text:
Хо́льгер Ца́ндер (; 24 мая 1943, Санкт-Михелисдон) — немецкий гребец-байдарочник, выступал за сборные ФРГ и Объединённой Германии на всём протяжении 1960-х годов. Серебряный и бронзовый призёр летних Олимпийских игр в Токио, серебряный и бронзовый призёр чемпионатов мира, обладатель серебряной и бронзовой медалей чемпионатов Европы, победитель многих регат национального и международного значения.

Биография
Хольгер Цандер родился 24 мая 1943 года в коммуне Санкт-Михелисдон. Активно заниматься греблей начал с раннего детства, сначала проходил подготовку в Кёльне в клубе KKM, позже переехал на постоянное жительство в Дюссельдорф и присоединился к местному спортивному клубу «Райнтройе».

Первого серьёзного успеха на взрослом международном уровне добился в 1963 году, когда попал в основной состав немецкой национальной сборной и побывал на чемпионате мира в югославском Яйце (здесь также разыгрывалось европейское первенство), откуда привёз награду бронзового достоинства, выигранную вместе с напарником Хайнцом Бюкером в зачёте двухместных байдарок на дистанции 500 метров — в финальном заезде их обошли только два экипажа из Румынии.

Благодаря череде удачных выступлений Цандер удостоился права защищать честь страны на летних Олимпийских играх 1964 года в Токио, где представлял так называемую Объединённую германскую команду, собранную из спортсменов ФРГ и ГДР. В паре с тем же Хайнцом Бюкером стартовал здесь в двойках на тысяче метрах, благополучно квалифицировался на предварительном этапе и прошёл стадию полуфиналов, а в решающем заезде пришёл к финишу третьим и завоевал тем самым бронзовую олимпийскую медаль, уступив лишь командам из Швеции и Нидерландов. Также выступал в четвёрках на тысяче метрах, в составе экипажа, куда помимо него вошли гребцы Гюнтер Перлеберг, Бернхард Шульце и Фридхельм Венцке, выиграл серебряную медаль — на финише их обошёл только советский экипаж Николая Чужикова, Анатолия Гришина, Вячеслава Ионова и Владимира Морозова.

Став двукратным олимпийским призёром, Хольгер Цандер остался в основном составе гребной команды ФРГ и продолжил принимать участие в крупнейших международных регатах. Так, в 1966 году он выступил на мировом первенстве в Восточном Берлине, где они с Бюкером получили серебряные медали в полукилометровой дисциплине байдарок-двоек — у финишной черты лучше них был только румынский экипаж Василе Никоарэ и Атанасие Счотника. Последний раз показал сколько-нибудь значимый результат на международной арене в сезоне 1967 года, когда на домашнем первенстве Европы в Дуйсбурге выиграл серебряную медаль в эстафете. Будучи одним из лидеров немецкой национальной сборной, Цандер прошёл отбор на Олимпийские игры 1968 года в Мехико, однако на сей раз попасть в число призёров не смог — в паре с Бернхардом Шульце финишировал в финале километровой дисциплины байдарок-двоек лишь девятым.

Впоследствии оставался действующим гребцом вплоть до 1972 года, регулярно выигрывал медали республиканского и регионального значения, однако в основной состав сборной уже пробиться не мог и на крупные международные турниры не ездил. Пытался пройти отбор на домашние Олимпийские игры в Мюнхене, но не смог этого сделать из-за слишком высокой конкуренции в команде и вскоре принял решение завершить карьеру профессионального спортсмена.

Литература
 Nationales Olympisches Komitee für Deutschland: Mexico 1968. Unsere Mannschaft. Frankfurt am Main 1968

Ссылки

 Хольгер Цандер — медали на крупнейших международных соревнованиях
 Списки чемпионов и призёров по гребле на байдарках и каноэ (1936—2007)

Гребцы на байдарках и каноэ Германии
Гребцы на байдарках и каноэ на летних Олимпийских играх 1964 года
Гребцы на байдарках и каноэ на летних Олимпийских играх 1968 года
Серебряные призёры летних Олимпийских игр 1964 года
Бронзовые призёры летних Олимпийских игр 1964 года


text:
Victoria Perez (born April 6, 1996), known professionally as VikkiKitty, is an American esports match commentator who has worked in Super Smash Bros. for Wii U, Super Smash Bros. Ultimate, Overwatch, Arms, Pokkén Tournament, and Apex Legends. She was the first woman to commentate a major Super Smash Bros. event.

Career

Perez played Super Smash Bros. throughout her childhood, but discovered competitive Smash by accident when, in mid-2015, she visited a LAN gaming center that was hosting a tournament.4:00 She began traveling to local Fort Lauderdale, Florida tournaments, where she competed in Super Smash Bros. for Wii U. In October of that year, the local tournament organizer recruited Perez to be a match commentator (also referred to as a caster) at his events. Weeks later, she was asked to commentate a larger, regional event, Frame Perfect.

