received permission and painting began on March 23, 1973. Torres and many other artists expanded the project until it became the largest collection of Chicano murals in the world. In 1980 the city designated the park and its murals as a San Diego Historical Site. Torres is described as "the architect of the dream" for his role in inspiring and launching the project.

Centro Cultural de la Raza
Torres was one of the founders of the Centro Cultural de la Raza, also in San Diego. He helped form Los Toltecas en Aztlán, a Chicano artists group that was instrumental in converting a former water tank in Balboa Park into a museum and cultural center with the specific mission of promoting, preserving and creating Chicano, native Mexicano, Latin American and Indian art and culture. He became the center's first director.

Later activities
He produced murals for an NBC television pilot, The Fortunate Son. In 1993 he and his former wife, artist Gloria Robolledo Torres, completed the Kelco Historical Community Mural in Barrio Logan.  In 2009 he was a visiting artist in residence at the University of California, Santa Barbara.

As a painter Torres is best known for his 1969 painting Viva La Raza, an oil on canvas that depicts the transformation of the eagle of the United Farm Workers of America into a rising phoenix. His work has been shown in a number of exhibitions, including Salvador Roberto Torres (1988), the nationally touring Chicano Art: Resistance and Affirmation (1990–93), and Made in California: 1900–2000 (2000).

References

External links
Video profile

Artists from San Diego
People from El Paso, Texas
American artists of Mexican descent
Artists from California
American muralists
San Diego State University alumni
1936 births
Living people
Balboa Park (San Diego)
California College of the Arts alumni


text:
Hrvatska Kostajnica (; ; ), often just Kostajnica, is a small town in central Croatia. It is located on the Una river in the Sisak-Moslavina County, south of Petrinja and Sisak and across the river from Bosanska Kostajnica in Bosnia and Herzegovina.

History

Middle Ages
Kostajnica was first mentioned in the document by knights templar from 1240. This year is used as official birth year of this historic town. Its name is derived from the word kostanj ("chestnut"), as the nearby hills around the Una river are covered with forests of chestnut trees.

Time of the first settlement is unknown, but town lies on very important Roman roads that were used for transporting salt and cotton. Since Roman roads were merged in the vicinity of the city it is believed that settlement dates much earlier than the first written document known today. Position of town is very similar to the town from old Roman documents known as "Oeneum". Five Roman milestones were located in the city dating back to the 3rd century A.D.

During 13th and 14th century, Kostajnica became a fortification (kaštel) that was built as a protection against the invading Ottoman empire. The owners of the fortification were members of the noble families Lipovečki, Tot, Frankopan, Benvenjud and finally Zrinski, so the castle is today also known as Zrinski castle (Stari grad Zrinski in Croatian). Other forts existing during that period were in the surrounding villages of Komogovina, Svinica, and Prevršac. After, Commander of the Hrvatska Kostajnica was Prince and Duke Luke Novosel of Transleithania (House of Novosel) (Croatia and Slavonia part).

Ottoman rule

The Ottoman 1537 offensive against Kostajnica and Dubica ended in Ottoman defeat in a battle near Jasenovac. They nevertheless conquered Dubica in 1538, and conducted raids in the Kostajnica area in 1539, failing to capture any of the forts, but causing widespread destruction. Attempts to capture Kostajnica were repeated in 1550 and 1552. Finally, in 1556 the Ottoman army, led by Malkoč-beg, captured Kostajnica after a one-day siege.

After capturing the town, the Ottomans invested heavily in maintaining the fortifications, and kept a strong military contingent, making Kostajnica – alongside Bihać – their most important stronghold in the area. In the following decades, Kostajnica was a starting point for Ottoman offensive operations. The crushing Ottoman defeat in the Battle of Sisak in 1593, however, marked the turning point in the ongoing conflict, after which Kostajnica was no longer safe from recapture.

In 1596, a well-organized attempt by generals Sigismund Herberstein and Juraj Lenković with 6,000 troops ended in failure. The attackers encountered heavily fortified defensive positions and – having no artillery and receiving news about incoming Ottoman reinforcements – decided to withdraw. Raids in 1624 and 1651 were again successful in dispersing the Ottoman troops, but failed to capture the fortress. Kostajnica was finally taken in 1688, by the army of Louis William, Margrave of Baden-Baden joined with the troops led by ban Nikola Erdödy. The attacking force, equipped with 15 cannons, was able to reach strategic positions around the Ottoman fortress without encountering significant resistance. On the third day of the operation, they seized the fortress after an artillery attack.

18th century to present
During the early 18th century two schools are opened in the city. One school was operated by Catholic Missionary Church of  "St. Antun Padovinski", while the second schools was run as a Serbian Public School.
Kostajnica is known for its natural springs such as; Varoški Bunar, Mrzlenac, Tekija, Pekinac, Paunovac, Angelovac, and Tutulovac. The most popular spring Tekija has engraved sign (drink brother, potion was given to you by the god's mercy)  "Pi brate iz Božje milosti dat ti je napitak."

