text:
Всесою́зное о́бщество «Зна́ние» (Всесоюзное общество по распространению политических и научных знаний) — просветительская и пропагандистская организация в Советском Союзе и России, возникшая в 1947 году.

Занималось просветительской деятельностью и антирелигиозной пропагандой среди населения СССР путем чтения лекций, а также издания соответствующей научно-популярной литературы. Как и другие советские общественные организации, находилась под контролем ВКП(б) — КПСС. Общество имело издательство «Знание».

После распада СССР собственность общества на территории России перешла к Обществу «Знание» России, которое стало правопреемником всесоюзного общества «Знание». Новая организация в 1990-е годы пришла в упадок: сократилось количество членов, исчезли многие региональные отделения. В июне 2016 года съезд Общества «Знание» России принял решение о ликвидации этой организации. В настоящее время (по состоянию на 2021 год) идет процесс самоликвидации организации. Одновременно создана государственно-общественная организация «Знание», которая не является официальным правопреемником прежнего общества.

История
Причинами создания Общества послужили:
 значительный ущерб, нанесённый Великой Отечественной войной всей системе советского образования;
 вызванная войной массовая депрофессионализация населения;
 курс на скорейшее создание советского ядерного щита;
 холодная война, подстегнувшая рост конкурентоспособности советской индустрии высокого передела;
 ликвидация в 1947 году Союза воинствующих безбожников, чьи функции в области атеистической антирелигиозной пропаганды были переданы обществу «Знание».

Председатель Совета министров СССР И. В. Сталин подписал 29 апреля 1947 года Постановление, в котором говорилось:

Инициаторами выступили писатель Константин Симонов, балерина Галина Уланова, физик Николай Бруевич, геолог Каныш Сатпаев, математик Николай Мусхелишвили, экономист Евгений Варга, востоковед Владимир Аболтин, историки Евгений Тарле и Исаак Минц и другие во главе с президентом Академии наук СССР Сергеем Вавиловым. Первоначально будущую структуру назвали Всесоюзным обществом по распространению политических и научных знаний. 1 мая 1947 года обращение появилось в советской печати; 12 мая на своём первом заседании оргкомитет решил создать отделения Общества в союзных республиках, крупных краевых и областных центрах России.

7 июля 1947 года в Большом театре начало работу Учредительное собрание Всесоюзного общества. Сергей Иванович Вавилов сказал на открытии: «Науке обучают, знание передаётся от одного человека к другому — в этом особый смысл данного русского слова… Мы надеемся, что в рядах нашего Общества будет вся передовая научная интеллигенция Советского Союза». 930 участников Собрания, включая 578 человек из 15 союзных республик, приняли Устав, избрали правление и ревизионную комиссию Общества. Председателем Правления стал Сергей Вавилов, призвавший: «Наше Общество должно быть посредником и проводником настоящих, высоких, передовых научных знаний от специалистов к народу».

Всесоюзному обществу по распространению политических и научных знаний были переданы имущество, оборудование, фонды и функции Всесоюзного лекционного бюро (при Министерстве высшего образования СССР) и Союза воинствующих безбожников (который также занимался распространением научных и материалистических знаний), Московский политехнический музей, Политехническая библиотека Вскоре возникли 14 республиканских обществ по распространению политических и научных знаний, а в 1957 году 15-е Всесоюзное общество. В это время в кино родился образ рабочего-интеллигента, созданный режиссёром Иосифом Хейфицем и артистом Алексеем Баталовым («Большая семья», 1954).

Всесоюзное общество наращивало свою деятельность, и скоро кумир советских людей переместился из заводских цехов в научные лаборатории: тот же Баталов сыграл у Михаила Ромма физика-ядерщика («Девять дней одного года», 1962). Параллельно общество занималось атеистической антирелигиозной пропагандой.

В 1963 году Всесоюзное общество по распространению политических и научных знаний было переименовано во Всесоюзное общество «Знание». В 1964 году IV съезд «знаниевцев» принял решение о создании народных университетов для продвижения систематического специального образования. Предприятия повышали квалификацию своих кадров, привлекали академические круги к решению прикладных проблем.

В начале 1970-х годов Политбюро ЦК КПСС отнесло Всесоюзное общество «Знание» к уровню министерства I категории. Среди выходцев из Общества: Александра Бовина, Юрия Бузулукова, Вадима Загладина, Валентина Зорина, Ивана Лаптева, Романа Михнева, Леона Оникова, Гавриила Попова, Михаила Сергеева, Глеба Цветкова, Николая Шишлина, Николая Шмелева.

Во главе правлений республиканских, краевых, областных и районных организаций, научно-методических советов, бюро и секций Общества стояли ректоры и заведующие кафедрами, доктора наук и профессора. Научно-методические советы или секции Общества были, по существу, объединениями лекторов по специальности. Имелись секции по разъяснению внешней политики и международных отношений советского государства, экономике, философии, юридическим, педагогическим, естественно-техническим знаниям, медицине и спорту, культуре, литературе и т. д.

Примерно 2/3 лекций были платными, и предприятия перечисляли лектору гонорар. Остальные лекции назывались шефскими и читались бесплатно. Чем больший был спрос со стороны слушателей на конкретного лектора, тем больше он мог прочесть лекций и тем больший процент лекций ему оплачивался. Материальная база «знаниевцев» включала Московский политехнический музей, Центральную политехническую библиотеку и ледокол «Красин», Дома знания, Дома научно-технической пропаганды, лектории, библиотеки, народные университеты, планетарии, типографии, санатории, пансионаты, дома отдыха. В Центральном лектории Общества почти ежедневно проводились научные конференции, встречи с писателями, поэтами, учёными, деятелями культуры и искусства.

Основанное ещё в 1951 году издательство «Знание» выпускало ежегодно более 200 млн экземпляров брошюр, книг, журналов, наглядных пособий, в том числе такую периодику как «Наука и жизнь», «Знание — сила», «Международная жизнь».

Вопросы, поступавшие во время лекций, «знаниевцы» передавали в лекторскую группу ЦК КПСС. Оттуда наиболее острые вопросы направлялись для информации и принятия мер в руководящие органы партии и государства. На самые сложные из вопросов готовились типовые ответы, которые в виде информационного бюллетеня рассылались в партийные организации СССР.

Высокая потребность в подобной продукции привела к увеличению тиражей бюллетеня, в результате чего было решено превратить его в еженедельник. Так появился печатный орган Всесоюзного общества «Знание» — «Аргументы и факты», тираж которой быстро превысил 30 млн экземпляров и стал рекордом, зарегистрированным книгой Гиннесса. К началу 1990-х в обществе «Знание» ежегодно читалось более 25 млн лекций для 280 млн человек по всему Советскому Союзу. Членами Общества являлись 2 тыс. академиков, более 25 тыс. докторов наук и профессоров, 383 тыс. инженеров, 208 тыс. врачей, 184 тыс. специалистов агрокомплекса.

Общество «Знание» России и его самоликвидация
После распада СССР и ликвидации Всесоюзного общества, в Российской Федерации было создано Общество «Знание» России, которое выступило в качестве наследника и правопреемника Всесоюзного общества. В 1990-е годы эта организация пришла в упадок. Даже официальное издание общества «Аргументы и факты» стало обычной частной газетой.

В июне 2016 года XVII съезд Общества «Знание» России в связи с образованием общественно-государственной просветительской организации «Российское общество "Знание"» принял решение о самоликвидации. В дальнейшем сообщения о ходе работы Ликвидационной комиссии публиковались на официальной странице «Живого журнала» общества. В 2019 году сообщалось, что в 2018 году в рамках ликвидации было сделано следующее:
 11 из 23 региональных отделений (без права юридического лица) на общих собраниях решили прекратить свою деятельность;
 10 организаций и отделений на местах закончили ликвидацию, 2 организации находились в процессе ликвидации.

Некоторые местные организации общества вышли из его состава после принятия решения о ликвидации и изменили свое название. По состоянию на 2019 год такие общественные объединения существовали в Кировской, Костромской, Курской, Орловской, Ульяновской, Тюменской, Челябинской областях, в городах Каменск-Уральский и Нижний Тагил.

Здания, принадлежавшие обществу в процессе ликвидации продавались (например, помещение в Москве) или передавались государству. В 2019 году сообщалось, что в Саратовской области были переданы помещения стоимостью 13,8 млн рублей.

В 2021 году сообщалось, что в Российский государственный архив экономики переданы все документы общества до 2016 года по личному составу, кадровому производству и бухгалтерским операциям.

Попытки возрождения организации после 2016 года
11 декабря 2015 года президент Российской Федерации В. В. Путин подписал Указ о создании общероссийской общественно-государственной просветительской организации «Российское общество "Знание"». Учредителем организации от Российской Федерации стало Министерство образования и науки. Новое общество может рассчитывать на субсидии из бюджета. Согласно Указу, организация создаётся «в целях дальнейшего развития гражданского общества, духовно-нравственного воспитания граждан РФ и повышения эффективности образовательно-просветительской работы».

К началу 2017 года планировалось сформировать региональные отделения и обновить кадровый состав, вслед за этим должен был начаться набор лекторов. Бюджет организации на 2017 год равнялся 100 миллионов рублей.

Сферой деятельности обновлённого «Знания», помимо повышения гражданского самосознания, назывались духовно-нравственное просвещение, популяризация и защита русского языка, литературы, здорового образа жизни. Участники организации, большинство руководителей отделений в регионах которой составляли представители вузов, называли стратегическими задачами общества «Знание» «работу на превращение знаний в убеждения», трансляцию «государственной идеологии» и формирование в массовом сознании «имиджа страны как современного динамично развивающегося государства».

Общество оплачивало лекции с пропагандистским уклоном (в основном про политику и историю) — в 2016 году на них потратили треть бюджета. В частности, лекторы рассказывали про «план Даллеса», «оранжевые революции» и «идеал Святой Руси». В 2017 году «Знание» начало загружать видеоролики на собственный ютуб-канал. Однако видеоролики набирали немного просмотров. В 2019 году общество запустило «Сетевой университет». В 2020 году «Знание» запустило проект «РОЗыск» с блогерами, которые рассказывали про историю, педагогику, языки и йогу. Эти видео стали набирать уже десятки тысяч просмотров.

В 2021 году в СМИ сообщалось, что об обществе забыли. По состоянию на 2021 год на сайте общества самые ранние установочные документы относились к 2015—2016 годам. 21 апреля 2021 года в послании Федеральному собранию президент России Владимир Путин сообщил, что общество не замечают:

На современной цифровой платформе нужно перезапустить работу общества «Знание», все мы о нём хорошо помним. В последние годы оно вроде существует, но вроде его никто не замечает.

В мае 2021 года генеральным директором общества избрали Максима Древаля. В 2021 году Общество запустило просветительскую премию России «Знание» при поддержке Владимира Путина. Премия была основана для признания заслуг российских просветителей и повышать их статус в обществе. Церемония награждения была проведена в декабре 2021 года в Московском театре мюзикла, лауреаты премии начали сотрудничество с Обществом..

При Древале «Знание» стало выпускать гораздо больше видеороликов. Так, из полутора тысяч видеороликов, выпущенных «Знанием» по состоянию на начало 2022 года, более тысячи видеороликов вышло за первые восемь месяцев руководства Древаля. При Древале спикерами видеороликов в основном были чиновники, деятели «Единой России», а также главы крупных компаний. Вместе с тем при Древале на канале «Знания» почти перестали размещать ролики на политическую тематику, а также на тему «духовно-нравственное воспитание молодежи». Кроме того, в 2021 году «Знание» провело два просветительских марафона.

«Медуза» в 2022 году отметила, что порой один и тот же видеоролик «ВКонтакте» набирал сотни тысяч просмотров, а в ютюбе — десятки просмотров. По состоянию на 2022 год видеоролики «Знания» не объединены в тематические курсы, а собраны в плейлисты с общими описаниями. Часть роликов записана во время марафонов «Знания», а часть — в специально оборудованной студии. При этом на видеороликах не было никаких интерактивных элементов (например, тайм-кодов).