Perez was the first prominent woman caster in Super Smash Bros.9:00 In January 2017, Perez cast Smash for Wii U at Genesis 4, a major tournament. In June she was hired by Nintendo to commentate Arms and Pokkén Tournament tournaments at E3. Prior to that event, she had only commentated Smash events. In preparation for E3, she prepared over 40 pages of notes. She also traveled to GamesCon in Germany to commentate for the subsequently cancelled game Breakaway. Later that year commentated Smash for Wii U at EVO 2017 for a broadcast on Disney XD. At the end of the year, she traveled to in Taipei to cast the Overwatch Heroes Rumble, one of the last Overwatch tournaments held before the launch of the Overwatch League. In 2018, Nintendo brought her back to E3, this time to cast the first ever Super Smash Bros. Ultimate tournament, which was held at that event. She also returned to Evo 2018, and to Genesis 5.

She cast several major Smash Ultimate tournaments in 2019, including Genesis 6, Smash Ultimate Summit, and Evo 2019, the largest offline tournament in Super Smash Bros. franchise history. In April she joined esports organization World Best Gaming as a commentator and brand ambassador. The organization folded in August. That same month, she joined Thunder Gaming. She departed Thunder in January of the following year. In January 2020, Perez traveled to Japan to commentate Evo Japan 2020. A month later, she was announced as a caster for Overwatch Contenders, the academy-tier tournament series for Overwatch. In April 2021 it was announced that she would be casting the 2021 season of the Overwatch League.

Personal life

Perez grew up in the greater Miami area in a Cuban American family. She spent much of her childhood as an only child; her younger sister was born when Perez was 8.3:30 Growing up, she participated in theater and was a member of a thespian honor society. She grew up playing Smash Bros. titles and described herself as a "Nintendo kid". She spent several years playing Call of Duty: Modern Warfare 2. Her handle, "VikkiKitty", came from a bet she made in that game; another player named "MisterFuzzyKitty" challenged her to an in-game duel, and because she lost, she joined his gaming clan. She has continued to use the handle for over a decade.13:00

She graduated from Florida International University in 2019 with a degree in Mass Communications and Media Broadcast.

References

Esports commentators
Living people
1996 births
People from the Miami metropolitan area
Super Smash Bros.
Nintendo people
American people of Cuban descent
Women in esports
Overwatch commentators
Florida International University alumni

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Dit is een lijst van de senatoren voor de Amerikaanse staat Colorado. De senatoren voor Colorado zijn ingedeeld als Klasse II en Klasse III. De twee huidige senatoren voor Colorado zijn: Michael Bennet senator sinds 2009 de (senior senator) en John Hickenlooper senator sinds 2021 de (junior senator), beiden lid van de Democratische Partij.

Prominenten die hebben gediend als senator voor Colorado zijn onder anderen: Henry Teller (later minister van Binnenlandse Zaken), Haw Tabor (prominent ondernemer), Thomas Bowen (eerder gouverneur van Idaho), Simon Guggenheim (prominent filantroop en lid van de familie-Guggenheim), Wayne Allard (prominent politicus), Mark Udall (prominent politicus en lid van de familie-Udall), Charles Waterman (prominent politicus),  Eugene Millikin (prominent politicus), Peter Dominick (later ambassadeur), Gary Hart (prominent politicus en diplomaat), Tim Wirth (prominent politicus en diplomaat), Ben Nighthorse Campbell (lid van de Cheyenne), Ken Salazar (later minister van Binnenlandse Zaken) en Michael Bennet (prominent politicus).

Klasse II

Klasse III

Senatoren
Colorado


text:
Sarilumab, sold under the brand name Kevzara, is a human monoclonal antibody medication against the interleukin-6 receptor. Regeneron Pharmaceuticals and Sanofi developed the drug for the treatment of rheumatoid arthritis (RA), for which it received US FDA approval on 22 May 2017 and European Medicines Agency approval on 23 June 2017.

Development in ankylosing spondylitis has been suspended after the drug failed to show clinical benefit over methotrexate in a phase II trial.

Medical uses
Sarilumab is used for the treatment of moderately to severely active rheumatoid arthritis in people who have not responded to, or did not tolerate, more conventional treatments. It can be used alone or in combination with methotrexate or other disease-modifying antirheumatic drugs (DMARDs).

Contraindications
In the European Union, sarilumab is contraindicated in people with active, severe infections. While this is not listed as a contraindication under the US FDA approval, there is a boxed warning that recommends testing for hidden tuberculosis infection before treatment and monitoring for signs of an infection during therapy with sarilumab.

Side effects
The MONARCH trial suggested a significantly higher incidence of neutropenia in patients receiving 200 mg sarilumab every 2 weeks, compared to patients being treated with adalimumab (13.6% vs 0.5%). However, infection rates were similar between both groups (28.8% vs 27.7%).

Other common side effects that occurred in 1% to 10% of patients included thrombocytopenia (low platelet count), infections of the upper respiratory tract and the urinary tract, oral herpes, hyperlipidaemia, and reactions at the injection site.

Clinical trials

Rheumatoid arthritis
On May 15, 2013, both companies announced that 2 new trials were starting (COMPARE and ASCERTAIN) and the first patients had already been enrolled.

In June 2015, a phase III trial (with methotrexate) for RA reported meeting its three coprimary endpoints.

In November 2015, the SARIL-RA-TARGET trial reported good results (meeting both its coprimary end points).

In November 2016, the MONARCH phase III trial comparing sarilimab to adalimumab (an anti-TNF) found sarilumab superior at reducing the DAS28-ESR score in patients with RA after 24 weeks.

In July 2019, a multi-center trial was launched to study 'Sarilumab in Patients With Glucocorticoid-Dependent Sarcoidosis.'