In the late 19th and early 20th century, Kostajnica was a district capital in the Zagreb County of the Kingdom of Croatia-Slavonia.

During World War II, the town was occupied by Axis troops and was included into the Pavelić's Independent State of Croatia (NDH). The fascist Ustashe regime committed the Genocide of the Serbs and the Holocaust. Between 29 and 37 July 1941, 280 Serbs were killed and thrown into pits near Kostajnica. The town was bombed by American forces on May 30, 1944.

Kostajnica suffered greatly during the Croatian War of Independence. A large part of the Croatian population were expelled or killed by rebel Serbs in 1991 and the city was incorporated into the Republic of Serbian Krajina. Houses and buildings belonging to Croats were burned and looted, including the baroque church, the medieval apothecary, and the eighteenth-century Franciscan monastery. The only piece of the city's cultural heritage left was the castle by the river built by the Frankopans. Kostajnica was put back in Croatian control following military victories by the army in August 1995, and the Croat population expelled slowly began returning.

Population
The municipality population of 2,756 is composed of the following settlements:

 Čukur, population 114
 Hrvatska Kostajnica, population 2,127
 Panjani, population 125
 Rausovac, population 28
 , population 192
 Selište Kostajničko, population 102
 Utolica, population 68

In the 2011 population census, Croats made up 69.34% of the municipal population and Serbs were 25.04%.

Population of Hrvatska Kostajnica town by ethnicity

Economy
Today, chief occupations are farming, leather (footwear), textiles plant, printing, and wood processing mill. Fishing and hunting are very important tourist attractions in the city with some of the best natural habitats found in this part of Europe. Hrvatska Kostajnica is underdeveloped municipality which is statistically classified as the First Category Area of Special State Concern by the Government of Croatia.

Notable natives and residents

 Svetozar Boroević (1856–1920) - Austro-Hungarian Field Marshal
 Milislav Demerec (1895–1966) - geneticist, former director of the Cold Spring Harbor Laboratory
 Adam Pribićević (1880–1957) -  publisher, writer, and politician
 Milan Pribićević (1877–1937) - politician
 Svetozar Pribićević (1875–1936) - politician
 Antun Vakanović (1808–1894) - politician and Ban of Croatia
 Nikola Nina Maraković (1912–1943) - antifascist and People's Hero of Yugoslavia

References

Bibliography

 Tanner, Marcus, Croatia: Yale University Press, 1997.

External links

 http://www.kostajnica.com/

Populated places in Sisak-Moslavina County
Zagreb County (former)
Cities and towns in Croatia
Bosnia and Herzegovina–Croatia border crossings
Divided cities


text:
Cola porphyrantha is a species of flowering plant in the family Malvaceae. It is found only in Kenya.

References

porphyrantha
Endemic flora of Kenya
Endangered flora of Africa
Taxonomy articles created by Polbot


text:
Иворово — село в Юрьев-Польском районе Владимирской области России, входит в состав Красносельского сельского поселения.

География
Село расположено на берегу речки Пиклия в 21 км на северо-восток от райцентра города Юрьев-Польский.

История
Первые исторические известия о церкви в честь Рождества Пресвятой Богородицы в селе находятся в окладных книгах патриаршего казенного приказа от 1628 года. В 1825 году на средства помещика Сергея Обухова и прихожан была построена каменная церковь с колокольней и оградой. Престолов в ней три: в холодной — честь Рождества Богородицы и в теплых приделах: в честь Благовещения Пресвятой Богородицы и во имя Святителя и Чудотворца Николая. В 1880 году в селе была открыта земская народная школа. В 1893 году приход состоял из села и деревень: Книяжиха, Субботино, Заборье. Дворов в приходе 135, мужчин — 418, женщин — 472. В годы Советской Власти церковь была полностью разрушена.

В конце XIX — начале XX века село входило в состав Городищенской волости Юрьевского уезда.

С 1929 года село являлось центром Иворовского сельсовета Юрьев-Польского района, с 1959 года — в составе Подолецкого сельсовета, с 2005 года — в составе Красносельского сельского поселения

Население

Примечания

Населённые пункты Юрьев-Польского района


text:
Le lingue retoromanze sono un raggruppamento di lingue neolatine unite da strette affinità e parlate da circa 900.000 persone (1.500.000/2.000.000 di persone se si contano coloro che conoscono una lingua retoromanza, ma non la utilizzano quotidianamente)    nella parte centro-orientale dell'arco alpino.
Le lingue riconosciute che ne fanno parte sono il romancio, il ladino ed il friulano; nel complesso queste tre lingue costituiscono l'intero gruppo (alcune fonti indicano come lingua distinta l'anaunico, altri lo considerano semplicemente un dialetto di transizione fra il ladino ed il romancio).