Руководители

Примечания

Литература

 Селезнев А. В. Периодизация истории Всесоюзного общества «Знание» на основе сравнительного и функционального анализа эволюции его целевых установок, организационных основ и структуры // Человек и культура. — 2018. — № 1. — С. 17—33. DOI: 10.25136/2409-8744.2018.1.25597

Ссылки
 Официальный сайт Российского общества «Знание»
 МОСКОВСКАЯ ОБЛАСТНАЯ ОРГАНИЗАЦИЯ ОБЩЕСТВА «ЗНАНИЕ» РОССИИ
 Общество Знание в Белоруссии
 Официальный сайт Харьковского общества «ЗНАНИЕ» Украины
 Постановление Совета министров СССР № 1377 от 29 апреля 1947 г. // Наша власть: дела и лица. — 2008. — Спецвыпуск «60 лет обществу "Знание"». С. 32.]

Образование в СССР
Научные и просветительские общества
Всесоюзные организации
Общественно-государственные организации
Появились в 1947 году в СССР


text:
Олешонка:

 Олешонка — река в России, протекает в Окуловском районе Новгородской области.
 Олешонка — река в России, протекает в Крестецком районе Новгородской области.

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Влади́мир Зло́бин:

 Злобин, Владимир Ананьевич (1894—1967) — русский поэт и критик.
 Злобин, Владимир Вениаминович (род. 1956) — российский политический деятель, депутат Государственной Думы ФС РФ второго созыва (1995—1999).
 Злобин, Владимир Викторович (род. 1963) — главный конструктор концерна «Ижмаш».
 Злобин, Владимир Игоревич (род. 1943) — советский и российский эпидемиолог, академик РАМН (2004), академик РАН (2013).
Злобин, Владимир Константинович (1938—2020) — советский и российский учёный в области радиоэлектроники, ректор РГРТУ.


text:
Bei einer Uniparentale Disomie (UPD) stammen beide Chromosomen eines homologen Chromosomenpaares von einem Elternteil. Diploide Organismen, zu denen auch alle Säugetiere zählen, erhalten in der Regel einen kompletten Chromosomensatz vom Vater und einen von der Mutter. Bei der uniparentalen Disomie kommen jedoch beide Chromosomen eines Chromosomenpaars vom selben Elternteil.

Das Phänomen wurde bekannt, weil beim Menschen eine uniparentale Disomie des Chromosom 15 das Prader-Willi-Syndrom (mit mütterlicher Disomie) oder das Angelman-Syndrom (mit väterlicher Disomie) verursacht. Durch Imprinting (Prägung) wird ein Bereich auf diesem Chromosom in der Keimbahn von Mutter und Vater unterschiedlich markiert. In der Folge werden die Bereiche auf dem mütterlichen und väterlichen Chromosom während der Entwicklung des Kindes unterschiedlich abgelesen. Bei einer Disomie fehlt demnach ein Teil der normalen Expression, so dass es zu den genannten Syndromen kommt.

Auch bei einer Sonderform des Pseudohypoparathyreoidismus Typ 1b kommt es zu einer uniparentalen Disomie, wobei das Chromosom 20 mit der Alpha-Untereinheit des G-Protein-gekoppelten Rezeptor des Parathormons betroffen ist.

Als häufigste Ursache für die Entstehung einer UPD wird ein doppeltes Vorhandensein eines Chromosoms in der Eizelle vermutet, was zu einer trisomen Zygote führt. Durch die Korrektur der Trisomie kann es zu einem disomen Embryo kommen.
Werden beide Chromosomen eines Elternteils weitergegeben, spricht man von Heterodisomie. Ist dasselbe Chromosom zweifach vorhanden, wird dies als Isodisomie (Allele identisch) bezeichnet.

Die Diagnose kann mittels Mikrosatelliten-Marker auf dem vermuteten Chromosom oder Genabschnitt erfolgen.

Siehe auch
Aneuploidie

Einzelnachweise

Genetik
Mutation


text:
Marilyn Monroe, nom artístic de Norma Jeane Mortenson o Norma Jeane Baker, (Los Angeles, 1 de juny de 1926 – Brentwood, 4 d'agost de 1962) va ser una actriu estatunidenca, la sensualitat de la qual i la seva misteriosa mort a l'edat de 36 anys van fer que esdevingués un mite de l'erotisme, un dels sex symbol més importants del , i posteriorment una icona pop, interpretada en l'art d'Andy Warhol.

Malgrat la seva enorme reputació, la seva vida privada va estar plena d'insatisfaccions, raó per la qual, en un principi, es va parlar de suïcidi com a causa de la seva prematura mort. Tot i així, diversos biògrafs, amistats i coneguts seus han fet èmfasi en el recent bon estat anímic de l'actriu i la seva il·lusió al estar arreglant la casa dels seus somnis com a contraindicadors del suïcidi com a causa de mort; a més, moltes teories especulatives parlen de la involucració de la família Kennedy al voltant de la seva mort.

El 1999 va aparèixer com la sisena actriu femenina més important de tots els temps en les llistes que elabora l'American Film Institute. Ha estat objecte de nombroses imitacions, que ha inspirat molts actors i celebritats com Jayne Mansfield, Anna Nicole Smith o, fins i tot, Madonna. El 1973, Elton John li va dedicar la cançó Candle in the wind (Espelma al vent).

Biografia

Infantesa
Marilyn va néixer a Los Angeles County Hospital i va ser la tercera filla de Gladys Pearl Baker (1902–1984). Encara que Marilyn mai no va esmentar el nom del seu pare, se sap que la seva mare va tenir diverses parelles mentre va treballar com a talladora de negatius en la productora de cinema RKO. Entre ells, el més conegut és Martin E. Mortenson, un immigrant noruec de qui Marilyn rebé el cognom i, per tant, porta a deduir que ell n'era el pare.

Degut a problemes emocionals de la seva mare, Marilyn va ser lliurada en adopció de manera intermitent, des de les 6 setmanes de néixer fins als 7 anys, quan la seva mare la va portar a una petita casa que havia comprat. Un any més tard Gladys va ser internada en un centre psiquiàtric per possibles tendències suïcides, la qual cosa va heretar del seu pare, que va morir en circumstàncies similars. Marilyn va viure obsessionada amb la idea d'haver heretat aquesta malaltia, especialment després de ser internada en diverses ocasions a causa de les seves crisis de parella. Durant les crisis psiquiàtriques de la seva mare, la jove Norma Jean va viure amb el matrimoni Bolender, amb uns veïns de la seva àvia, en un orfenat o amb alguna família adoptiva. Fins que finalment va sobrevenir la separació definitiva l'any 1934.

El novembre de 1938, als 12 anys, Monroe va compartir habitació amb Edith Ana Lower, la seva amiga i la tia de la seva mare adoptiva, a la qual estimava profundament i que va ser la seva consellera.

Matrimoni prematur
Als 16 anys, i segons la mateixa Monroe, animada per la seva amiga Edith, va decidir casar-se per poder abandonar l'orfenat. El marit va ser James E. Dougherty, irlandès de 21 anys, empleat d'una fàbrica d'avions. Monroe es va lliurar a la tasca de ser una bona mestressa de casa, fins que va esclatar la Segona Guerra Mundial, que va desequilibrar aquesta aparent felicitat familiar. El seu marit es va incorporar a les forces navals i va ser enviat com a instructor a l'illa Santa Catalina (Califòrnia), davant la ciutat de Los Angeles. Marilyn va acompanyar-l'hi uns mesos. En ser una de les poques dones que viuen a la base, les seves sortides es converteixen en un veritable esdeveniment públic. La seva bellesa va creixent dia a dia realçada convenientment per un perfecte maquillatge -art en el qual va arribar a ser una gran mestra- i un vestuari adequat. Als balls de cap de setmana, els seus moviments de malucs embadocaven molts dels assistents que, desitjosos de sexe, s'agombolaven al seu voltant.

Uns mesos després Jim es va haver d'embarcar i fou enviat a Austràlia. Ella va anar a viure amb la família d'en Jim i va començar a treballar amb la seva sogra en una fàbrica de paracaigudes. Aquesta separació marcarà la fi d'una experiència juvenil. A partir d'aleshores li espera un futur brillant. Tot i que per aconseguir-ho hagué de lluitar amb afany i sense desanimar-se durant quasi 8 anys. Es va divorciar de Jim al final de la guerra, l'any 1946. La jove esposa es convertiria en una rossa exuberant i començaria la seva carrera de gran seductora.

L'inici de la seva carrera

En aquella època té lloc un episodi decisiu i premonitori en la vida de Norma Jean: la seva trobada amb les càmeres. Un fotògraf de l'armada, Henrik Manukyan, visita la fàbrica on ella treballava amb la seva sogra, per a fer un reportatge sobre la feina de les dones durant la guerra. Ella és l'escollida per sortir a les fotos, i per sorpresa de tots no necessita cap lliçó de com ha de posar. No en va, ha après a poc a poc els seus moviments i coneix a la perfecció les reaccions que aquests provoquen entre els obrers, camioners i militars. Després d'aquest fet decideix abandonar la fàbrica i dedicar-se de ple a la feina de model. La revista Yanko li proposa de convertir-se en model; recomanada pel seu descobridor, coneix Emmeline Snively, de l'agència de models Blue Book, i comença a anar a classes nocturnes. El seu somriure radiant comença a aparèixer a les portades de Laff, Peek i See. Snively li aconsella que es tenyeixi el cabell d'un ros platí i l'anima perquè sigui una gran seductora per al públic. Per a perfeccionar els seus trets, Marilyn s'afina les celles i s'opera el nas.

Al llarg del 1945 apareix a la portada de més de 30 revistes. Era coneguda com «el somni dels fotògrafs». El juliol d'aquell mateix any, Ben Lyon, el cap de repartiment de la 20th Century Fox accedeix a entrevistar-la i hi queda fascinat. Poc després la contracta per 125 dòlars la setmana. Li canvia el nom pel de «Marilyn Monroe»; va triar «Marilyn» en honor d'una actriu anterior, Marilyn Miller i «Monroe» perquè era el cognom de soltera de sa mare.

Coneix el fotògraf de moda hongarès André de Dienes, amb el qual fa un viatge a l'oest, on es fotografia en idíl·lics escenaris naturals. André va perdre el cap per ella i el que va començar sent un viatge de feina va esdevenir una lluna de mel anticipada. Les fotos es varen publicar a U.S. Camera, Pageant i Parade, varen causar sensació i varen contribuir a formar el seu prestigi professional com a model. Dienes va haver de tornar a Nova York i durant aquest temps va embogir per culpa d'ella, però de tornada a Los Angeles va trencar el seu compromís. Tot i que va dir que Norma havia canviat molt, la veritat és que la va fer espiar i va descobrir que sortia amb altres homes. Més tard, una vegada ja consagrada, la mateixa Norma va reconèixer aquest comportament: "Pertanyo al públic, el qual és la meva única família".

Possiblement és en aquests anys quan Marilyn voreja el submón de la prostitució. Marlon Brando asseguraria, dècades després, que la va conèixer als carrers de Nova York, quan ella hi vagava cercant algú que li donés menjar a canvi de sexe. Devia ser llavors quan va gravar un curtmetratge pornogràfic, encobert per la CIA, on practicava una fel·lació a un home desconegut. Un fan de l'estrella va comprar la còpia d'aquest film que va sortir a la venda el 2008 per 1,5 milions de dòlars amb la promesa de no difondre-la mai.

Primers papers d'actriu
Emmeline Snively convenç Norma perquè s'aclareixi el color del cabell i després envia una falsa notícia a Hedda Hopper i a Louella Parsons, importants columnistes de rumors del món del cinema, en la qual relaciona la seva desconeguda model amb el magnat bisexual del cinema Howard Hughes. L'endemà el personal dels estudis es preguntava qui podria ser aquella "Norma Jean, la noia que surt aquest mes a la portada de la revista Laff". Per arrodonir la feina, Emmeline li busca un agent a Hollywood. La maquinària estava en marxa. Només quedava que algun estudi hi piqués. Va aparèixer Ben Lyon, antic actor convertit en director de repartiment de la FOX, el qual li ofereix de fer una prova, en color i sense so, dirigida per Walter Lang i la fotografia de Leon Shamroy. La futura Marilyn es va limitar a passejar una mica per després seure en un tamboret, encendre una cigarreta i mirar a càmera. Va ser suficient. Lang i Shamroy varen quedar impressionats pel fort impacte sexual de la noia. Després, en visionar els resultats varen emmudir de cop. Així ho explicava el càmera al biògraf de Marilyn, Maurice Zootow: "Vaig sentir com una esgarrifança. Aquesta noia tenia alguna cosa que jo no veia des de les pel·lícules del cinema mut. Tenia una mena de bellesa fantàstica com la de Gloria Swanson, quan les estrelles de cinema havien de veure's boniques i en un sol tros de pel·lícula irradiar tant sexe com Jean Harlow." Darryl Zanuck, president de la Fox, va dir immediatament a Lyon: "Contracta-la". El 26 d'agost de 1946 va firmar el contracte.