History
In October 2016, the U.S. Food and Drug Administration (FDA) refused approval for marketing as a treatment for rheumatoid arthritis due to good manufacturing practice (GMP) violations. The drug was eventually approved by the FDA on 22 May 2017.

Research

COVID-19
A study of 420 patients was halted in September 2020, due to lack of demonstrated effectiveness in treating COVID-19 symptoms.

On January 7, 2021, following a REMAP-CAP trial, Tocilizumab and Sarilumab were added to the UK recommended list for COVID-19 treatment, the number needed to treat is 12, meaning for every 12 intensive care unit patients treated 1 additional person survives compared to treatment as normal, also speeding up patients' recovery and reducing the length of time that critically-ill patients need to spend in intensive care by about a week

Tocilizumab seems to be more beneficial, whereas the clinical efficacy of Sarilumab has not been established as data on decreased mortality was often not significant. The number of trials did not allow for the identification of a specific patient subset that benefits the most from Sarilumab treatment, yet (May 2022).

References

Further reading

External links

Monoclonal antibodies
Immunosuppressants
Sanofi
Disease-modifying antirheumatic drugs


text:
Добромир Стефанов Манев е български актьор.

Биография
Роден е в град Пазарджик на 28 септември 1942 г. Завършва ВИТИЗ "Кръстьо Сарафов" през 1967 г. със специалност актьорско майсторство.

Работи в Драматичен театър "Н. О. Масалитинов" в Пловдив (1967-1969), Сатиричен театър "Алеко Константинов" (1969-1970), Драматичен театър "Боян Дановски" Перник (1970-1971) и Народен театър за младежта (1971-).

Театрални роли
 "Уестсайдска история" – (Ленард Бърнстейн) – студения

Филмография

Външни препратки

  Добромир Манев в КиноПоиск
  Добромир Манев в Кино-Театр

Български актьори и актриси
Български театрални актьори и актриси
Възпитаници на НАТФИЗ
Родени в Пазарджик


text:
Clynotis knoxi är en spindelart som beskrevs av Forster 1964. Clynotis knoxi ingår i släktet Clynotis och familjen hoppspindlar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Hoppspindlar
knoxi


text:
Župa sv. Josipa u Đurđenovcu utemeljena je 1939., a pod upravom je Franjevačkoga reda. Župa pripada Našičkom dekanatu Požeške biskupije.

Povijest Župe

Crkvu Sv. Josipa je dala izgraditi uprava Drvno-industrijskog kombinata pod inicijativom židovskog industrijalca Alexandra Sohra zbog sve većeg priljeva radnika katoličke vjeroispovjesti koji su doseljavali u novoosnovani Đurđenovac radi zaposlenja. Do tada, a počevši od 1925., u Đurđenovcu su Franjevci iz Našica služili mise u prostorijama Građanske škole u današnjoj Stepinčevoj ulici.

Izgradnja je crkve započela u srpnju 1936. godine prema nacrtima graditeljsko-urbanističkog ureda u sklopu tvrtke Našička d.d., koji je bio zadužen za planiranje i izgradnju novih objekata na Tvrtkinom posjedu u Đurđenovcu. Zgrada je crkve izgrađena u industrijskom stilu s neogotičkim elementima (kontrafori, gotički lukovi, šiljasti prozori). Crkvena se zgrada sastoji od jednoga broda, apside, narteksa i kora. Izgradnja je trajala godinu dana. 26. kolovoza 1937. godine crkvu je posvetio nadbiskup Zagrebački Alojzije Stepinac imenom sv. Josipa Radnika. 1938. godine je uz zapadnu stranu apside dograđena prostorija za pastoralno osoblje. 8. siječnja 1939. kardinal Alojzije Stepinac izdaje bulu o uspostavi župe Sv. Josipa te ju dodjeljuje na upravljanje franjevcima.

Oltar sv. Josipa izrađen je u Tvornici pokućstva u sklopu Drvno-industrijskog kombinata. Oltarnu sliku "Familia sacra" izradio je akademski slikar Pavao Gavranić po narudžbi direktora Alexandra Sohra. Slika je izvorno bila uvezena na tridentski oltar koji nije sačuvan.

U crkvi su izgrađena i dva lateralna neogotička oltara; oltar sv. Antuna izradio je rezbar Bály, a kip je dopremljen iz Budimpešte i postavljen na oltar za Božić 1937. godine. Oltar Bogorodice izgrađen je 1938. godine.

Ispovjedaonicu je izradio majstor Kirnbauer 1939. godine. a freske je izradio vojni slikar Ivan Kovač 1944. godine.

1967. godine je opsežnim nadograđivanjem povećana izvorna prostorija za pastoralno osoblje, pa je tako izgrađen župni ured i prostorije Franjevačke rezidencije Đurđenovac.

Crkve u Župi
U sklopu Župe postoje sljedeći sakralni objekti: crkva u Našičkom Novom selu posvećena Sv. Ani, crkva u Teodorovcu posvećena Sv. Ivanu Krstitelju, te crkva u Pribiševcima posvećena sv. Barbari.