Terminologia
Il termine «ladino» (e il suo corrispettivo tedesco Ladinisch) originariamente era diffuso per indicare le parlate romanze della Val Badia all'interno del contesto austriaco, mentre successivamente si è naturalmente esteso alle contigue aree ladinofone delle Dolomiti. Fu per primo il glottologo Graziadio Isaia Ascoli ad analizzare sistematicamente i comuni caratteri delle parlate friulane, dolomitiche e romance, a raggrupparle in un unico gruppo (il retoromanzo, per l'appunto) e a formulare la teoria dell'unità Ladina secondo la quale queste parlate avrebbero un comune antico substrato, più antico della loro matrice latina, che lo stesso Ascoli identificava in un ipotetico protolinguaggio retico ; fu inoltre con tale teoria che il termine «ladino» acquistò una seconda accezione, più ampia di quella tradizionale, tesa a indicare la totalità delle parlate retoromanze.

, tuttavia questo uso genera ambiguità dal momento che la stessa espressione ladino è usata per indicare il ladino dolomitico o più semplicemente ladino, lingua che fa parte del gruppo retoromanzo ma come già detto non ne è unica appartenente.
Ulteriore ambiguità è generata dal fatto che la stessa parola «ladino» è utilizzata anche relativamente alla lingua giudaico-spagnola, che a dispetto del nome non ha prossimi rapporti di parentela con le lingue retoromanze.

Le parlate retoromanze, in epoca alto medioevale, non dovevano differenziarsi dalle restanti parlate romanze dell'Alta Italia. Queste differenziazioni si fecero marcate nel Basso Medioevo, con l'italianizzazione (o meglio toscanizzazione) delle principali parlate gallo-italiche. Gli stati regionali furono, dal Trecento in poi, sempre più attratti dalla parlata fiorentina, tanto è che progressivamente andarono sostituendo il latino, quale lingua della cancelleria e dell'insegnamento, non con i dialetti locali, bensì con il toscano, cosicché anche il dialetto si andò "italianizzando" fino a perdere le S finali del plurale e delle coniugazioni e acquisendo termini toscani. Ciò non avvenne in aree più marginali, prive di grandi centri urbani e di cultura, come appunto l'area reto-romanza, che conservò fenomeni linguistici in declino nel resto dell'area gallo-italiana.

Storia
Le popolazioni retoromanze intorno all'anno mille occupavano un'area molto estesa nelle Alpi centro-orientali, che andava dalla Svizzera (Canton Ticino e Canton Grigioni) fino alle Alpi Giulie (attuale Slovenia occidentale).

Sulla genesi di queste popolazioni esistono diverse teorie.

Secondo una di queste, il ladino delle Alpi orientali deriva dall'idioma parlato dalle popolazioni del Norico rifugiatesi nelle vallate delle Alpi orientali a partire dal V secolo, fuggendo dalle invasioni dei Rugi, degli Avari e degli Slavi. Questi gruppi, unitisi alle preesistenti etnie celtiche (breoni), erano indicati dalle popolazioni di lingua tedesca come Welsch, opponendoli a sé stessi (Deutsch) e agli Slavi (Windisch), mentre essi stessi si autodefinivano latini (da cui il termine dialettale ladin). Il termine si diffuse a partire dal XVIII secolo anche negli ambienti tedeschi (Ladinisch) per designare le popolazioni in via di germanizzazione soggette al Tirolo.

Secondo lo studioso Carlo Battisti le valli del Sella vennero colonizzate da contadini neolatini soltanto due o tre secoli dopo il 1000 d. C., inviati in quelle valli dal potere religioso-feudale di Bressanone, Novacella e Castel Badia.

Oggi però l'ipotesi comunemente accettata è una continuità insediativa nelle valli alpine sin dall'epoca romana. Con la conquista delle Alpi da parte di Roma, la lingua ufficiale latina si impose sui diversi sostrati linguistici delle popolazioni alpine celtiche, retiche e noriche, dando vita a parlate latine volgari a carattere regionale. Da queste basi regionali emersero le tre aree neolatine nelle quali viene suddiviso oggi il mondo retoromanzo: il romancio dei Grigioni, il ladino dolomitico, e il friulano.

Dopo la caduta dell'Impero romano d'Occidente la regione di parlata retoromanza si estendeva ininterrotta dagli attuali Grigioni al Friuli. Nei secoli seguenti le popolazioni alpine, frammentate e prive di strutture politiche e sociali comuni, rimasero però soggette a forti pressioni demografiche, culturali e linguistiche da parte delle popolazioni circumalpine.

Nel V secolo sotto la protezione degli Ostrogoti gli Alemanni si insediarono nella provincia Raetia Secunda, tra il lago di Costanza ed il Reno. Gli Alemanni cercarono ripetutamente di espandere la loro presenza oltre i confini dei territori attribuiti loro da Teodorico il Grande, entrando in conflitto con le popolazioni romaniche, che però riuscirono a mantenere la loro identità culturale. Nel territorio dell'odierno Alto Adige invece i Baiuvari colonizzarono le principali valli alpine, imponendo la loro presenza alle popolazioni locali.

L'inclusione delle aree alpine nel regno dei Franchi e poi nell'impero carolingio cambiò ulteriormente l'assetto politico e sociale della regione. Il potere politico venne centralizzato e dato in feudo ad aristocratici di origine germanica. Cominciò così un lento processo di assimilazione che porterà, attraverso i secoli, ad una graduale riduzione dell'area retoromanza.