Després d'interpretar un paper poc destacat d'una telefonista en un musical amb Betty Grable, The Shocking Miss Pilgrim (1947), interpreta dues petites escenes, posteriorment tallades durant el muntatge, a Scudda Hoo! Scudda Hay! (1948), on apareix una mica desenfocada saludant Natalie Wood. El segon paper acreditat el fa a Dangerous Years (1947), on interpreta una cambrera de cafeteria. Però cap d'aquestes aparicions no atrau gaire l'atenció i, després d'un any, Marilyn torna al seu ofici de model.

Sense uns ingressos regulars, comença a freqüentar festes privades de productors on, com altres estrelles, fa bons contactes. És el productor Joe Schenk qui es fixa en ella i li ofereix un contracte semestral amb la Columbia Pictures. Ell li aconsegueix el seu primer paper d'importància, el d'una ballarina de repartiment anomenada Peggy, a la pel·lícula musical Ladies of the Chorus (1948), on balla i canta. Durant la filmació, coneix una professora de dicció anomenada Natasha Lytess, en qui confia plenament, ja que en ella troba suport per superar una malsana inseguretat cap a si mateixa que sempre la paralitza. Marilyn decideix de no subestimar-se i pren la determinació de perseguir el seu projecte d'actriu i enfrontar-se als seus propis límits i superar-los. La seva veu entonada i original genera algunes crítiques positives de la premsa especialitzada. Malgrat tot, l'estudi no li renova el contracte i es queda un altre cop sense feina.

El 1949 Monroe es trobava molt necessitada de diners, per la qual cosa es contacta amb el fotògraf Tom Kelley, amb qui ja havia fet un anunci per a la cervesa Pabst, que havia resultat molt apreciada pels clients. D'aquesta manera accepta posar sense roba per a un calendari que més tard seria l'impuls definitiu a la seva consagració. Coneix Johnny Hyde, que se n'enamora i es dedica a organitzar-li la carrera. És un home madur i un adinerat caçatalents que, a més, en percep la fragilitat i la protegeix. Amb el seu suport, Marilyn obté per fi un paper en una pel·lícula de qualitat, fent d'Angela, l'amant d'un advocat corrupte, a La jungla d'asfalt (1950) de John Huston. Tot seguit aconsegueix un altre paper secundari important a Tot sobre Eva (1950), interpretant una jove actriu. El gran èxit de crítica i públic d'aquesta darrera pel·lícula li és molt beneficiós; el productor Darryl Zanuck en pren nota i la Fox li ofereix un contracte de llarga durada.

L'Studio System, en crisi, s'oposa al fet que, amb la nova fiscalitat, les estrelles s'enriqueixin més amb produccions independents; per això, el 1950 Marilyn firma un contracte de set anys, molt difícil de renegociar. En els propers anys els papers que li ofereixen sóc poc rellevants: a The Fireball (1950) interpreta la promesa d'un patinador a la qual no li falta res; a Righ Cross (1950), és la noia de Dick Powell, i a Home Town Story (1951) fa de secretària. Són intervencions petites en pel·lícules que no passaran a la història.

El desembre de 1950, Johnny mor d'un infart. La seva exesposa ataca Marilyn, li pren els vestits i altres regals del productor i l'aïlla professionalment. Fins i tot l'acusa d'haver destruït l'home que estimava. La situació empeny l'actriu a un intent de suïcidi. És una època molt difícil per a ella, perquè ha participat en una desena de pel·lícules i tanmateix no ha pogut consolidar la seva carrera. El febrer de 1951 s'inscriu a classes nocturnes d'art i literatura a la Universitat de Califòrnia. Era una estudiant tranquil·la i seriosa, però alguns dels seus companys la reconeixen i es veu obligada a abandonar els estudis.

Carrera triomfal

El 1951, obté un bon paper i participa a Clash by Night, una història dirigida per Fritz Lang i escrita per Clifford Odets. En aquesta ocasió, l'actriu acudeix com cedida a la RKO, rep la categoria d'estrella i el seu nom apareix entre els actors principals en els títols de crèdit. A la pel·lícula representa un paper dramàtic al costat de Barbara Stanwyck. La següent de la Fox posa a prova Marilyn en la interpretació d'una cangur assassí a Boira a l'ànima (1952), al costat de Richard Widmark. En aquesta ocasió interpreta per primera i única vegada un personatge psicòtic, greument pertorbat des del punt de vista emocional. En aquest rol reviu un trastorn psíquic que li és proper, el de la seva mare. L'interpreta amb molta intensitat emotiva. Anne Bancroft, que debutava en aquesta pel·lícula, comentà: "Era tan real... M'ha commogut fins al punt de fer-me plorar".

Però els estudis no s'enriqueixen amb resultats qualitatius: el film no obté un gran èxit comercial i es recondueix l'actriu cap a papers de comèdia lleugera, com No estem casats (1952), amb Ginger Rogers i Zsa Zsa Gabor, on Marilyn fa de mestressa de casa que participa en el concurs "Miss Amèrica". El guionista, Nunnally Johnson, li escriu dues escenes en vestit de bany a fi d'oferir-li una intervenció interessant, ja que el seu paper al principi no estava previst i es va afegir per aprofitar la seva popularitat que anava en augment.

Poc després treballa en una altra comèdia, Em sento rejovenir (1952), de Howard Hawks, interpretant l'únic personatge assenyat d'una colla formada per Ginger Rogers i Cary Grant. També aquí el seu paper s'afegeix en el darrer moment. Durant el rodatge d'aquesta pel·lícula salta l'escàndol del calendari de 1949 on apareixia nua. Durant aquells anys, la patronal cinematogràfica incorporava una clàusula moral en els contractes dels actors que permetia poder acomiadar els artistes que es veiessin embolicats en escàndols. Quan havia firmat un bon contracte, Marilyn es troba a punt de perdre-ho tot; tanmateix, no segueix els suggeriments de l'estudi, que volia difondre un desmentiment, i s'anticipa als esdeveniments oferint una entrevista en exclusiva al periodista Aline Mosby, en la qual confessa que el 1949 havia de saldar uns deutes i el calendari era l'única forma de guanyar diners amb rapidesa, afirmant no tenir res de què avergonyir-se. Els mitjans de comunicació es posen de part seva i el calendari es reedita una vegada i una altra, fins a assolir els quatre milions d'exemplars.

El desembre de 1953 va aparèixer a la portada del primer número de Playboy sent, per tant, la primera noia del mes de la revista, amb la famosa fotografia Somnis daurats, on mostrava les seves mesures de 94-58-92 m.

La carrera de Monroe agafa impuls i la Fox construeix al voltant seu una producció de prestigi, tot i que serà una pel·lícula més aviat mediocre. Rodada en technicolor, Niàgara (1953), de Henry Hathaway. Interpreta un paper d'una esposa que projecta l'homicidi del marit, interpretat per Joseph Cotten. Aquest paper desencadena les ires del Women's Club d'Amèrica per la seva manera massa sexy d'exhibir-se, entre una cançó xiuxiuejada i un passeig en una brusa negra, prolongat a la pantalla més enllà de les exigències del guió.

El salt de qualitat es produeix a la pel·lícula següent, Els senyors prefereixen les rosses (1953), de Howard Hawks, paper pensat inicialment per a Betty Grable. I és Hawks, el director, qui suggereix la contractació de Marilyn. Un dels motius va ser que ella li costava a l'estudi 15.000 dòlars, mentre que Betty pujava la xifra fins als 150.000 dòlars. Es posa en evidència l'estratègia comercial de la Fox. Aquesta pel·lícula ens mostra a una Marilyn en un paper bastant popular en els anys 30, una bonica noia a la cacera d'un marit ric, la dona independent i fingidament complaent, un personatge que li va com un guant on mostra la seva capacitat de resultar sexy i, alhora, còmica. L'argument gira al voltant d'una parella de coristes, Marilyn i Jane Russell, que realitzen un viatge transatlàntic cap a París. La pel·lícula reprèn la famosa novel·la escrita per Anita Loos als anys 20, amb la genial invenció del personatge de Lorelei Lee. La interpretació de Marilyn del número musical Diamonds Are a Girl's Best Friends es converteix en un clàssic dels musicals. Les preses s'agiliten per la bona relació que estableix la diva amb Jane, la qual aconsegueix ajudar-la a superar el pànic que sent abans de sortir a escena i que la porta a tancar-se al camerino, maquillant-se i desmaquillant-se, buscant una perfecció que mai la satisfà.

L'èxit que acompanyà Marilyn es reflecteix en dos reconeixements: el 1952 apareix a la portada de la revista Life, i el 1953 va immortalitzar les seves empremtes en el ciment de l'entrada a Hollywood Boulevard, junt amb Jane Russell. També el 1953 és elegida com "l'actriu més popular de l'any" per la revista Photoplay i el diari dels empresaris la nomena a més la "diva d'un rendiment comercial més gran"; aquest darrer reconeixement el rebria successivament el 1954 i el 1956.

Darreres grans pel·lícules
Per rodar Riu sense retorn (1954), d'Otto Preminger, Marilyn va haver de desplaçar-se al Canadà i fer front a un tipus de western atípic, en el qual interpreta una cantant que es troba un granger, Robert Mitchum, amb un fill, i viuen junts diverses peripècies, inclosos uns descensos en canoa pels ràpids d'un riu. Les preses de la pel·lícula són més aviat incòmodes per la seva dificultat i perilloses per a la seva integritat física, i per la tensió entre el director i Natasha Lytess, que terroritzava el nen actor Tommy Rettig. A més, el petit revela a Marilyn que els seus pares, atemorits per la seva fama escandalosa, li han imposat no donar-li cap confiança durant la filmació. Aquest rebuig l'entristeix molt, perquè ella, en canvi, cercà la companyia i la simpatia dels nens.

El 1955 participaria en la pel·lícula The Seven Year Itch on apareix la famosa escena que duu posat un vestit blanc voleiant mentre ella el subjecta somrient.

Encara que Monroe irradiava sensualitat i davant de les càmares apareixia com una dona segura, en realitat patia una inseguretat patològica. Aquesta inseguretat i els seus retards i absències provocaven grans pèrdues als productors, que començaven a exasperar-se. El 1954 va començar a estudiar arts escèniques amb Lee Strasberg a Nova York, director del prestigiós Actor's Studio. Aquell mateix any va crear la productora Marilyn Monroe Productions al costat del fotògraf Milton Green, per aconseguir així un control més gran sobre els seus contractes.

La seva nova empresa va produir Bus Stop (1957) i El príncep i la corista (1957), aquesta última dirigida i coprotagonitzada per Laurence Olivier. El 1955 Fox li interposa una demanda per incompliment de contracte, però aquell mateix any firma un nou contracte amb l'estudi, rebent finalment 8 milions de dòlars per un total de set pel·lícules.

El 1956, Monroe es va casar amb el dramaturg Arthur Miller, que va escriure especialment per a Monroe el guió de The Misfits. Aquesta seria la seva última pel·lícula completa. Encara casada amb Arthur Miller, Monroe es va enamorar de Yves Montand, marit de Simone Signoret, amb qui compartia cartell a El multimilionari. Monroe i Arthur Miller es van divorciar el 1961.

El 1960 Monroe va ser guardonada amb el Globus d'Or a la millor actriu de comèdia. El 1961 és internada a la clínica psiquiàtrica Payne de Nova York per una crisi depressiva. L'any següent va comprar la seva casa a Santa Mónica, a Los Angeles. Aquell any comença el rodatge de la seva última pel·lícula, la inacabada Something's Got to Give,[1] coprotagonitzada per Dean Martin i dirigida per George Cukor. La Fox confiava en aquest projecte per sanejar la seva economia, ja que l'empresa passava per greus problemes, a causa de les desmesurades despeses que estava generant la pel·lícula Cleòpatra. No en va Monroe havia estat durant una dècada l'estrella més rendible de la Fox des de Shirley Temple. Però Monroe estava delicada de salut, amb freqüents sinusitis, bronquitis, i símptomes cada vegada més marcats d'inseguretat. Les seves absències van fer que la pel·lícula es retardés cada vegada més, i la Fox no es podia permetre més pèrdues.