Župnici
 Fra Ostijan Ostrognaj; prvi župnik Župe Đurđenovac
 Fra Klaudije Crničić; sahranjen u Đurđenovcu
 Fra Celestin Čakarić; danas je u Virovitici,
 Fra Rikard Patafta; danas je u Bjelovaru,
 Fra Josip Grubišić; danas u Zagrebu
 Fra Tonio Vučemilović; današnji župnik

Izvori
 "Đurđenovcu s ljubavlju", zbirka radova kulturne udruge Josip Kozarac, Đurđenovac, 2005.
 Službene stranice Požeške biskupije, www.pozeska-biskupija.com
 Želimir Cako: "Đurđenovac: kronika", 1995.

Vanjske poveznice

 http://www.ofm.hr/index.php/prisutnost/hrvatska/53-durdenovac
 http://www.pozeska-biskupija.com/

Katoličke crkve u Hrvatskoj
Katoličanstvo u Hrvatskoj


text:
Toru Okabe (岡部 通, Okabe Tōru) (2 de setembro de 1889 – 18 de dezembro de 1961) foi um major-general, oficial superior do Exército Imperial Japonês durante a Segunda Guerra Mundial. Foi promovido a comandante do grupo de infantaria da 51ª Divisão. Liderou o Destacamento Okabe ao longo do Trilho do Gato Preto () durante a Batalha de Wau em 1943. Foi designado comandante da Unidade de Defesa 32 em 1944, até ser nomeado comandante da 79ª Brigada Mista Independente em 1945.

Notas

Militares do Japão
Generais do Japão
Nascidos em 1889


text:
Portage and Main is an intersection in downtown Winnipeg, Manitoba, Canada, located where Portage Avenue (Route 85) and Main Street (Route 52) intersect. The corner is known as the "crossroads of Canada", due to its relative proximity to the longitudinal centre of Canada.

Formally, Portage & Main is a designated neighbourhood including the blocks immediately surrounding the intersection, within larger Fort Rouge–East Fort Garry city ward.

History

The land upon which Portage and Main sits was originally purchased by Henry McKenney on 2 June 1862. He chose land where the north-south and east-west ox cart paths crossed, in order to build a general store with his half-brother John Christian Schultz.

Portage and Main is now the hub of some of Winnipeg's main transportation routes. It was once the centre for the banking industry in Western Canada. The national banks have branches accessible from beneath Portage and Main. It has served as a temporary city square and meeting place for parades and events, including the Winnipeg General Strike of 1919.

In 1974, the intersection was featured on an 8-cent stamp.

In 1976, the City of Winnipeg signed an agreement with private developers to open an underground concourse linking shopping malls under the four corner properties.  This included a 40-year deal to permanently close the pedestrian crossings at the intersection, which street works were completed around 1978. The concourse and walkways are currently connected through the Winnipeg Skywalk. The Portage and Main Circus houses a concrete sculptural wall created by Bruce Head.

On 13 August 1981, Portage and Main was the place where Dale Hawerchuk signed his contract with the Winnipeg Jets and later was the location of the "Save the Jets" rallies in 1995 and 1996.

In 2016, with the deal to close the intersection set to expire, city officials were contemplating re-opening of the intersection to pedestrians.  However, in a plebiscite in 2018, 65% of voters voted in favour of keeping the intersection closed to pedestrians, with many concerned about traffic congestion.  The mayor agreed to accept the results of that plebiscite and did not reopen the intersection.

More recently, Portage and Main has served as an anchor point for occasional street festivals and the winter lighting of holiday street decorations.

Weather

Portage and Main is the brunt of popular jokes referring to it as the coldest and windiest intersection in Canada.  The phrase Portage and Main has come to refer to the city of Winnipeg as a whole. The long-standing cold weather legend is unproven, because there are no official temperature measurements at any street corner in Canada to confirm the coldest intersection. Winnipeg's city centre is usually 3–4 °C warmer than the airport, owing to the urban heat island effect.

Cultural references

There are numerous cultural references to the intersection, including the 1992 Randy Bachman and Neil Young hit song "Prairie Town", with the chorus repeating the line "Portage and Main, 50 below". The British band Blurt have a song named "Portage & Main" on their album Kenny Rogers' Greatest Hit. It is also the setting for the Stompin' Tom Connors song "Red River Jane". In his song "Free in the Harbour," Canadian folk singer Stan Rogers referenced Portage and Main as a stop for fishermen from Hermitage Bay, Newfoundland on their way to find oil field work in "the hills of Alberta."

Portage and Main is a property on the Canadian Monopoly board, and was the inspiration for Fort Garry Brewing Company's "Portage and Main" India Pale Ale.

References

External links
 The Man Who Created the Corner of Portage and Main, Manitoba Historical Society Transactions

History of Winnipeg
Streets and squares in Winnipeg
Road junctions in Canada
Downtown Winnipeg


text:
Biografia
Margaret Nakhlaha (1908-1977) fa parte della seconda generazione di artisti moderni egiziani; ha studiato pittura e arte muraria a Parigi. È considerata una tra le più rilevanti artiste espressioniste arabe.

Premi
Tra i più importanti:
1931: Medaglia d'argento alla mostra agro-industriale egiziana.
1932: Medaglia d'oro dell'Associazione delle Belle Arti di Alessandria d'Egitto.
1937: Medaglia per la pittura all'Esposizione Internazionale di Parigi.
1959: Primo premio del Salone del Cairo.