Nel territorio dell'odierno Alto Adige l'uso delle lingue germaniche si espanse dal primo medioevo in poi, a partire dalle valli principali, giungendo a una sostanziale compattezza linguistica germanofona sin dal XII e XIII secolo. Ancora nel XVII secolo però alcune zone periferiche, come una parte dell'Alta Val Venosta, confinante con i Grigioni, risultano solo parzialmente germanizzate. L'idioma romanzo sopravvisse nelle valli ladine. La prevalenza della lingua tedesca non escluse continui contatti e presenze di persone e piccoli gruppi di lingua neolatina.

Nei primi secoli dopo il 1000 l'area retoromanza viene ulteriormente ridotta dall'avanzata delle lingue neolatine dell'Italia peninsulare. La parlata trentina/lombardo/veneta si espanse verso nord, a danno delle parlata ladina lungo la val di Fiemme, mentre la lingua veneta si afferma nel Bellunese e fa sentire i suoi influssi fin nel cadorino, ampezzano e nell'alto Cordevole.

Fino al Settecento questo processo di cambiamento della parlata degli strati popolari (la stragrande maggioranza della popolazione) fu una assimilazione culturale spontanea, slegata da ancora inesistenti implicazioni di carattere nazionalistico.

Divisione

Le parlate retoromanze si dividono in tre gruppi: romancio, ladino dolomitico (o più semplicemente ladino) e friulano.

Grigioni: il Romancio
Il romancio grigionese o romancio (ISO 639-2: roh) è parlato nel cantone svizzero dei Grigioni, è la quarta lingua nazionale della Svizzera dal 1937.
Si divide in:

a) gruppo Renano, parlati nelle aree occidentali e centrali del Grigioni (Val Surselva e Val Sursette):

 sursilvano o soprasilvano (sursilvan), parlato nella val Surselva;
sottosilvano (sutsilvan);
 surmirano (con i suoi dialetti surses e sutses);

b) gruppo Ladino, parlati nelle aree orientali del Grigioni (Engadina e Val Monastero):
 alto engadino (putér), parlato in Alta Engadina
 basso engadino (vallàder), parlato in Bassa Engadina
 jauer, Val Monastero (Val Müstair), in passato diffuso nell'Alta Val Venosta.

Parlate affini a quelle del gruppo engadinese furono in passato presenti nelle contigue aree della val Venosta (oggi in Italia), con influssi da parte del ladino dolomitico.

Dolomiti: il Ladino
Il Ladino (ladin) è parlato principalmente nelle comunità dolomitiche:
 gardenese, parlato in Val Gardena (Gherdëina),
 fassano, parlato in Val di Fassa,
 badioto-marebbano, diffuso in Val Badia e in val Marebbe (Mareo),
 fodomo, diffuso a Livinallongo (Fodom), nell'alto Cordevole (Rocca Pietore/Ròcia) e nel comune di Colle Santa Lucia (Cól),
 låger, parlato in Bassa Atesina, Alto Adige (generalmente ritenuto una variante del fassano, tuttavia con una maggiore influenza sudtirolese),
 ampezzano, diffuso a Cortina d'Ampezzo (Anpezo) dove risente del confine culturale ladino-cadorino,
 comeliano, diffuso nel Comelico; è il più conservativo tra i dialetti orientali,
 cadorino, parlato in Cadore, fino a Perarolo (escluso),
 agordino, risente fortemente dell'influenza veneta soprattutto nelle località di fondovalle (Agordo, La Valle Agordina), più conservativo in altre località (Cencenighe, Alleghe, San Tomaso, Falcade, Gosaldo),
 zoldano parlato nella sola valle di Zoldo, molto vicino al ladino-veneto dell'agordino, presenta concordanze con il ladino dolomitico centrale (del Sella) e con il cadorino. Influenze venete maggiori nella parte alta della valle (verbo andare: "dzì" a Forno di Zoldo, "andà" a Zoldo Alto). Nello zoldano si incontrano anche numerosi termini di chiara derivazione tedesca, ad esempio: " sluck, sgnápa, smìr, slimeck, rúela, làta, présa, rusàck"

In Provincia di Bolzano (Bulsan) e di Trento è ufficialmente riconosciuto come lingua e la minoranza ladina viene tutelata con diverse norme riguardanti tra le altre cose l'insegnamento nelle scuole pubbliche. Infatti nelle scuole delle località ladine dell'Alto Adige la "lingua ladina" è lingua d'insegnamento assieme al tedesco e italiano.

Recentemente è stato concluso il progetto SPELL che mira alla creazione di una lingua ladina standard.

L'Anaunico
 noneso-solandro, parlato in Val di Non, val di Sole, val di Pejo, val di Rabbi (non riconosciuto legalmente).