El 1962 va tenir lloc, a Nova York, la gala per l'aniversari del president John F. Kennedy, en la qual Monroe li va cantar el Happy Birthday Mr. President (Aniversari feliç), que seria tan cèlebre. Per acudir a aquesta gala, Monroe es va absentar durant 7 dies del rodatge, malgrat que la Fox li va exigir que es quedés per complir amb el seu treball. El 1962 la Fox li rescindeix el contracte a causa de les seves repetides absències i retards, acomiadant-la del rodatge de Something's Got to Give, que dirigia George Cukor. La Fox intenta completar la pel·lícula utilitzant una altra actriu, però Dean Martin s'hi oposa i l'empresa no té altre remei que readmetre Monroe.

Mort en estranyes circumstàncies
El 1962 va aparèixer l'última entrevista de Monroe a la revista Life. El 4 d'agost d'aquell mateix any se l'havia vist molt contenta. A les 9 de la nit va donar la bona nit a la seva criada, Eunice Murray. A les 10:30 hores una ambulància va estacionar a prop del lloc. L'actriu encara era viva; no s'explica, per tant, què hi feia aquesta ambulància en aquell lloc, unes 5 hores abans de la mort de l'actriu.

Abans de la seva mort, segons que es diu, havia viscut un romanç amb Robert F. Kennedy i John F. Kennedy, i la sobtada decisió d'aquest últim d'abandonar-la podria haver-la impulsat a consumir una sobredosi de barbitúrics.

El fet és que el clan Kennedy mai no va acceptar que John i Robert Kennedy s'hi relacionessin, primordialment per la intervenció de J. Edgar Hoover, qui sospitava que l'actriu sostenia perilloses relacions amb comunistes de l'època, que van augmentar mentre sostenia la seva amistat amb els Kennedy. Ella, suposadament, tenia informació que podia afectar-los greument.

La seva defunció es va cobrir d'un halo de misteri. Va ser trobada sense vida per la minyona, estesa sobre el llit nua i de cap per avall, amb el telèfon despenjat (mai no es va saber a qui volia trucar), al seu dormitori el 5 d'agost de 1962 a les 3:30 de la matinada. Tenia 36 anys. De l'ambulància, que portava estacionada 5 hores, van sortir-ne infermers, que van entrar escortats per personatges del govern i van ser els primers a entrar al departament. Una assessora del departament va creure reconèixer Robert Kennedy. L'informe policial va qualificar l'esdeveniment com a probable suïcidi, si bé s'han estudiat altres possibilitats, inclosa la de l'assassinat. Un testimoni va afirmar que, mentre era retirat el cos, un dels presumptes infermers va aplicar una injecció entre els pits de l'actriu ja morta. Moltes conjectures d'assassinat han apuntat a la família Kennedy i a J. Edgar Hoover. L'autòpsia mai no va revelar el menor rastre de barbitúrics (concretament Nembutal era el medicament del qual hi havia un pot sobre la tauleta de nit i que li havia estat prescrit pel psiquiatre en diverses ocasions) a l'estómac de l'actriu, i els òrgans vitals, que li van ser extrets per a una anàlisi més detallada, van desaparèixer misteriosament.

Tres dies després, Joe DiMaggio, el seu segon marit, va celebrar-ne el funeral en privat. Lee Strasberg va pronunciar les següents paraules de comiat: «No puc dir adéu a Marilyn, mai no li agradava dir adéu. Però, adoptant la seva particular manera de canviar les coses per tal de poder enfrontar-se a la realitat, diré 'fins aviat'. Perquè tots visitarem algun dia el país cap on ella ha partit».

Les seves restes es troben al Cementiri Westwood Village Memorial Park de Los Angeles, Califòrnia.

La Veritable mort de Marilyn
Marilyn Monroe va morir entre la mitjanit i la 1 de la matinada del 5 agost 1962. Donada l'absoluta dependència de la medicació que patia la "sex-symbol" en aquell període, va ser fàcil presentar-ne la mort com un abús de la medicació, o, com es va arribar a especular, amb un suïcidi.

El mite
El magnetisme de Marilyn, unit a les circumstàncies tèrboles de la seva vida i a la seva primerenca mort, la van convertir en un mite, com havia succeït amb James Dean, la qual cosa va apaivagar les objeccions que qüestionaven la seva qualitat com a actriu. Etiquetada en vida com una persona ingènua o simple, i coneguda per alguns rodatges conflictius, Marilyn no va rebre cap reconeixement artístic rellevant i va ser després de la seva mort quan la seva vàlua va començar a reivindicar-se.

D'altra banda, les seves relacions amb els germans Kennedy, bastant ben documentades encara que no confessades, han projectat tota mena de sospites i llegendes sobre la seva mort.

El rostre de Marilyn va esdevenir una verdadera icona pop quan Andy Warhol, poc després de la seva mort, va recuperar una fotografia seva de la pel·lícula Niagara i va pintar successives Marilyns, símbol del pop art. Ja a mitjans de la dècada del 1980, Madonna va ser la primera d'una llarga llista d'estrelles musicals que es van inspirar en la imatge de Marilyn per reprendre una estètica seductora, la de la femme fatale d'antany.

Brian Hugh Warner, més ben conegut com a Marilyn Manson, construeix el seu nom artístic amb la combinació del nom de Monroe i el cognom del convicte Charles Manson.

Filmografia

 The Shocking Miss Pilgrim (1947)
 Dangerous Years (1947)
 Scudda Hoo! Scudda Hay! (1948)
 Les coristes (Ladies of the Chorus) (1949)
 Love Happy (1949)
 Right Cross (1950)
 El bòlid (The Fireball) (1950)
 La jungla d'asfalt (The Asfalt Jungle) (1950)
 Tot sobre Eva (1950)
 A Ticket To Tomahawk (1950)
 Home Town Story (1951)
 Love Nest (1951)
 As Young As You Feel (1951)
 Let's Make It Legal (1951)
 Don't Bother to Knock (1952)
 O. Henry's Full House (1952)
 Monkey Business (1952)
 We're Not Married (1952)
 Clash by Night (1952)
 Els senyors prefereixen les rosses (1953)
 How to Marry a Millionaire (1953)
 Niagara (1953)
 Riu sense retorn (1954)
 There's No Business Like Show Business (1954)
 The Seven Year Itch (1955)
 Bus Stop (1956)
 El príncep i la corista (The Prince and the Showgirl) (1957)
 Ningú no és perfecte (1959)
 Let's Make Love (1960)
 Vides rebels (The Misfits) (1961)
 Something's Got to Give (1962)

 Referències

 Bibliografia

 Conway, Michael; Ricci, Mark: Todas las películas de Marilyn Monroe. RBA Editores, Barcelona, 1994. .

 Schneider, Michel: Últimas sesiones con Marilyn''. 2008, Editorial Alfaguara, .

</div>

Enllaços externs

 Dossiers du FBI, dos articles en  (97 pàgines) (en anglès)
 Marilyn Monroe Italian Site
 FilmAffinity (en castellà)
 Marilyn Monroe's First Nude Photos (en anglès)


text:
The Nautical Almanac has been the familiar name for a series of official British almanacs published under various titles since the first issue of The Nautical Almanac and Astronomical Ephemeris, for 1767:  this was the first nautical almanac to contain data dedicated to the convenient determination of longitude at sea. It was originally published from the Royal Greenwich Observatory in England.  A detailed account of how the publication was produced in its earliest years has been published by the National Maritime Museum.

Since 1958 (with the issue for the year 1960), His Majesty's Nautical Almanac Office and the US Naval Observatory have jointly published a unified Nautical Almanac, for use by the navies of both countries.

Publication history

The changing names and contents of related titles in the series are summarised as follows. (The issue years mentioned below are those for which the data in the relevant issue were calculated—and the issues were in practice published in advance of the year for which they were calculated, at different periods of history, anything from 1 to 5 years in advance).

(For many years, official nautical almanacs and astronomical ephemerides in the UK and the USA had a linked history, and they became merged in both titles and contents in 1981.)

In the UK, the official publications have been:

1767–1959

 For 1767–1959, The Nautical Almanac and Astronomical Ephemeris contained both astro-navigational and general astronomical data (this complete publication was often referred to, for short, especially in the earlier years, as just The Nautical Almanac).  From 1832, responsibility for publication was transferred to His Majesty's Nautical Almanac Office.

The main distinctive feature of the inaugural issue for 1767 was the tabulation of lunar distances as a tool to facilitate the determination of longitude at sea from observations of the Moon.  Within a few years, the publishers of almanacs of other countries began to adopt the practice of tabulating lunar distances.  Lunar distances continued to be published in the UK official almanacs until 1906, by which time their use had declined in practice.  For some time thereafter, in the issues for the years 1907–1919, examples of how to calculate them were given instead.

Time:  The issues for 1767 to 1833 gave their ephemeris tabulations in terms of Greenwich apparent (not mean) time.  This was on the grounds that an important class of user was the 'Mariner', and that 'apparent Time' was "the same which he will obtain by the Altitudes of the Sun or Stars in the Manner hereafter prescribed". Mean time at Greenwich (i.e. mean solar time) was adopted as from the issue for 1834 and continued to 1959.  Until the issue for 1924, the time argument for Greenwich Mean Time was counted from 0h starting at Greenwich mean noon (on the civil day with the same number), and starting with the issue for 1925 the commencement point of the time argument was changed so that 0h became midnight at the beginning of the civil day with the relevant number, to coincide for the future with the civil reckoning.

During parts of the period 1767–1959, separate subsidiary titles dedicated to navigation were also published:
 For 1896–1913: Part 1 of the Nautical Almanac and Astronomical Ephemeris (containing the astro-navigational data) was also published separately as The Nautical Almanac & Astronomical Ephemeris, Part 1.
 For 1914–1951: the former Part 1 (after redesign) was renamed The Nautical Almanac Abridged for the Use of Seamen.
 For 1952–1959: after further redesign, it was again renamed, as The Abridged Nautical Almanac (and renamed yet again for 1960 onwards as simply The Nautical Almanac).

1960–1980

 From the issues for 1960, the official titles were redesigned and unified (as to content) between the UK and USA, under the titles (in UK) The Astronomical Ephemeris and (separately) The Nautical Almanac.

Time:  A major change introduced with the 1960 issue of The Astronomical Ephemeris was the use of ephemeris time in place of mean solar time for the major ephemeris tabulations.  But the Nautical Almanac, now continuing as a separate publication addressed largely to navigators, continued to give tabulations based on mean solar time (UT).

1981 to date

 For 1981 to date, the official titles have been unified in UK and USA (as to title as well as (redesigned) content): The Astronomical Almanac and The Nautical Almanac.

The British Nautical Almanac in the United States

In the US, an official (and initially separate) series of ephemeris publications began with the issue for 1855 as The American Ephemeris and Nautical Almanac;  but before that, the British Nautical Almanac was commonly used on American ships and in the United States – sometimes in the form of an independently printed American 'impression' instead.

Modern alternative data sources

Almanac data is now also available online from the US Naval Observatory.

References

Bibliography
Mary Croarken (2002 September). Journal of Maritime Research (Greenwich: National Maritime Museum).

External links
 HM Nautical Almanac Office: Publications
 Online catalogue to copies of the Nautical Almanac held as part of the Royal Greenwich Observatory Archives at Cambridge University Library
 Nautical Almanac on Internet Archive for 1922, 1861, 1820, 1773 etc.
Essay about The Nautical Almanac, by Sophie Waring, with digitised original documents relating to its creation.

1767 establishments in Great Britain
British non-fiction books
United States Naval Observatory
Astronomical almanacs


text:
Битката при Лесковац се провежда на 24 септември 1454 г.

След неуспешния поход на османците под ръководството на Фируз бей в битката при Крушевац в ръцете на моравския деспот и съюзниците му остават 2 армии – в Косово и в Дубочица (позната днес като Лесковац).

Огромната османска сила, която тръгва от Македония, е пресрещната от Никола Скобалджич и християните побеждават. Никола Скобалджич продължава своите нападения срещу османците, действайки срещу армиите на султана, докато самият Мехмед II не се сблъсква с тях в битката при Трепалие, където войводата Никола и хората му се борят до последния човек, докарвайки сериозни загуби на доста по-голямата османска армия.

Лесковац
Лесковац
История на Лесковац


text:
Новосибирский техникум геодезии и картографии — среднее специальное учебное заведение в Центральном районе Новосибирска, основанное в 1944 году.