Note

Bibliografia
  Alrubaie, Shawkat, " Moukadema Fi Tarikh Al Founoun Al Tashkilya Al Arabya (Introduction To the Contemporary Art In Arab Land)", Uruk editions, 2014, 353 pages.
  "Painter Introduction: Gazbia Sirry, Alexander Boghossian, Court Painter, Bill Hammond, Farida of Egypt, Margaret Nakhla, Ake Lianga, Gordon Walters, George Keyt, Dick Frizzell, Jef Van Campen, Peter Brown, Paratene Matchitt, Pedro Paulo Bruno, Solias Mendis", Books, LLC, Books GroupBooks, LLC, 1157232337, 9781157232339, 2011. 486 pages.
  Sobhi, Al Sharouni,"Taheya Halim: Al Wake'aya Al Oustorya (Tahia Halim: il realismoo leggendario)", 1999, Dar al Shourouk, Cairo Egitto, 117 pagine.

Voci correlate
 Condizione della donna in Egitto
 Arte copta
 Icona (arte)
 Chiesa ortodossa copta

Collegamenti esterni
 (en) MARGUERITE NAKHLA,
 (ar) Fine Art Egyptian Governament,


text:
У физици и математици, Гринова теорема даје однос између криволинијског интеграла око просте затворене криве -{C}- и двоструког интеграла над области -{D}- ограниченом са -{C}-. То је специјални дводимензионални случај општије Стоксове теореме, а добила је име по британском научнику Џорџу Грину.

Нека је -{C}- позитивно оријентисана, део по део глатка, проста затворена крива у равни и нека је -{D}- област огранична кривом -{C}-. Ако -{L}- и -{M}- имају непрекидне парцијалне изводе на отвореној области која садржи -{D}-, онда

Некада се црта кружић на симболу за интеграл () да се означи да је крива -{C}- затворена (тада се интеграл назива циркулацијом). За позитивну оријентацију, на овом кругу се може нацртати стрелица у смеру супротном смеру казаљке на сату.

Доказ када је -{D}- проста област

Следи доказ теореме за поједностављену област -{D}-, област типа -{I}- где су -{C2}- и -{C4}- вертикалне линије. Сличан доказ постоји када је -{D}- област типа -{II}-, где су -{C1}- и -{C3}- праве линије.

Ако се може показати да су искази

и

тачни, онда се може доказати Гринова теорема у првом случају.

Област типа -{I}-, -{D}- на слици десно, дефинисана са:

где су -{g1}- и -{g2}- непрекидне функције. Израчунајмо двоструки интеграл из (1):

{|
|-
|
|
|-
|
|
|}

-{C}- се може записати као унија четири криве: -{C1, C2, C3, C4}-.

Код -{C1}-, користимо параметарске једначине: -{x = x, y = g1(x), a ≤ x ≤ b}-. Тада

Код -{C3}-, користимо параметарске једначине: -{x = x, y = g2(x), a ≤ x ≤ b}-. Тада

Интеграл над -{C3}- се негира, јер иде у негативном правцу од -{b}- до -{a}-, јер је -{C}- оријентисана позитивно (у смеру супротном смеру казаљке на сату). На -{C2}- и -{C4}-, -{x}- остаје константно, што значи да

Стога,

{|
|
|
|-
|
|
|}

Комбиновањем (3) са (4), добијамо (1). На сличан начин добијамо (2).

Види још
 Стоксова теорема
 Криволинијски интеграл

Спољашње везе

 -{Mathworld}-
 Флеш демонстрација Гринове теореме

Математичке теореме
Анализа више променљивих


text:
Le Cocody Hand-Ball Club est un club ivoirien de hand-ball basé à Abidjan. Il est présidé par Richard Touman et entrainé par M'Bo Lambert.

Palmarès

 2002 : Finaliste de la Coupe nationale féminine

Joueurs

 Kouadio Abib
 Kouadio Dieudonné

Joueuses et anciennes joueuses

 Tra Lou Edwige
 Konan Nadège
 Diomandé Natta
 Kouassi Maryska
 Gnamkou N'Doua Lydie
 Kodombo Juliette

Liens externes

Abidjan
Club de handball en Côte d'Ivoire
Handball à Abidjan


text:
plus connu sous son acronyme WCOM est un projet de satellite d'observation de la Terre chinois dont l'objectif est d'étudier le cycle de l'eau. Le projet a été sélectionné en 2013 et est en phase de développement en 2019. Son lancement est prévu vers 2021.

Objectif

Le cycle de l'eau est un des cycles majeur du système climatique terrestre. La capacité de stockage de l'eau dans l'atmosphère est gouvernée par l'équation de Clausius-Clapeyron selon laquelle celle-ci s'accroît de 7% lorsque la température augmente de 1%. L'objectif de WCOM est de mieux comprendre les processus associés au cycle de l'eau dans ses dimensions à la fois spatiale et temporelle et d'identifier si les changements s'accélèrent dans le contexte du changement climatique. Pour y parvenir, le satellite emporte des instruments permettant de mesurer de manière simultanée et à fréquence rapprochée les paramètres clés de ce cycle : humidité du sol, salinité des océans, évaporation océanique, eau stockée sous forme neige, gel/dégel, vapeur atmosphérique.

Caractéristiques techniques du satellite

WCOM est un satellite de 1050 kg dont 450 kg de charge utile qui doit être placé sur une orbite polaire de 600 kilomètres avec une inclinaison orbitale de 97,79°. Sa durée de vie est de 3 à 5 ans.