Friuli: il Friulano
La lingua friulana (friulano/furlan), (ISO 639-2: fur) si è formata, come tale, più o meno intorno all'anno Mille, ed ha mantenuto durante i secoli un'originalità tutta sua che la rende, ancora oggi, diversa dall'italiano e dagli altri idiomi parlati nei territori limitrofi (veneto, istroveneto). Il friulano è parlato nelle province di Gorizia, Pordenone e Udine e nella provincia di Venezia (parte orientale del Mandamento di Portogruaro) da circa  persone. Nella parte orientale, tra l'Isonzo e il Timavo, lo spopolamento alto-medioevale con successive immigrazioni venete ma anche morlacche e slave, ha portato a una forma ibrida friulano-veneta (dialetto bisiaco). Ancora nel Rinascimento la valle dell'Isonzo fino ad Idria parlava il ladino con caratteristiche friulane.

Se ne individuano alcune varianti principali, caratterizzate principalmente da una diversa terminazione vocalica di alcune forme nominali (sostantivi, aggettivi ed articoli), che investe in particolar modo la declinazione del femminile, e dalla loro demarcazione geografica:

 Friulano centro-orientale (la varietà che nella pronuncia risulta la più "vicina" all'ortografia ufficiale), esteso nella stragrande maggioranza della provincia di Udine (a nord della linea delle risorgive e a sud delle Alpi e prealpi carniche e giulie, fra il Tagliamento e l'Isonzo);

 friulano carnico (l'insieme di dialetti -piuttosto diversi tra loro- parlati nella parte settentrionale della provincia di Udine. Sono caratterizzati da un marcato conservatorismo). Di questi dialetti, il più peculiare è quello del canal di Gorto, caratterizzato dalla terminazione in -o dei vocaboli femminili, come probabilmente accadeva in tutto il Friuli in epoca volgare e medievale;

 Friulano occidentale o Concordiese, esteso nella provincia di Pordenone (eccetto le aree di parlata veneta), in alcuni comuni della provincia di Venezia (appartenenti al Friuli Storico) ed in alcune valli occidentali dell'alta Carnia;

 Friulano orientale, esteso nella provincia di Gorizia (eccetto alcune zone del Monfalconese di parlata bisiaca) ed in alcune zone confinanti della provincia di Udine (zona di Cividale e zona di Cervignano), è una variante avente le stesse terminazioni vocaliche della variante Concordiese ma affine alla variante Orientale/Collinare per gli altri principali fenomeni di pronuncia, e comunque geograficamente isolata dalla variante Concordiese;

 ladino friulano di Erto e Cimolais, dai più ritenuto un antico dialetto di transizione tra ladino dolomitico e friulano, da altri ritenuto semplicemente una variante peculiare (e con molti arcaismi) di friulano, è in ogni caso oggi isolato rispetto all'area dolomitica ma ancora contiguo a quella friulanofona;

Dialetti o lingue?
I linguisti sono concordi nel definire come lingue autonome (e pertanto non come dialetti o varianti di una stessa lingua) i tre idiomi romancio, ladino dolomitico e friulano.

Anche a livello politico ed istituzionale, questi idiomi hanno avuto riconosciuto il rango di "Lingua" in Svizzera (il Romancio è quarta Lingua Nazionale) e in Italia (Ladino e Friulano sono riconosciute come distinte lingue minoritarie) e vengono pertanto insegnate nelle scuole ed utilizzate negli atti pubblici, oltre che nella cartellonistica ufficiale.

La legislazione italiana riconosce il Ladino dolomitico con la denominazione più semplice di Ladino.

Il gruppo retoromanzo ha tratti in comune con le lingue romanze occidentali, p.es. la lenizione – talvolta fino alla scomparsa – delle intervocaliche (latinu > ladin) e il plurale in -s anziché in -i, -e, ma a volte se ne discosta (la c dinanzi a e e i non passa a [ʦ] > [s] ma diventa [ʧ] come nel gruppo orientale (italiano centro-meridionale, romeno) (romanice > rumantsch [ruˈmanʧ]).

Esempi
Un esempio di puter. Un popolare proverbio grigionese:

Voust entrer cun buna glüna
Bainvegnieu sarost adünna.
Vo da l'otra vart il vent
Fo il bain e sto davent.
(Se vieni di buonumore sei benvenuto. Altrimenti, per favore, resta fuori)

Un esempio di una leggenda in ladin dolomitan / standard:

Duc i Ladins sá che l lé (o lech) dl ergabuan è l Lé de Careza. Chest è conesciú lonc y lerch per si biei colours che muda demeztroi dal vert-fresch al cuecen-scarlat, y dal blé dl ciel al ghel-or; per chesta mudazion de colours él vegnú batié "Lé dl Ergabuan", dai colours dla irida/cogola dl uedl. An conta che chel lé fova n iade abité da na "gana" che ova l corp da pesc y l cef da persona, desche an se imaginova da zacan na ninfa. N salvan che abitova te cheles selves, che scluj ite chest pice lé desche na perla, se ova inamoré da perde l cef te chesta bela muta-ninfa; ma dut debant! Per la tré a sé, se ova l salvan pensé de fé n gran ergabuan con i colours plu biei che se destenova fora da la piza dl Latemar enfin ju tl lech; ma la ninfa ne se ova empone lascé pié. Dal gran senn, l Salvan, che ova fat con tant de fadia sie beliscim laour, ova n dí tout l ergabuan, l ova desfat en tant de fruzies y l ova spo sciulé tl lech. Da chel moment á l lé giaté duc chi biei colours che al à enfin aldidancuei.'''