История
10 апреля 1944 года был создан Новосибирский топографический техникум.

В 1992 году учебному заведению было присвоено современное название.

В 2010 году техникум стал подразделением в структуре Сибирской государственной геодезической академии.

Образовательная деятельность
Образовательное учреждение подготавливает топографов, картографов, геодезистов, землеустроителей, бухгалтеров. Ежегодный выпуск — около 200 человек.

Мероприятия
В 2013 году на базе техникума ежегодно проводится Региональная олимпиада по геодезии и картографии, в которой участвуют студенты НТГиК, Омска, Томска, Кемерова и Алтайского края.

Руководители
 Н. А. Булгаков — первый директор техникума, в 1945 году погиб на фронте;
 Н. П. Кравченко;
 А. Н. Стрельцов;
 В. В. Давыдов (1948—1974);
 В. В. Шельмин (1975—1989)
 А. И. Моренко (1989—2010) — заслуженный работник геодезии и картографии РФ.
 С. Н. Буровцева (2010 — 2017)
 В. И. Обиденко — с 2017 года действующий директор техникума, проректор по СПО СГУГиТ.

Примечания

Литература

Техникумы Новосибирска


text:
Arístides Bastidas es uno de los 14 municipios que conforman al estado Yaracuy, y a la vez tiene una de las 23 parroquias que conforman a este estado de Venezuela, y se crea en 1993 según la nueva Ley de División Política Territorial, siendo su capital la población de San Pablo.

Historia

Para el año de 1850, San Pablo era una parroquia civil, más tarde cuando se promulga la nueva Ley de Régimen Municipal lo encontramos como distrito del Departamento Sucre, junto a las poblaciones de Guama y Aroa.

Según vecinos, el centro poblado de y San Pablo tuvo su origen en la antigua y famosa hacienda "El Aserradero". Otros sostienen que el pueblo nace con el nombre de Aserradero a finales del siglo XVII, debido al predominio de la actividad de aserraderos para esa época. Dicho nombre se lo dieron los mismos pobladores del lugar, para luego cambiarlo por el de San Pablo, tal vez; por la devoción que sentían aquellos lugareños por el Apóstol, quienes aprovecharon la creación como parroquia civil le designan este nombre definitivo.

Personajes

 Arístides Bastidas, epónimo del municipio.

Geografía

El municipio está ubicado en el centro-occidente del estado Yaracuy, cuenta con un área de 74 km², su altura es de 338 . y sus límites son:

 Por el Norte: Municipio Bolívar.

 Por el Sur: Municipio Bruzual.

 Por el Este: Municipio Sucre.

 Por el Oeste: Municipio Bruzual.

Cabe destacar, que el municipio posee frentes montañosos cuyos rasgos físicos dan al ambiente diversidad de especies vegetales y de gran valor paisajístico, su exuberante vegetación, aunado a la gran variedad de fauna y su estratégica ubicación hacen del municipio un lugar propicio para el desarrollo de la actividad agroindustrial y turística.

Economía

El Municipio Arístides Bastidas cuenta con grandes cantidades de terreno, vegetación, fauna y encantos tropicales, donde se pueden desarrollar grandes proyectos turísticos. También posee diversos microempresarios en las áreas comerciales, de fabricación de muebles, trabajos en madera, construcción, entre otros. Por otra parte, el área agrícola y pecuaria del municipio nos provee de grandes fortalezas, debido a la diversidad de sus producciones, el cultivo de maíz, zorgo, café, aguacate y hortalizas constituye al menos un 80 % de la producción agrícola, sin tomar en cuenta otros rubros como: las caraotas, tomate, frutas y flores. La producción de ganado porcino, caprino y bovino, así como la producción de aves (Gallinas Ponedoras, Pollos de Engorde y Codorniz entre otros) también constituyen un potencial considerable para la economía del municipio.

El Municipio Arístides Bastidas, posee una superficie agrícola de 4.750,54 hectáreas, que la ubica en el puesto número 13 con relación al resto de los municipios, lo que significa un 0,94 % con relación al estado y un 0,02 con respecto al país.

Turismo

El trabajo artesanal y creativo con el barro, además de ser una importante actividad productiva, representa una cultura ancestral de un valor muy apreciado que le da al municipio un significativo atractivo turístico. La producción de las famosas vasijas de barro se ubica en la comunidad de Camunare y tiene su centro de exposición y ventas en la Aldea Artesanal ubicada en la Autopista Centro Occidental Rafael Caldera, a la altura de la misma comunidad. Conocer este proceso creativo y productivo en el lugar de origen y todo el valor cultural que encierra, se convierte en una potencialidad que el municipio debe proyectar para fortalecer su atractivo turístico.

El atractivo turístico del pueblo es la centenaria y gigantesca Ceiba de la tambora, testigo mudo de importantes acontecimientos históricos que han hecho que se tejan leyendas en torno a este monumento natural de San Pablo.

Cultura

A continuación verá con detalle la cultura  del municipio Aristides Bastidas:

Artesanía

Muchas de las personas que se dedican a confeccionar vasijas, ollas, porrones y utensilios para el hogar con ayuda del barro arcilloso.

Un ejemplo de esta iniciativa puede obtenerse en el caserío de Camunare del municipio Arístides Bastidas, al sur de San Pablo.

Allí múltiples familia se han ido formando en esta labor, que obliga indudablemente a una organización para desarrollar y consolidar más este procedimiento.

La familia López, que fabrica este tipo de productos para un consumidor altamente selectivo, y amante de la cultura del barro, advierte, que quizás con una cartera crediticia, podría potencializarse la creación de microempresas que se dediquen a esta artesanía.

Ya muchos clientes conocen el lugar a raíz de la difusión que le han brindado los medios de comunicación, pero aunque ya está sucediendo, es necesario que las autoridades actúen en función de avizorar un mejor panorama económico para el municipio Arístides Bastidas.

Gastronomía
Comida: sopa de mondongo, sancocho de gallina, sopa de sardina, caraotas con arroz o pasta.
Dulces: dulce de plátanos, dulce de patatas, buñuelos, arroz con coco, etc.
Bebidas: café, aguardiente de cocuy, jugo de parchita,.
La Gastronomía tradicional en Arístides Bastidas depende de la temporada o época del año. Por ejemplo: los fines de semana se acostumbra la preparación de sancochos en el patio  o los chicharrones con tostones de "locho verde".
Así mismo, los asopaos de pasta o arroz, con sardina y ocumo, muy bien llamados, "Cielito lindo".
En el mes de diciembre, se acostumbra  la tradicional hallaca y la sabrosa y popular hallaca con quinchoncho, el dulce de lechoza junto a la preparación del delicioso pernil a las brasas o al horno.
En Semana Santa,la preparación de los dulces con frutas de la temporada; como lo son el manjar de parchita, jalea de mango, dulce de plátano y los exquistos buñuelos; además de la preparación del pescado frito o guisado, igualmente la carne de chigüire, sin que falte la arepa de maíz pilado.
En los bautizos, se acostumbra a festejar a los padrinos con la acostumbrada "gallina rellena" y a los invitados el infaltable mondongo de res".

Política y gobierno

Alcaldes

Concejo municipal

Período 1995 - 2000

Período 2013 - 2018:

Período 2018 - 2021

Período 2021 - 2025

Véase también
 Lista de municipios de Venezuela
 Venezuela

Referencias

Enlaces externos

Aristides


text:
Franz Troglauer (* 8. Juli 1754 im Markt Mantel; † 6. Mai 1801 in Amberg) war ein deutscher Räuberhauptmann und Wilderer in der Oberpfalz und Franken.

Leben

Geboren und aufgewachsen im Markt Mantel in der bayerischen Oberpfalz, soll er schon in seiner Jugend ein Dieb und Räuber gewesen sein. Nachdem er wegen verschiedener Vergehen dreimal im Amberger Zuchthaus eingesessen war (das erste Mal 1786), schloss er sich mit einigen Brüdern und Schwestern der später so genannten "Großen Fränkischen Diebes- und Räuberbande" an. In dieser über 180-köpfigen Bande brachte er es schnell zum Rädelsführer. Bei einem Diebstahl in Bamberg entwendeten sie Beute im Wert von 12.000 Gulden – unter anderem den Bischofsstab des Weihbischofs.

1796/97 saß Troglauer wegen eines Pferdediebstahls in Untersuchungshaft in Vilseck. Diese Stadt war eine bambergische Enklave in bayerischem Gebiet. Obwohl man ihn dort ursprünglich zu ewigem Kerker verurteilen wollte, begnügte man sich, ihn an den Pranger zu stellen und danach des Landes zu verweisen.
Als die "Große Fränkische Diebes- und Räuberbande" 1798 durch Verrat aufflog und viele Bandenmitglieder verhaftet wurden, musste Troglauer quer durch Bayern flüchten. In Regensburg wurde er verhaftet, konnte jedoch bei einem Gefangenentransport fliehen. Einige Wochen später wurde er in Straubing inhaftiert, konnte aber auch von dort entkommen. Schließlich scharte er einige Kumpane um sich und gründete eine eigene kleine Räuberbande.

Von 1799 bis Dezember 1800 trieb Troglauer mit seiner Bande in der gesamten Oberpfalz und in Franken sein Unwesen. Er wurde öffentlich gesucht und hatte nicht mehr viel zu verlieren. Aus Rache für frühere Verhaftungen wollte er den Landrichter Georg von Grafenstein auf Parkstein ermorden. Angeblich hatte er diesem schon mehrere Male aufgelauert. Die Regierung in Amberg setzte 100 Gulden Belohnung für denjenigen aus, der Franz Troglauer gefangen nahm. Obwohl Troglauer steckbrieflich gesucht wurde, scheute er sich nicht, mit seiner Bande öffentlich im Wirtshaus zu zechen (im März 1800 in Hirschau). Niemand wagte es, gegen diese Räuber öffentlich vorzugehen.

Er und seine Bande waren in den Methoden durchaus modern. Man hatte einen eigenen Buchdrucker, der für die Herstellung von falschen Pässen, Adelsbriefen und sonstigen Dokumenten sorgte. Durch Gastwirte als Bandenmitglieder hatte man an vielen Orten in der Oberpfalz und in Franken Unterschlupf und die Wirte dienten als Hehler, um die gestohlenen Sachen zu versetzen. Zur Verständigung diente eine eigene Räubersprache.

Auf Troglauers Konto gehen viele Diebstähle und Einbrüche in Kirchen. Ein anderes Delikt war aber die Wilderei, die alleine schon aus Überlebensgründen an der Tagesordnung war.

Im Dezember 1800 gelang es schließlich einem Gerichtsdiener in Freystadt bei Neumarkt, Troglauer festzunehmen. Von dort wurde er nach Amberg transportiert, wo man ihm den Prozess machte. Am 6. Mai 1801 wurde er am Galgen in Amberg am Galgenberg hingerichtet.

Eine Beurteilung Franz Troglauers aus heutiger Sicht ist schwierig. Die zeitgenössischen Akten gehen mit ihm schwer ins Gericht. Man muss hierbei jedoch berücksichtigen, dass alle überlieferten Schriftstücke aus der Hand der Strafverfolger stammen. Ohne einen gewissen Rückhalt in der Bevölkerung hätte sich Troglauer wohl nicht so lange halten können.

Literatur
 Bernhard Weigl: Franz Troglauer – ein Räuberhauptmann aus Mantel. In: Oberpfälzer Heimat, Bd. 47, 2003
 Bernhard Weigl: Der Galgen ist mein Grab – auf den Spuren der Räuberbande des Franz Troglauer durch Oberpfalz und Franken. Verlag Eckhard Bodner, Pressath/Oberpfalz 2005. ISBN 3-937117-22-9.

Weblinks
 "Der Mann, der sogar den Bischof bestahl", Mittelbayerische Zeitung vom 17. Oktober 2010.

Einzelnachweise

Räuber
Person (Jagd)
Hingerichtete Person (19. Jahrhundert)
Hingerichtete Person (Heiliges Römisches Reich)
Hingerichtete Person (Bayern)
Person (Bayern)
Geboren 1754
Gestorben 1801
Mann
Pferdedieb


text:
Anna Kendrick (født 9. august 1985) er en amerikansk film- og teaterskuespiller.

Hun er kendt for sin roller, som Natalie Keener i filmen Up in the Air, (2009), og Jessica Stanley i Twilight-serien.