Instrumentation

Le satellite emporte trois instruments :
Le radiomètre interféromètre IMI (Interferometric Microwave Imager) est l'instrument principal. Il mesure l'humidité du sol et la salinité des océans.
Le scattéromètre DPS (Dual-frequency Polarized microwave Scatterometer) mesure l'eau stockée sous forme neige et le gel/dégel.
L'imageur polarimètre PMI (Polarimetric Microwave Imager) mesure la température, les précipitations, la vapeur d'eau, les corrections atmosphériques et assure la continuité avec les données historiques.

Notes et références

Bibliographie

Voir aussi

Liens internes
 Programme spatial chinois

Liens externes
 Présentation de la mission (2017)

Programme spatial chinois
Satellite d'observation de la Terre


text:
È stato due volte vincitore del Campionato Nazionale Canadese di Badminton (Canadian National Badminton Championships) nel 1929 e 1930, e nominato campione del mondo nel 1933. Nel 1945 si ritirò dalla carriera per dedicarsi all'attività di broker.

Scarpe

Nel 1935 Purcell progettò un modello di scarpe sportive ancora popolari al giorno d'oggi che portano il suo nome, le Converse Jack Purcell.

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Meczet w Kownie (lit. Kauno mečetė) – dom modlitewny muzułmanów i centrum kowieńskiej społeczności tatarskiej położony w Kownie przy ul. Tatarskiej 6.

Pierwsze wiadomości o istnieniu drewnianego meczetu w Kownie pochodzą z 1795 roku, gdy doszło do jego pożaru. W wyniku tragedii kowieńscy Tatarzy zostali pozbawieni własnej świątyni. Władze rosyjskie nie chciały się zgodzić na budowę nowego muzułmańskiego obiektu sakralnego, mieszkańcy Kowna byli więc zmuszeni należeć do gminy muzułmańskiej w Wilnie.

Drewniany meczet kowieński udało się odbudować dopiero w 1908 roku z fundacji Aleksandra Ilasewicza. Po odzyskaniu przez Litwę niepodległości podjęto wysiłki na rzecz wzniesienia w stolicy murowanej świątyni tatarskiej. Z inicjatywą jej budowy wystąpił major Chalil Januszewski, był żołnierz armii rosyjskiej, a w latach 1922-36 prezes gminy muzułmańskiej w Kownie.

Nowy meczet został zaprojektowany przez Wacława Michniewicza i A. Nietykszę na miejscu drewnianej świątyni. Jego uroczystego otwarcia dokonano w 1934 roku. W 1941 roku władze radzieckie zamknęły budynek, meczet działał jednak za zgodą Niemców aż do 1947 roku, po czym został zamieniony kolejno w salę sportową, magazyn cyrku i bibliotekę. Świątynię zwrócono dopiero pod koniec lat osiemdziesiątych, a jej ponowne otwarcie nastąpiło w lipcu 1991 roku po gruntownej renowacji.

Styl nieotynkowanego przed wojną budynku nawiązywał do tzw. architektury mameluckiej, minaret wzorowano na meczecie Kait-Beja w Egipcie. Detal świątyni można określić jako neomauretański.

Od XIX wieku wokół meczetu wznosił się cmentarz muzułmański, który w czasach radzieckich zamieniono na park.

Bibliografia

Kowno
Obiekty sakralne w Kownie


text:
Kuopio ist der Name für:
 Kuopio, eine Stadt in der finnischen Region Savo
 Kuopio (Verwaltungsgemeinschaft), eine Verwaltungsgemeinschaft in der finnischen Landschaft Nordsavo
 Kuopio (Provinz), eine ehemalige Provinz in Finnland
 (1503) Kuopio, ein Asteroid des Hauptgürtels


text:
Монгала () е една от провинциите на Демократична република Конго. Разположена е в северозападната част на страната. Столицата на провинцията е град Лисала. Площта ѝ е 58 141 км², а населението, според проекция за юли 2015 г., е 1 740 000 души. Най-масово говореният език в провинцията е езикът лингала.

Източници

Провинции на ДР Конго


text:
Karl Theodor Maximilian August av Bayern, född 7 juli 1795 i München, död 16 augusti 1875 i Tegernsee, var en bayersk prins och militär.

Karl var andre son till sedermera kung Maximilian I och Augusta av Hessen-Darmstadt; hans syster Augusta blev mor till drottning Josefina av Sverige. Han fick en rent militär uppfostran och deltog med berömmelse i kriget mot Napoleon 1813-14. Han blev fältmarskalk 1841 och generalinspektör för bayerska armén 1848.

Under tyska enhetskriget 1866 erhöll han befälet över samtliga de sydtyska staternas trupper, men arméns oenhetliga sammansättning och politiska hänsyn försvårade i hög grad en energisk krigföring, och Karl kunde därför inte uträtta mycket. Efter freden lämnade han alla offentliga uppdrag.

Han var gift två gånger, bägge gångerna morganatiskt : 1:a gången 1823 med Sophie Petin, senare friherrinna von Bayrstorff, (1796-1838) och 2:a gången 1859 med Henriette Schöller (1815-1866). Han fick tre döttrar med 1:a frun.