Altri esempi:

 Testi giuridici
Per il mutare della situazione politico-normativa negli anni a cavallo tra il XX e XXI secolo si assiste ad una grande produzione di testi normativi nelle varie lingue e dialetti retoromanzi.

Il Cantone dei Grigioni provvede a tradurre nel romancio grigionese standard molte leggi federali.

Per il ladino la strada scelta è quella di utilizzare per i testi normativi i singoli dialetti: si hanno pertanto testi in badioto e gardenese in provincia di Bolzano, in fassano in provincia di Trento.

In Friuli con legge regionale approvata nel 1996 la grafia è stata normalizzata. Viene usata obbligatoriamente nei testi ufficiali, nella toponomastica e nelle scuole. La grafia unica normalizzata è utilizzata anche per le varianti della lingua friulana.

 Note

 Bibliografia
 Walter Belardi, Breve storia della lingua e della letteratura ladina. 2ª edizione aggiornata. Istitut Ladin Micurà de Rü, San Martin de Tor 2003.
  Robert H. Billigmeier, Land und Volk der Rätoromanen. Eine Kultur- und Sprachgeschichte mit einem Vorwort von Iso Camartin, Verlag Huber, Frauenfeld 1983
 Werner Pescosta, Storia dei ladini delle Dolomiti''. Istitut Ladin Micurà de Rü, San Martin de Tor 2010. ISBN 978-88-8171-090-4.

Voci correlate
Letteratura ladina

Altri progetti

Collegamenti esterni
https://arlef.it/it/lingua-e-cultura/friuli-storia-e-cultura/
http://www.filologicafriulana.it/normativa/
http://www.friul.net/index.php
http://www.friulani.net/lingua-friulana/
http://www.provincia.udine.it/il-friuli/lingua-1
http://www.micura.it/

 http://www.valdisole.net/
 https://web.archive.org/web/20090925101245/http://www.liarumantscha.ch/
 https://web.archive.org/web/20030410210510/http://www.rumantsch.ch/rumol/home.html
 https://web.archive.org/web/20030605095138/http://www.schulnetz.ch/schulen/alvaneu/Schuelerzeitung/Beitraege/rum.html
 http://www.istladin.net/ Istituto Culturale Ladino e Museo Ladino di Fassa


text:
Table View Primary School (Afrikaans: Laerskool Table View) is a parallel medium school located in Table View, a west coast suburb of Cape Town in the Western Cape province of South Africa. The school has about 1,800 learners and 80 teachers. There is a strong emphasis on sports, culture and academics.

Sports
The different summer sport activities offered to learners are cricket, swimming, tennis, and athletics. Winter sports consist of rugby, hockey, netball, cross country, and biathlon. Learners also take part in chess and table tennis.

The school houses—Rietvlei, Blouberg, and Atlanta—participate in an annual inter-house athletics competition in November. The top athletes go through to District North Athletics Championships, where they are selected for the Western Province Championships.

Culture
Classes for music, art, and drama are offered. Art activities can be further developed after school if learners join the Art Club. There are two choirs, a Junior Choir and a Senior Choir. TVPS achieves great success at the Tygerberg International Eisteddfod. Learners take part in prepared and unprepared reading, poetry and art.

Curriculum
Table View Primary's curriculum is laid down by the Western Cape Education Department. All the teachers from Grade R to 7 are trained for Curriculum Assessment Policy Statements (CAPS).

Subjects

 Afrikaans Home Language or First Additional Language
 English Home Language or First Additional Language
 Mathematics
 Natural Sciences and Technology
 Social Sciences
Economic and Managements Sciences
 Life Skills
 Physical Education
 Creative Arts
 Personal and Social Well-being

References

Schools in the Western Cape


text:
Mike Waufle (born June 27, 1954) is a former American football coach who most recently served as the defensive line coach for the Buffalo Bills of the National Football League (NFL).  Waufle served as defensive line coach for the Oakland Raiders from 1998 to 2003 and coached in Super Bowl XXXVII after the 2002 season. Waufle coached primarily single gap 4 man defensive lines in 4-3 Defenses.  He was the defensive line coach for the New York Giants from 2004 to 2009, and the defensive lines he coached were a strength of the team.  He won Super Bowl XLII in 2007; in that game the defensive line's performance is generally credited with being a decisive factor. The defensive line of the Giants during the Superbowl sacked Tom Brady 5 times, leaving little time for Patriots receivers to get downfield before defensive linemen reached Brady. Holding the Patriots historically high scoring offense to 14 points the Giants defeated the previous undefeated New England Patriots. He returned to the Raiders in 2010 and 2011. From 2012 to 2016, he was the defensive line coach for the St. Louis / Los Angeles Rams under head coach Jeff Fisher.  He coached the Buffalo Bills defensive line in 2017. Buffalo returned to the playoffs after 17 years. Waufle retired after the 2017 season.