Karriere

Første gang Kendrick stiftede bekendskab med skuespillet var i en alder af 10 år, da hendes forældre satte hende og hendes bror på en bus fra Portland, Maine til New York City, så de kunne gå til auditions. Første gang hun dukkede op, var som Dinah i Broadway Musicalen "High Society" i 1998. Musicalen gav hende flere priser: Drama Desk Award, og Tony Award nomineringer, (hvilket gjorde hende til den 3. yngste nominerede efter Frankie Michaels, 10år og Daisy Eagan, 11år).

Senere medvirkede hun i adskillige teaterproduktioner. Også musicalen A little Night music, som var lige inden hendes filmdebut i 2003, hvor hun giver den i rollen som "Fritzi Wagner". Denne rolle indkasserede hende også en del nomineringer.

I 2007 dukkede hun op i sin næste film, Rocket Science, hvor hun spillede Ginny Ryerson, den hurtigtsnakkende debatterende gymnasieelev. Selvom hun sagde hun fandt rollen skræmmende og udfordrende, efter at have set en rigtig national gymnasiedebat, blev hendes præstation rost af kritikerne, og hun blev i 2007 nomineret til en Independent Spirit Award i kategorien bedste kvindelige birolle.

I slutningen af 2007 gik hun til audition for rollen som Jessica Stanley i Twilight, (første bog af twilight-serien af Stephenie Meyer). Kendrick var dog syg, og blev senere bragt ind til en session, hvor hun fik rollen. Manuskriptforfatter Melissa Rosenberg sagde, at de tegn Jessica Stanley og Lauren Mallory fra bogen blev kombineret til at skabe rollen "Jessica Stanley", man havde nemlig udeladt Lauren Mallory rollen. Anna medvirker desuden som Jessica i Twilights efterfølger, New Moon og dens efterfølger Eclipse, som havde premiere i de danske biografer d. 30 Juni 2010.

Annas sangerfaring fra teatret gav hende mulighed for at medvirke i The Marc Pease Experience (2009).

I 2009 fik hun også sin første hovedrolle i filmen Up in the Air; instruktøren Jason Reitmans 'Up In The Air' baseret på Walter Kirns roman fra 2001 af samme navn. I filmen spiller hun sammen med George Clooney og Vera Farmiga. For den rolle udnævnte National Board of Review hende til bedste kvindelige birolle, endvidere fik hun også nogle nomineringer: Golden Globe, The Screen Actors Guild og Academy Awards.

Anna Kendrick er også kendt for sangen "Cups"

Filmografi

Film

Referencer

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Maine


text:
Dolly est un groupe de rock français, originaire de Nantes, en Loire-Atlantique. Le groupe est connu pour ses nombreuses prestations scéniques, actif de 1995 à 2005. Il est dissous à la mort de son cofondateur et bassiste Michaël Chamberlin.

Biographie

Prémices (1989–1995)
En 1989 à Nantes, la chanteuse Emmanuelle Monet (Manu) et le batteur  Thierry Lacroix forment avec Cyril Le Groux et son frère Éric un groupe acoustique nommé Dolly Bird. Après six mois, à la suite de différends musicaux, Emmanuelle et Thierry décident de former un nouveau groupe.

Ils engagent le bassiste, Bertrand Hervé et le guitariste Pascal Leroy, surnommé Scalpa, pour former un nouveau groupe baptisé Dolly and Co. Sous cette nouvelle formation, le groupe joue dans un style plus rock des compositions anglophones et commence à se produire d'abord à Nantes et sa région (Vendée, Bretagne) où il connaît un franc succès puis à travers la France dans des cafés-concert et petits festivals. En 1992, ils sortent un premier EP de six titres No One No Feeling ; Scalpa quitte le groupe, remplacé par Michaël Chamberlin. Le groupe explore de nouveaux champs musicaux (influencé par des PJ Harvey et d'autres), part en concert à travers la France. Puis en 1994 sortie d'un nouvel album de onze titres Amours lynchées. En 1995, le groupe change à nouveau pour cause de divergence musicale. Deux musiciens quittent le groupe, reste alors Emmanuelle Monet, Thierry Lacroix et Michaël Chamberlin.

Formation (1995–1997)
Réduit à trois musiciens, le groupe cherche un guitariste. C'est en répondant à une petite annonce que Nicolas Bonnière qui connaissait déjà le groupe l'intègre. Michaël Chamberlin passe à la basse, le groupe trouve alors sa formation définitive. Continuant à tourner dans les cafés concerts et festivals, le groupe se crée un nouveau répertoire musical comportant cette fois principalement des compositions en français. Au début de l'année 1996, alors qu'ils jouent à Nantes dans un café-concert, ils sont remarqués par le label du producteur indépendant écossais Peter Murray. Ce dernier leur permet alors d'enregistrer des maquettes avec le réalisateur anglais Clive Martin.

Premier album et succès (1997–2002)
Dans la foulée, en 1997, sort leur premier album, l'homonyme Dolly, toujours réalisé par Clive Martin. Enregistré en trois semaines, et ayant un son proche du grunge, l'album emballe la critique, grâce notamment aux singles Je n'veux pas rester sage et Partir seule bénéficiant de nombreuses diffusions radio. Contenant des titres tels que Love and Money ou Quand l'herbe nous dévore, cet album est réputé comme l'un des meilleurs du groupe. Les textes de Je n'veux pas rester sage et Partir seule sont écrits par David Salsedo (Silmarils).

S'écoulant à plus de , l'album est certifié disque d'or, et est comparé par Le Télégramme aux Silmarils. Il se classe  dans les charts français, et permet au groupe d'entamer une grande tournée en France et à l'étranger (Belgique, Amérique du Sud) et dans les plus grands festivals nationaux et internationaux tels que les Eurockéennes de Belfort ou les Francofolies de Montréal, entre autres. En août 1998, Nicolas Bonnière se casse le poignet en skate-board, le groupe stoppe alors sa tournée et commence à travailler sur son deuxième album. À la fin 1998, sort Sometimes, un EP de quatre titres comprenant notamment un duo avec Kelly Jones, le leader du groupe Stereophonics.

Leur deuxième album est publié à la fin 1999, et se classe  dans les charts français. Nommé Un jour de rêves et réalisé par Al Clay, qui avait notamment travaillé avec les Pixies, il comporte douze titres dont Parti pour une heure ou Angel. Certains titres étaient déjà joués sur scène depuis plusieurs mois par le groupe qui ne voulait pas resservir le même set à son public lors de ses concerts. Cet album marque l'apparition des claviers et un enrichissement des arrangements avec par exemple une sitar ou des instruments à cordes frottées. À la suite de sa sortie, le groupe repart en tournée.

Derniers albums et fin (2002–2005)
En avril 2002 sort l'album Plein air qui se classe  dans les charts français. Réalisé une nouvelle fois par Clive Martin, cet album mêle titres rock et ballades plus pop. Considéré par beaucoup de fans comme le chef-d'œuvre du groupe, cet album introduit les sons électroniques dans la musique de Dolly. Il contient les titres C'est pour toi et  Comment taire qui bénéficie de nombreuses diffusions radio. Un titre dissimulé au début de l'album nécessite de « rembobiner » la piste 1 pour pouvoir être écouté. Après la sortie de cet album, le groupe qui prend une vraie dimension sur scène reprend la route.

Ce qui sera le dernier album du groupe, Tous des stars, sort en 2004, et se classe  dans les charts français. Encore produit par Clive Martin avec cette fois l'aide de Nikko, cet album confirme l'évolution du son du groupe. Cette fois l'électronique occupe une place majeure dans le son de Dolly. Les titres phares de cet album sont Au paradis, Tous des stars et  Faut y croire qui bénéficient une nouvelle fois de diffusions radios. Repartant en tournée, le groupe participe en tant que tête d'affiche au premier Europe 2 Campus Tour lors duquel il sera accompagné par de jeunes groupes commençant à faire parler d'eux tels que Luke.

Le , le bassiste du groupe, Michaël Chamberlin, meurt dans un accident de voiture près de Pornic. Le groupe interrompt sa tournée et quitte la scène française.

Après séparation
Entre 2006 et 2007, les membres du groupe sortent petit à petit du silence. Pour la première fois, Thierry Lacroix et Emmanuelle Monet ne remontent pas un projet musical commun. En effet, le premier s'éloigne de la vie de musicien pour réaliser l'album L'Intranquille du groupe Subway.

En parallèle, Emmanuelle Monet et Nicolas Bonnière donnent les premiers signes d'un come-back en jouant en première partie de Dionysos à Meisenthal, annoncés sous le nom « Manu ». Le 18 août 2007, Manu et Nikko assurent la première partie du groupe Indochine lors de la Foire aux vins d'Alsace, à Colmar, et jouent des morceaux dont Rendez-vous en hommage à Micka. Manu annonce sur scène qu'un album est en préparation. Il sort en septembre 2008 et se nomme Rendez-vous. Manu et Nikko reprennent la route et partent en tournée. Un DVD live sort en 2010, la captation vidéo se fait lors d'un concert unique à l'Élysée Montmartre. Depuis, Manu a sorti plusieurs albums, et donne régulièrement des concerts.

Membres
 Emmanuelle Monet (Manu) - chant, guitare
 Nicolas Bonnière (Nikko) - guitare
 Michaël Chamberlin (Mika) - basse
 Thierry Lacroix - batterie

Discographie

Albums studio

EP et singles

 Je n'veux pas rester sage
 Quand l'herbe nous dévore
 Partir seule
 Un jour de rêves
 Parti pour une heure
 Angel
 Comment taire
 Au paradis
 Tous des stars
 Faut y croire
 Je n' veux pas rester sage (single)
 Un jour de rêves (single)
 Parti pour une heure (single)
 C'est pour toi (single)
 Quand l'herbe nous dévore (single)
 Partir seule (single)
 Un jour de rêves (édition collector FNAC)
 C'est pour toi (maxi single)

CD promo
 sampler Hors-série de ROCK SOUND volume 2 avec le titre Régis en 1998
 sampler volume 33 de ROCK SOUND avec le titre Parfaite pour toi en 1999
 sampler volume 63 de ROCK SOUND avec le titre C'est pour toi en 2002
 compilation Un maxx 2 bruit - Europe 2 avec le titre Comment taire en 2003
 sampler volume 4 de ROCK ONE avec le titre Faut y croire en 2004
 compilation Une seule voix contre la sclérose en plaques avec le titre Shoote dans ma planète (inédit) en 2005

Collaborations
 Dolly a repris Uncle Charly part 2 sur un album hommage aux Little Rabbits sorti en 1998
 Manu chante avec le groupe Alif Tree sur Je parle, dernière chanson de leur album The Observatory sorti en 1999
 Manu chante sur le titre Seuls avec Gabriel Evans sur l'album La Chute des anges en 2003.
 En préparation de son prochain album, et avant le drame du 25 mai 2005, le groupe fait un cadeau de soutien à l'UNISEP et à sa compilation Une seule voix contre la Sclérose En Plaques, sortie en 2005 : le groupe donne son accord pour y intégrer la chanson Shoote dans ma planète en exclusivité (extraite de l'album qui était alors en cours de création).
 Manu chante sur le titre En vie sur la version française de l'album homonyme d'Apocalyptica. Elle était invitée spéciale du groupe à Bercy en 2005, alors qu'il se produisait en première de Rammstein.
 Manu a collaboré avec Blankass sur l'album Elliott en 2005, où elle prête sa voix sur Qui que tu sois.
 Manu a collaboré avec Manu Lanvin sur l'album Faible humain en 2007.
 Manu a collaboré avec Mass Hysteria en 2007, sur l'album Une somme de détail pour le titre Briller pour toi en hommage à Micka.
 Manu chante avec DaYTona en 2010, sur le titre Fermons les yeux de l'album La Parenthèse.

Notes et références

Liens externes

Groupe français de rock alternatif
Groupe de grunge
Groupe musical français des années 1990
Groupe musical français des années 2000
Groupe musical de Nantes
Groupe français de rock
Groupe musical formé en 1997
Groupe musical séparé en 2005


text:
Diese Liste beinhaltet alle in der Wikipedia gelisteten Wappen des Landkreises Emmendingen in Baden-Württemberg, inklusive historischer Wappen. Fast alle Städte, Gemeinden und Kreise in Baden-Württemberg führen ein Wappen. Sie sind über die Navigationsleiste am Ende der Seite erreichbar.