Källor

Födda 1795
Avlidna 1875
Bayerns kungligheter
Tyska fältmarskalkar
Mottagare av Serafimerorden
Män


text:
Raúl González ist der Name folgender Personen:

* Raúl González (Leichtathlet) (* 1952), mexikanischer Geher
 Raúl González (Boxer) (* 1967), kubanischer Boxer
 Raúl González (Handballspieler) (Raúl González Gutiérrez; * 1970), spanischer Handballspieler
 Raúl González (Fußballspieler, 1985) (Raúl González Guzmán; * 1985), venezolanischer Fußballspieler
 Raúl González (Fußballspieler, 1993) (Raúl González Robles; * 1993), spanischer Fußballspieler
 Raúl González (Fußballspieler, 1994) (* 1994), US-amerikanischer Fußballspieler
 Raúl González Blanco (* 1977), spanischer Fußballspieler und -trainer, siehe Raúl (Fußballspieler)
 Raúl González Millado (* 1957), kubanischer Gewichtheber
 Raúl González Sánchez (* 1967), kubanischer Boxer
 Raúl González Triana (* 1968), kubanischer Fußballtrainer
 Raúl González Tuñón (1905–1974), argentinischer Journalist und Schriftsteller
 Raúl C. Gonzalez (* 1964), deutscher Schauspieler (u. a. Caveman)
 Raul M. Gonzalez (1930–2014), philippinischer Politiker


text:
Johann Gottfried Steinmeyer (* um 1780 in Mühlhausen; † 6. Mai 1851 in Berlin) war einer der maßgebenden Architekten beim Aufbau der Residenzstadt Putbus. Als seine bedeutendste Schöpfung gilt das Jagdschloss Granitz auf Rügen.

Leben und Werk
Als Sohn des Berliner Maurermeisters Carl Christoph Steinmeyer wuchs Johann Gottfried Steinmeyer in Berlin auf, wo er den Beruf des Zimmermanns erlernte. Er wurde an der Berliner Bauakademie als Architekt ausgebildet und war in Berlin auch als Bauunternehmer tätig. Da sein Nachlass fast vollständig verloren ging, ist über das Leben und die Herkunft kaum etwas bekannt.
Eine enge Freundschaft verband ihn mit Karl Friedrich Schinkel, den er auf seiner ersten Italienreise 1803–1805 begleitete.
Steinmeyer war zwischen 1815 und 1850 in Putbus als Architekt tätig. Fürst Wilhelm Malte zu Putbus, der ab 1800 die Umgestaltung und den Ausbau von Putbus betrieb, vergab zahlreiche Aufträge an den Berliner Architekten.

Werke (Auswahl)
 Das Badehaus Goor im Putbusser Ortsteil Lauterbach wurde von Steinmeyer entworfen und im August 1818 eingeweiht.  Vorbild stand die Architektur in Bath. Fürst Wilhelm Malte I. hatte das englische Bad 1805 und 1823 besucht.

 Zwischen 1821 und 1824 wurde  Steinmeyer ein neuer klassizistischer Marstall Putbus erbaut.

 1826 wurde von ihm der Umbau des Putbusser Theaters ausgeführt.

 1827–1832 veranlasste Fürst Wilhelm Malte zu Putbus die Umgestaltung des Putbusser Schlosses im klassizistischen Stil nach Plänen von Steinmeyer. 1865 wurde das gesamte Schloss von einem Brand zerstört.

 1828 wurde das durch Feuer 1827 zerstörte Gut Gobbin in Lancken-Granitz nach Entwurf von Steinmeyer neu aufgebaut. Bauherr war Fürst Malte l. von Putbus, in dessen Besitz sich das Gut befand.

 Königliches Pädagogium Putbus, Circus 16,  1833–1836 erbaut von Fürst Wilhelm Malte I. zu Putbus nach Plänen von Steinmeyer

 Auch das "Rosencafe" im Ort ist seine Schöpfung

 1837–1846 wurde das Jagdschloss Granitz nach Plänen von Johann Gottfried Steinmeyer und Karl Friedrich Schinkel (Turm) errichtet.

 Circus 8, 1843 nach Entwürfen Steinmeyers von Fürstin Luise zu Putbus erbaut.

 1844–1846 schufen Friedrich August Stüler und Steinmeyer den Kursaal im Schlosspark Putbus, die spätere Schlosskirche.

Literatur

 Andreas Vogel: Johann Gottfried Steinmeyer und Putbus. Eine Studie zur Baukunst und Urbanistik im Klassizismus, Beiträge zur Architekturgeschichte und Denkmalpflege in Mecklenburg und Vorpommern. Band 3,  Thomas Helms Verlag Schwerin 2003
 Gottfried Riemann (Hrsg.): Karl Friedrich Schinkel: Reisen nach Italien: Tagebücher, Briefe, Zeichnungen, Aquarelle, Berlin 1979

Einzelnachweise

Architekt (Preußen)
Architekt des Klassizismus
Geboren im 18. Jahrhundert
Gestorben im 19. Jahrhundert
Mann


text:
Martin Wolder Schrötteringk (* 28. August 1728 in Hamburg; † 25. März 1803 ebenda) war ein deutscher Jurist und Hamburger Ratsherr.

Herkunft und Familie
Schrötteringk war ein Sohn des gleichnamigen Advokaten Martin Wolder Schrötteringk (1687–1740) aus dessen Ehe mit Gertrud Katharina Magdalena Rantzau. Der Hamburger Arzt Friedrich Ludwig Christian Cropp (1718–1796) war sein Schwager.