Early years
Waufle served in the United States Marines from 1972 to 1975. He played defensive end for Bakersfield College in 1975 and 1976. Bakersfield College won the 1976 Junior Rose Bowl and was named Junior College National Champions. He transferred to Utah State, where he played for defensive line coach Rod Marinelli. Utah State won the PCAA Conference Championship in 1978.

In 2009 he was awarded the Marine Corps "Lifetime Achievement Award" by Commandant General James T. Conway.

References

1954 births
Living people
American football defensive linemen
Alfred Saxons football coaches
California Golden Bears football coaches
Fresno State Bulldogs football coaches
New York Giants coaches
Oakland Raiders coaches
Oregon State Beavers football coaches
UCLA Bruins football coaches
Utah State Aggies football coaches
Utah State Aggies football players
United States Marines
People from Hornell, New York
Players of American football from New York (state)
St. Louis Rams coaches
Bakersfield College alumni
Buffalo Bills coaches


text:
LAjuntament de Luxemburg (en francès: Hôtel de Ville de Luxembourg) és l'ajuntament de la Ciutat de Luxemburg, al sud de Luxemburg. L'ajuntament és el centre del govern local, incloent ser utilitzat com l'oficina privada de l'alcalde de la ciutat de Luxemburg. A causa de la seva posició en la luxemburguesa de capital, també acull regularment els dignataris estrangers. Es troba a la part sud-oest de la plaça de Guillem II (Knuedler), la plaça principal en el centre de la ciutat. L'edifici de dues plantes, està construït en estil neoclàssic.

Història
Fins al 1795, la plaça de Guillem II va ser la llar d'un monestir de frares franciscans. En aquest moment, l'Ajuntament de Luxemburg era l'actual Palau Gran Ducal, que es troba just a l'est de la mateixa plaça. Durant la guerra de la revolució francesa es va anunciar un atac al monestir, i va ser el començament de la utilització del Palau Gran Ducal per a fins estatals. Com a resultat, durant tres dècades, les direccions municipals es van traslladar al voltant de la ciutat, sense un allotjament adequat.

Des que Napoleó Bonaparte havia atacat el monestir de la ciutat, s'havia posat en marxa els plans per construir un nou edifici exclusivament com a ajuntament. Aquests plans, es van convertir en realitat l'any 1828, quan un disseny realitzat per Justin Remont se li va donar el vistiplau. A l'any següent, les ruïnes de l'antic monestir es van demolir i amb gran part del material es va iniciar, el 1830, la construcció del nou ajuntament de la ciutat. Les obres van continuar mentre hi va haver la Revolució belga, amb la ciutat de Luxemburg -protegida per la seva guarnició alemanya- estant l'única part del Gran Ducat fora del control de les forces rebels.

L'edifici va ser acabat el 1838 i utilitzat per primera vegada com ara ajuntament, presidit per l'alcalde François Scheffer, el 22 d'octubre de 1838. A causa de la contínua revolució belga, l'ajuntament no va poder ser inaugurat pel Rei-Gran Duc. En conseqüència, la presentació oficial va haver d'esperar fins al 15 de juliol 1844, quan Guillem II dels Països Baixos va inaugurar també l'estàtua eqüestre de si mateix a la Plaça Guillem II -que s'anomena així en el seu honor-. El 1848, l'ajuntament va acollir l'Assemblea Constitucional del 29 d'abril en endavant, que va realitzar la nova constitució nacional.

Es va mantenir l'edifici sense grans canvis fins al 1938, amb l'addició de dues escultures de lleons que flanquegen l'entrada, dissenyats pel luxemburguès Auguste Trémont. Durant l'ocupació alemanya de la Segona Guerra Mundial, els alemanys van convertir el soterrani del mercat en sales d'oficines, augmentant considerablement la quantitat d'espai d'oficines de l'edifici. Després de la guerra, l'edifici va ser seu de la primera reunió de l'Alt Comissionat de la Comunitat Europea del Carbó i de l'Acer, presidida per Jean Monnet el 8 d'agost 1952.

Vegeu també
 Llista d'alcaldes de la ciutat de Luxemburg

Referències

Bibliografia

Assemblea Constituent de Luxemburg


text:
Rhinolophopsylla capensis är en loppart som beskrevs av Jordan et Rothschild 1921. Rhinolophopsylla capensis ingår i släktet Rhinolophopsylla och familjen fladdermusloppor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Fladdermusloppor
capensis


text:
Urecheşti é uma comuna romena localizada no distrito de Vrancea, na região de Moldávia. A comuna possui uma área de 17.62 km² e sua população era de 2591 habitantes segundo o censo de 2007.

Comunas de Vrancea (distrito)


text:
Wosso ou Wasso (ou encore Owosso) est un chef ojibwé du clan des Shiawassee.