Landkreis Emmendingen

Städtewappen im Landkreis Emmendingen

Gemeindewappen im Landkreis Emmendingen

Ehemalige Städte- und Gemeindewappen

Blasonierungen

Literatur
 Herwig John, Martina Heine: Kreis- und Gemeindewappen in Baden-Württemberg. Band 3: Die Kreis- und Gemeindewappen im Regierungsbezirk Freiburg. Landesarchivdirektion Baden-Württemberg (Hrsg.), Konrad Theiss Verlag Stuttgart, 1989, 142 Seiten, ISBN 3-8062-0803-4
 Klemens Stadler: Deutsche Wappen. Band VIII: Baden-Württemberg. Mit Zeichnungen von Max Reinhart. Angelsachsen-Verlag Bremen, 1971
 Hans Georg Zier: Wappenbuch des Landkreises Emmendingen. Veröffentlichungen der Staatlichen Archivverwaltung Baden-Württemberg, Heft 23. Stuttgart, 1969

Emmendingen
Wappen
Emmendingen
Wappen Emmendingen


text:
Heliophanus peckhami är en spindelart som beskrevs av Simon 1902. Heliophanus peckhami ingår i släktet Heliophanus och familjen hoppspindlar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Hoppspindlar
peckhami


text:
Ryu Seung-min est un joueur de tennis de table sud-coréen né le . Il remporta la médaille d'or en simple aux Jeux olympiques d'été de 2004 en gagnant en finale contre le Chinois Wang Hao. En 2010, il est le seizième joueur mondial et le numéro 1 en France, au club d'Hennebont. Il est champion de France de tennis de table avec la Garde du Vœu d'Hennebont en 2008-2009. Il est le dernier médaillé d'or olympique non-chinois jusqu'à aujourd'hui. Il utilise la prise porte-plume avec une raquette de type japonaise. Celle-ci comporte un caoutchouc sur un seul côté de la raquette ce qui est un peu désavantageux pour les balles arrivant profondément dans le revers.

Notes et références

Pongiste sud-coréen
Champion olympique sud-coréen
Naissance en août 1982
Pongiste (homme) aux Jeux olympiques d'été de 2004
Pongiste (homme) aux Jeux olympiques d'été de 2000
Pongiste (homme) aux Jeux olympiques d'été de 2008
Médaillé d'argent olympique sud-coréen
Médaillé de bronze olympique sud-coréen
Champion olympique de tennis de table
Pongiste (homme) aux Jeux olympiques d'été de 2012


text:
La temporada 1988-89 de la NBA fue la cuadragésimo tercera en la historia de la liga. La temporada finalizó con Detroit Pistons como campeones tras ganar a Los Angeles Lakers por 4-0.

Aspectos destacados
 La NBA adoptó de manera permanente el sistema de tres árbitros utilizado en el baloncesto universitario. La liga experimentó con tres árbitros por partido en la temporada 1978-79, pero regresaron a los dos árbitros para las siguientes nueve campañas.
 Miami Heat y Charlotte Hornets debutaron en la NBA. Debido a esto, Sacramento Kings se trasladó a la División Pacífico.
 El All-Star Game de la NBA de 1989 se disputó en el Astrodome de Houston, Texas, con victoria del Oeste sobre el Este por 143-134. Karl Malone, de Utah Jazz, ganó el premio al MVP del partido.
 Detroit Pistons jugó su primer partido en el The Palace of Auburn Hills, Milwaukee Bucks en el Bradley Center, y Sacramento Kings en el ARCO Arena.
 TNT comenzó a televisar partidos de la NBA, compartiendo los derechos de televisión por cable con la TBS.
 Michael Jordan consiguió diez triples dobles en once partidos cerca del final de temporada.
 Antes del inicio de la temporada, los nuevos Hornets anunciaron que escogían el verde azulado como color primario, algo que fue todo un éxito. En la siguiente década, varios equipos en expansión de otras ligas profesionales deportivas (principalmente San Jose Sharks de la NHL, Florida Marlins de la Major League Baseball y Jacksonville Jaguars de la NFL) ayudaron a popularizar dicho color.

Clasificaciones

Conferencia Este

Conferencia Oeste

* V: Victorias
* D: Derrotas
* %V: Porcentaje de victorias
* P: Partidos de diferencia respecto a la primera posición

* C: Campeón

Estadísticas

Premios
 MVP de la Temporada
  Magic Johnson (Los Angeles Lakers)
 Rookie del Año
  Mitch Richmond (Golden State Warriors)
 Mejor Defensor
  Mark Eaton (Utah Jazz)
 Mejor Sexto Hombre
  Eddie Johnson (Phoenix Suns)
 Jugador Más Mejorado
  Kevin Johnson (Phoenix Suns)
 Entrenador del Año
  Cotton Fitzsimmons (Phoenix Suns)
 Primer Quinteto de la Temporada
 A - Karl Malone, Utah Jazz
 A - Charles Barkley, Philadelphia 76ers
 P - Hakeem Olajuwon, Houston Rockets
 B - Michael Jordan, Chicago Bulls
 B - Magic Johnson, Los Angeles Lakers
 Segundo Quinteto de la Temporada
 Tom Chambers, Phoenix Suns
 Chris Mullin, Golden State Warriors
 Patrick Ewing, New York Knicks
 Kevin Johnson, Phoenix Suns
 John Stockton, Utah Jazz
 Tercer Quinteto de la Temporada
 Dominique Wilkins, Atlanta Hawks
 Terry Cummings, Milwaukee Bucks
 Robert Parish, Boston Celtics
 Dale Ellis, Seattle SuperSonics
 Mark Price, Cleveland Cavaliers
 Mejor Quinteto de Rookies
 Rik Smits, Indiana Pacers
 Willie Anderson, San Antonio Spurs
 Mitch Richmond, Golden State Warriors
 Charles D. Smith, Los Angeles Clippers
 Hersey Hawkins, Philadelphia 76ers
 Primer Quinteto Defensivo
 Dennis Rodman, Detroit Pistons
 Larry Nance, Cleveland Cavaliers
 Mark Eaton, Utah Jazz
 Joe Dumars, Detroit Pistons
 Michael Jordan, Chicago Bulls
 Segundo Quinteto Defensivo
 Kevin McHale, Boston Celtics
 A. C. Green, Los Angeles Lakers
 Patrick Ewing, New York Knicks
 John Stockton, Utah Jazz
 Alvin Robertson, San Antonio Spurs

Véase también
 Draft de la NBA de 1989
 Playoffs NBA 1989
 Finales de la NBA de 1989

Enlaces externos
Temporada 1988-89 en NBA.com

1988-89
NBA 1988
NBA 1989


text:
Charlie Daniels, Amerikaans countryzanger en gitarist
 Charlie Daniels, Engels voetballer


text:
Der Chevrolet Prisma ist ein Automodell, welches seit 2006 von General Motors do Brasil gefertigt wird. Er wird ausschließlich als viertürige Limousine angeboten.

Erste Generation

Bei der ersten Generation, die von 2006 bis 2012 verkauft wurde, handelt es sich um die Stufenheckversion des Chevrolet Celta und basiert damit auf der gleichen GM4200-Plattform. Das Modell wurde preislich zwischen dem günstigeren Chevrolet Classic (auf gleicher Plattform) und dem moderneren Chevrolet Corsa Sedan (Gamma-Plattform) angeboten. Zunächst wurden zwei Ausstattungsvarianten angeboten: Joy (Basisausstattung) und Maxx (Komfortausstattung).

Im letzten Modelljahr erhielt der Prisma gleichzeitig zum Celta ein Facelift. Ab diesem Zeitpunkt trug das Modell, wie auch der Chevrolet Vectra, eine Chromleiste quer auf der Heckklappe und trug ab sofort das Chevrolet-Logo ohne Ring.

Zweite Generation

Die seit Frühjahr 2013 angebotene zweite Generation basiert wie der Chevrolet Onix auf der Gamma-II-Plattform. Im Vergleich zu diesem besitzt er allerdings eine erweiterte Basisausstattung. Die neuen Vierzylindermotoren sind nun wahlweise mit einem Sechsgang-Automatikgetriebe oder einem Sechsgang-Schaltgetriebe verbunden.
Seit dem Modelljahr 2015 ist die Klimaanlage Teil des Serienausstattung.

2016 erhielt das Modell ein Facelift, das alte Modell ist jedoch weiterhin als Prisma Joy erhältlich.

In Kolumbien wird das Fahrzeug seit 2018 als Chevrolet Onix Sedán angeboten.

Auch auf dem Heimatmarkt wurde die Bezeichnung zwischenzeitlich in Anlehnung an das Stufenheckmodell in Chevrolet Onix Plus geändert. Mit der Einführung eines neuen Onix im Jahr 2019 wurde die Baureihe in Chevrolet Joy Plus umbenannt.

Technische Daten

Werte in eckigen Klammern gelten für Modelle mit Automatikgetriebe

Weblinks

Offizielle Webseite (port.)

Einzelnachweise

Limousine
Kleinwagen


text:
Ixora spruceana är en måreväxtart som beskrevs av Johannes Müller Argoviensis. Ixora spruceana ingår i släktet Ixora och familjen måreväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Måreväxter
spruceana


text:
Paralkot Reservoir (unofficial: Kherkatta Dam), is a medium irrigation project located in the Kanker district of Chhattisgarh state in India. It is built across the Kotri River near the village of Kherkatta, about  west of Kanker,  north of  Pakhanjore and  north-east of Kapsi.

The construction of the dam began in 1966 and was completed in 1981, over a period of 15 years by the Dandakaranya Development Authority under the auspices of the Dandakaranya Project. The total cost of construction was estimated at . It was handed over to the state government in the year 1986 and the Kapsi Water Resource Subdivision entrusted with its upkeep and maintenance.

The length of the dam is , the height above the lowest foundation is  and the highest flood level is . Spread over an area of , its gross storage volume is  and designed max. irrigation area is .

Report of completion of project
According to the report submitted  on YOJANA July 18, 1965 Page 16, Irrigation canals are being built in the command area of Umerkote Dam and Pakhanjore Dam. One hundred families have been settled around the Pakhanjore Dam, and they will rear ducks and fish and also vegetables. A scheme has been drawn up for a dairy and poultry centre on the banks of the Kotri river in Paralkot zone.

Benefits
The Paralkot Reservoir was built in hopes of benefiting the locals with better irrigation and cultivation systems.  The reservoir consists of two major gates which release water every couple of years through its canals. The artificial lake is used to store water.

 Local water supply
 Distant water supply, if water is sent to cities via aqueducts
 Local source of fishing & boating
 Wildlife habitat
 Increased water pressure for those living in the valley
 Power generation
 Irrigation
 Flood water control

Ichthyofaunal diversity
The survey for Ichthyofaunal diversity study in the Paralkot Reservoir of Kanker District was mainly focused on Ichthyofaunal diversity. 25 Species of fishes belonging to 5 orders 11 family and 20 genera was recorded during the study. Cyprinidae were most dominant group represent by 12 species, Siluridae with 2 species, Ophiocephalidae with 2 species, Bagridae 1 species, Mestacemballidae with 2 species, Saccobranchidae 1 species, Claridae 1 species, Centropomidae 1 species, Notopteridae 1 species, Gobiidae 1 species and Cichlidae 1 species. This was the first ever study on the fish diversity of reservoir and would help in explore the fish fauna of Paralkot Reservoir.

Low utilisation of developed water resources
The actual utilisation as compared with the designed potential is very poor, about 69%. The reason could be the low rainfall or the low maintenance of the canal system.

References

Dams in Chhattisgarh
Reservoirs in India
Dams completed in 1964
Earth-filled dams
Kanker district
1964 establishments in Madhya Pradesh
20th-century architecture in India


text:
Josephus Hubertus (Jos) Tonnaer (Thorn, 7 maart 1852 – Sassenheim, 20 maart 1929) was een Nederlandse architect en kunstenaar.

Tonnaer was een leerling van Pierre Cuypers, de belangrijkste bouwmeester van de 19e eeuw. Tonnaer was tussen 1884 en 1886 opzichter bij de bouw van de Delftse Hippolytuskerk van Cuypers. Daarna vestigde hij zich als zelfstandig architect in Delft. Tonnaer ontwierp rooms-katholieke kerken, kloosters en scholen en enkele profane gebouwen. Daarnaast breidde hij bestaande kerken uit en hield zich bezig met het interieur van andere kerken.