Wosso a été en 1819 un des signataires du traité de Saginaw qui a cédé  au gouvernement américain dans la partie centrale du Michigan. Il a également signé en 1837 le traité de Détroit qui a cédé au gouvernement américain la plus grande partie de sud-est du Michigan et du nord ouest de l'Ohio.

La ville de Owosso dans le Michigan porte son nom.

Lien externe
  L'histoire des Shiawassee

Chef amérindien des États-Unis
Date de naissance non renseignée (XVIIIe siècle)
Date de décès non renseignée (XIXe siècle)
Ojibwé


text:
Discos L'Aguañaz es un sello discográfico con sede en Avilés, dedicado a la música asturiana de distintos géneros. Forma parte de Ediciones Ámbitu.

L'Aguañaz fue creada en 1993 por Xune Elipe y Fernando Rubio, componentes del grupo Dixebra, junto a Piedad Gutiérrez. El nombre del sello procede de un topónimo de la Sierra del Cuera, situada en el Oriente asturiano.
Tras vencer el contrato que vinculaba a Dixebra con la discográfica FonoAstur, con la que publicaron su primer disco, Xune y Fernando deciden arriesgarse y sacar adelante el proyecto de L'Aguañaz En un principio, los objetivos principales del sello son ayudar a los nuevos grupos de música tradicional asturiana que fueran surgiendo (el lema de la empresa es Los nuevos soníos d'un vieyu país) y al mismo tiempo editar los sucesivos trabajos de Dixebra, en un importante paso hacia la autogestión del grupo.

En sus diez primeros años de vida, L'Aguañaz edita más de una treintena de grabaciones. Además, hasta siete años después de su creación, el sello no solicita subvenciones al Gobierno del Principado, demostrando así que es posible sacar adelante una discográfica con los propios recursos.

En octubre de 2006, se anuncia oficialmente un acuerdo por el cual L'Aguañaz se integra como parte de la editorial Ediciones Ámbitu, formando «la mayor empresa asturianista».

Entre los grupos que han editado discos con L'Aguañaz destacan las bandas de rock en asturiano Dixebra, Avientu y Skama la Rede; y dentro del folk multitud de formaciones como Corquiéu, Skanda, N'Arba, La Cigua, Balandrán o La Coḷḷá Propinde.

Asimismo, algunos de los proyectos más importantes del sello han sido sus recopilaciones de música, entre ellas destacan: L'asturianu muévese en 1997, donde 20 grupos de rock de toda España cantan sus temas en asturiano; o Rock'n'llingua en 2004, donde se da una oportunidad a seis grupos rock noveles que cantan en lengua asturiana. También, desde 2000, la empresa se encarga de la edición del Anuariu de la música asturiana, que recoge todo lo acontecido cada año en torno a la música en idioma asturiano.

Un de los grandes éxitos de la discográfica ha sido la publicación de los discos recopilatorios de grupos folk de asturias  Xeneración Folk, donde han participado distintos artistas para grabar cuatro álbumes.

Por otro lado, L'Aguañaz cuenta con el subsello Goxe Records, dedicado a la publicación de discos de artistas menos relacionados con el folk, como Toli Morilla, Anarquía Positiva o Dark la eMe.

Discográficas de España
Música de Asturias


text:
Неми́ровский райо́н () — упразднённая административная единица в центральной части Винницкой области Украины. Административный центр — город Немиров.

География
Площадь — 1290 км² (1-е место среди районов).

Основные реки — Южный Буг.

История
Район образован в 1923 году. 10 сентября 1959 года к Немировскому району была присоединена часть территории упразднённого Вороновицкого района.

В рамках административной реформы в 2020 году Немировский район был поделён между Винницким и Тульчинским районами (Брацлавская поселковая община).

Демография
Население района составляет 51 076 человек (на 1 июня 2013 года), в том числе городское население 19 934 человека (39,02 %), сельское — 31 142 человека (60,98 %).

Административное устройство
Количество советов (рад):
 городских — 1
 поселковых — 2
 сельских — 40

Населенные пункты
Количество населённых пунктов:
 городов районного значения — 1 (Немиров)
 посёлков городского типа — 2 (Брацлав — 6 033, Ситковцы — 2 845)
 сёл — 89 (Муховцы — Х ХХХ, …)
Всего насчитывается 95 населённых пунктов.

Экономика
В районном центре — городе Немиров, расположен один из крупнейших ликеро-водочных заводов в мире — ЛВЗ УВК Nemiroff.

Транспорт

Достопримечательности
 Немировское городище
 Свято-Троицкий монастырь

Примечания

Ссылки
 Учетная карточка района на сайте Верховной рады Украины
 Сведения на сайте областной администрации


text:
Raorchestes chalazodes é uma espécie de anfíbio da família Rhacophoridae.

É endémica da Índia.

Os seus habitats naturais são: florestas subtropicais ou tropicais húmidas de baixa altitude e florestas secundárias altamente degradadas.

Está ameaçada por perda de habitat.

Raorchestes
Anfíbios da Índia
Anfíbios descritos em 1876