Lijst van werken

Referentie
Reliwiki, diverse artikelen

Tonnaer


text:
Stevan Pozder (Sombor, 15. kolovoza 1929.), bio je vojvođanski nogometaš i nogometni trener. Legendom je somborskog nogometa. Igrao je i kao lijevo i desno krilo. Isticao se brzinom i znanjem kvalitetna igranja objema nogama, a jedan je od igrača koji je postizao pogotke iz udaraca iz kuta.

Životopis
Rodio se u Somboru 1929. godine. Nogomet je zaigrao u mladoj dobi. Već 1943. je igrao za mladež ZTK, gdje ga je primijetio poznati trener i nogometaš G. Albert. Pozder je poslije igrao u somborskoj Bačkoj, ŽAK-u, subotičkom Spartaku te u somborskom Radničkom. 1952. godine članom je jugoslavenske reprezentacije "Željezničara" s kojom je u Bruxellesu osvojio prvo mjesto. Bio je vrsni napadač. 1958./59. je njegov Radnički završio na 3. mjestu s 28 bodova, 5 bodova iza OFK Beograda i bod iza subotičkog Spartaka. Bili su sastav s najviše postignutih pogodaka (59), bolje od pobjednika lige OFK Beograda koji je postigao 52. Igrači Radničkog su te sezone bili najbolji strijelci lige: Radivoj Popović je postigao 19, a Stevan Pozder 18, dok je primjerice Spartakov Tihomir Ognjanov bio tek 5. strijelac s 15 postignutih pogodaka. 1959./60. su ispali u Kupu u 1. krugu od Novog Sada. U Drugoj saveznoj ligi Istok su bili sedmi. Drugi strijelac lige s 19 pogodaka bio je Stevan Pozder, iza Tome Jakimovskog iz prilepske Pobede (22). 1962. je godine Radnički do četvrzavršnice Kupa Jugoslavije. U šesnaestini završnice su u Nikšiću pobijedili domaći Čelik 4:2, u osmini završnice splitski Hajduk rezultatom 1:0, a strijelac je bio Stevan Pozder. Neko je vrijeme igrao za zrenjaninski Proleter. Iako su ga veliki klubovi poput zagrebačkog Dinama, splitskog Hajduka i beogradske Crvene zvezde pozivali u svoje redove, izabrao je Sombor za svoje konačno igračko odredište. Igračku je karijeru okončao 1963. godine.

Nakon dvadesetogodišnje igračke karijere, posvetio se trenerskom poslu u kojem je bio od 1963. do 1985. godine. Trenirao je u BiH kakanjski Rudar, zenički Čelik, dobojsku Slogu, travnički Borac, u Sloveniji Muru iz Murske Sobote, srbijanske ligaše FAP-a iz Priboja i Novi Pazar, kosovski Vlaznimi iz Đakovice, te od vojvođanskih klubova matični somborski Radnički i bajmočki Radnički.

Trenirajući kakanjskog Rudara, prepoznao je kvalitetu Sulejmana Demira, poslije poznatog centarhalfa Sarajeva.

Izvori
Miroljub Stipan Pekanović: Iz naše povisti - Stevan Pozder, živa legenda somborskog nogometa

Srbijanski nogometaši
Srpski nogometni treneri
Vojvođanski Hrvati
Životopisi, Sombor


text:
Aire Point to Carrick Du SSSI is a Site of Special Scientific Interest on the Penwith Peninsula, Cornwall, England. It is 5.98 square kilometres in extent, stretching from  to . The site is designated both for its biological and its geological interest.

The site includes a Nature Conservation Review site and eight Geological Conservation Review sites. The whole of the site is included in the Cornwall Area of Outstanding Natural Beauty and is within the Penwith Heritage Coast. Part of the site is within the West Penwith Environmentally Sensitive Area and some of the coast is owned and managed by the National Trust. The South West Coast Path, which follows the coast of south-west England from Somerset to Dorset passes through the SSSI.

History
The site or areas within it have previously been known by the following names:
 Botallack Head to Cape Cornwall SSSI
 Gurnard's Head and Porthmeor Cove, and Trevega and Trowan Cliffs SSSI
 Cape Cornwall to Clodgy Point SSSI

The site (under its current boundaries) was notified on 26 May 1995, having first been notified in 1972. However the Botallack Head to Cape Cornwall SSSI was first scheduled in 1967, and the Gurnard's Head and Porthmeor Cove, and Trevega and Trowan Cliffs SSSI was first scheduled in 1951.

Description
Aire Point to Carrick Du is located on the west and north coast of the Penwith peninsula, extending from a point approximately 3 km north east of Land's End to St Ives. The site is dominated by vertical sea cliffs formed by the Land's End granite
mass. The cliffs are topped by steep slopes punctuated by sheer castellated granite cams. Associated Devonian slates and basaltic rocks, altered by the intrusion of the granite, display fine examples of the effects of contact metamorphism. The soils, which
are often thin, are generally acidic, well drained with a gritty, loamy texture and a humic surface horizon. Iron panning has impeded drainage locally and peaty soils have developed where wet flushes occur. Exposure to salt spray and the prevailing south
westerly winds have resulted in a dwarfed vegetation.

Biological interest
The site supports populations of Red Data Book and nationally scarce plants and animals.

Plant communities present on the site
The vegetation of the cliffs exhibits a complex of maritime and sub-maritime communities. The cliff slopes and tops are characterised by maritime grassland, heath and scrub communities with frequent species rich flushes, particularly on the north coast. The cliff faces support a maritime rock-crevice community with thrift Armeria maritima, rock samphire Crithmum maritimum, sea aster Aster tripolium and sea spleenwort Asplenium marinum as common components. On the shallow soils of rock ledges and outcrops, a maritime therophyte community occurs where typical species include:
English stonecrop Sedum anglicum, thrift, buck's-horn plantain Plantago coronopus and kidney vetch Anthyllis vulneraria. The grassland communities of the cliff slopes are dominated by red fescue Festuca rubra which often forms a matressy sward, and Yorkshire-fog Holcus lanatus. Thrift, wild carrot Daucus carota, sea campion Silene maritima, sea plantain Plantago maritima and ox-eye daisy Leucanthemum vulgare are common. Where trampling occurs, or on thin soils, the grassland is characterised by buck's-horn plantain, ribwort plantain Plantago lanceolata, kidney vetch and spring squill Scilla verna. bluebell Hyacinthoides non-scripta is found in more sheltered areas and on upper slopes where it is typically associated with coarse grasses, mainly cock's-foot Dactylis glomerata and scrub communities.

Extensive areas of heath occur generally higher up the cliff profile and on the cliff tops. These are dominated by heather Calluna vulgaris, bell heather Erica cinerea and western gorse Ulex gallii and often display the waved structure characteristic of exposure to saltladen winds. Spring squill, common bird's-foot trefoil Lotus corniculatus, sheep's-bit
Jasione montana and wild thyme Thymus drucei are abundant. The maritime communities support two Red Data Book species - the eyebright species Euphrasia vigursii and early meadow-grass Poa infirma. Nationally scarce plant plants found here include lanceolate spleenwort Asplenium billotti, hairy bird's-foot trefoil Lotus subbiflorus and pale dog-violet Viola lactea.

Between Boscaswell Cliffs and Clodgy Point the site is characterised by a number of wet flushes and an extensive area of mire at Boswednack. The flushes are dominated by purple moor-grass Molinia caerulea and typical species occurring here include cross-leaved heath Erica tetralix, tormentil Potentilla erecta, sharp-flowered rush Juncus acutiflorus and royal fern Osmunda regalis. Other species of note associated with the wet flushes include bog asphodel Narthecium ossifragum, the cottongrass Eriophorum angustifolium and pale butterwort Pinguicula lusitanica. The nationally scarce plants Cornish moneywort Sibthorpia europaea and yellow bartsia Parentucellia viscosa are found at Boswednack.

Scrub communities, including pure stands of bracken Pteridium aquilinum occur on the cliff slopes and tops and particularly in the valleys. European gorse Ulex europaeus, bramble Rubus fruticosus agg. and blackthorn Prunus spinosa are frequent, associated with cock's-foot, bluebell and, locally, honeysuckle Lonicera periclymenum and ivy Hedera helix.

The site supports a typical Cornish cliff bryophyte flora and includes a number of rarities, most notably the Red Data Book moss Tortula solmsii.

The west facing section of the coast between Aire Point and Kenidjack Castle displays examples of fully exposed rocky shore communities. The plants and animals are typical of a wave beaten coast with the lower shore characterised by the brown seaweeds "dabberlocks" Alaria esculenta and "tangle" Laminaria digitalis and pools containing coralline algae Corallina officinalis and pink encrusting Lithothamnion spp.

Invertebrates
The range of land habitats, many of which are floristically rich, support a diverse and abundant invertebrate fauna, including the following Red Data Book species: the mud snail Lymnaea glabra, the bug Heterogaster artimisae and the hoverfly Microdon mutabilis. Nationally scarce butterflies including the pearl-bordered fritillary Boloria euphrosyne and silver-studded blue Plebejus argus, and the nationally scarce jewel beetle Trachys troglodytes also
occur.

Limpets, Patella aspera are abundant and barnacles, mainly Chthamalus stellatus, are plentiful on the upper shore.

Birds
Cliff ledges provide nesting sites for seabirds including fulmar, shag, black-legged kittiwakes and gulls. Peregrine falcon, chough and raven nest on secluded cliff slopes and carns. Areas of scrub on the cliff tops and in the valleys provide nesting sites for European stonechat, whitethroat and sedge warbler. Grasshopper warblers breed in the scrub associated with the mires at Boswednack, which also provides suitable conditions for wintering water rail, Eurasian woodcock and Eurasian curlew.

The location of this site at the southern-western tip of the British mainland makes it an important resting and feeding
area for migratory birds, the more sheltered valleys being of particular importance.

Mammals
Grey seals are known to breed on this stretch of coast. Offshore islands, notably The Brisons and The Carracks, provide haul out sites for this species.

The disused mines provide roosting sites for bats, including the greater horseshoe bat and Daubenton's bat.

See also

List of Special Areas of Conservation in Cornwall

References

Penwith
Sites of Special Scientific Interest in Cornwall
Sites of Special Scientific Interest notified in 1972
Nature Conservation Review sites
Cornish coast


text:
João Luís Bruto da Costa Machado da Costa (Santarém, 30 de Abril de 1969) é um advogado português.

Família
Filho de Raul Machado da Costa (Santa Cruz da Graciosa, Santa Cruz da Graciosa, 17 de Dezembro de 1934) e de sua primeira mulher Maria Margarida Ferreira Bruto da Costa (14 de Agosto de 1940), prima-irmã de Alfredo Bruto da Costa, de ascendência Goesa católica.

Biografia
É Licenciado em Direito pela Faculdade de Direito da Universidade Internacional de Lisboa (1994). Fez estágio de advocacia em Ponta Delgada (Açores) entre 1994 e 1996 com o Advogado Vítor Borges da Ponte.

Em Agosto de 1996 é nomeado substituto do Delegado do Procurador da República na Comarca de Santa Cruz das Flores (Açores) tendo transitado para a Comarca de Santa Cruz da Graciosa (Açores) onde permanece como substituto do Procurador-Adjunto da República até Setembro de 2002. Nesse mesmo ano regressa à actividade de Advogado.

No ano de 2006 integra a missão das Nações Unidas em Timor-Leste onde exerce as funções de Legal Adviser e Secretário Geral da Procuradoria Geral da República de Timor-Leste. Foi também representante da Procuradoria Geral da República de Timor-Leste na Comissão Nacional de Eleições de Timor-Leste e na Comissão Nacional dos Direitos das Crianças de Timor-Leste.

Militante do PSD foi eleito Presidente da Comissão Política da Ilha Graciosa do PSD para os biénios 2007-2009, 2009-2011 e 2011-2013.

Em 2008 é eleito Deputado na Assembleia Legislativa da Região Autónoma dos Açores.

Casamento e descendência
Casado a 24 de Julho de 1999 com Rute Zídia Palma da Silva (24 de Julho de 1999), é pai de duas filhas: Mafalda (2000) e Maria (2004) da Silva Machado da Costa.

Portugueses de ascendência indiana
Naturais de Santarém (Portugal)
Alumni da Universidade Internacional de Lisboa
Políticos do Partido Social Democrata (Portugal)
Deputados da Assembleia Regional dos Açores