1763 heiratete Schrötteringk Anna Christina Sophie Strodt (1733–1814). Sein Sohn Martin Hieronymus Schrötteringk (1768–1835) wurde Hamburger Bürgermeister.

Leben und Wirken
Nach seiner Schulbildung an der Gelehrtenschule des Johanneums in Hamburg, studierte Schrötteringk Jurisprudenz an der Universität Leiden und promovierte dort am 9. September 1754 zum Lizenziat der Rechte.

Nach seinem Studium wirkte er als Advokat in Hamburg und wurde am 5. Dezember 1774 zum Ratsherrn gewählt.

Werke

Literatur

Einzelnachweise

Jurist in der Frühen Neuzeit
Hamburger Ratsherr (18. Jahrhundert)
Hamburger Ratsherr (19. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1728
Gestorben 1803
Mann


text:
Heinrich Ritter von Zeissberg (Viena, 8 de julio de 1839 - 27 de mayo de 1899) fue un historiador austriaco. En 1865 se convirtió en profesor de Historia en la Universidad de Leópolis. En 1871, partió a Innsbruck. En 1873 fue nombrado profesor en la Universidad de Viena, donde fue el tutor de historia del príncipe Rudolph. En 1891 se le nombró director del instituto vienés de investigación histórica y en 1896 director de la Biblioteca Imperial de Viena. Abandonó sus cargos profesionales en 1897; fallecería en 1899.

Sus obras tratan principalmente de la historia de Austria y Polonia, entre ellas pueden destacarse: Die polnische Geschichtsschreibung des Mittelalters (Leipzig, 1873), Arno, erster Erzbischof von Salzburg (Viena, 1863); Die Kriege Kaiser Heinrichs II. mit Herzog Boleslaw I. von Polen (Viena, 1868); Über das Rechtsverfahren Rudolfs von Habsburg gegen Ottokar von Böhmen (Viena, 1887); Der österreichische Erbfolgestreit nach dem Tode des Königs Ladislaus Posthumus, 1457-58 (Viena, 1879); Zur deutschen Kaiserpolitik Oesterreichs: ein Beitrag zur Geschichte des Revolutionsjahres 1795 (Viena, 1899); Zwei Jahre belgischer Geschichte 1791-92 (Viena, 1899), Belgien unter der Generalstatthalterschaft Erzherzog Karls 1793-94 (Viena, 1893-94); Erzherzog Karl von Oesterreich. Lebensbild (Viena, 1895) y Franz Josef I. (Viena, 1888). Editó tres volúmenes de Quellen zur Geschichte der Deutschen Kaiserpolitik Oesterreichs während der französischen Revolutionskriege 1790-1801 (Viena, 1882-1885, 1890).

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Historiadores de Austria del siglo XIX
Alumnado de la Universidad de Leópolis
Nacidos en Viena
Fallecidos en Viena


text:
Olga Berg (Buenos Aires, Argentina, 1917 - Buenos Aires, 18 de junio de 1987) fue una directora teatral y primera actriz argentina de cine, radio, teatro y televisión.

Carrera
Olga Berg fue una prodigiosa actriz del cine y del teatro argentino. Brilló en algunos filmes de la época dorada cinematográfica junto a primeras figuras de la escena como Pedro López Lagar, Fanny Navarro, Pedro Maratea, Carlos Estrada,  Alberto de Mendoza, Rosa Catá, Héctor Alterio, Luisina Brando, entre muchos otros.

También trabajó como actriz de doblaje del personaje de Marta Roldán en el film La ciudad oculta. Además participó en varios ciclo en televisión y en decenas de obras para el Teatro Independiente.

En radio trabajó en un radioteatro con libretos de Julio Porter, junto a Corita Acuña, Marga de los Llanos, Martín Clutet y Pablo Cuiño.

Falleció el jueves 18 de junio de 1987 en Buenos Aires luego de una larga enfermedad. Sus restos descansan en el panteón de la Asociación Argentina de Actores del Cementerio de la Chacarita. En la década del '90 la AAA, de la que fue miembro activa, tesorera y encargada de relaciones internacionales desde 1966, creó en su homenaje la "Sala Olga Berg" donde se presentaron decenas de libros y obras teatrales.

Filmografía
 1951: Suburbio
 1973: Paño verde
 1985: La cruz invertida
 1989: La ciudad oculta

Televisión
 1957: Historias fantásticas de suspenso / Historias de suspenso
 1956: El mundo en el tiempo, de Tito De Miglio, junto a Guillermo Helbling y Ana María Castro.
 1956: Cámara negra, con Jorge Palaz, Julio De Grazia y María Maristany.
 1956: Pequeño teatro de la tarde
 1959: Donde empieza el camino
 1960: Obras maestras del terror
 1960: La carreta fantasma
 1961: Telebiografías
 1961: Las sombras
 1972: Alta Comedia
 1980/1981: Trampa para un soñador
 1983: Aprender a vivir... 83

Teatro
 El zoo de cristal (1954), estrenada en el Teatro Ateneo, junto con Norma Aleandro, Luis Medina Castro y Juan Carlos Galván. Integraron el Grupo de Los Cuatro, dirigido por David Stivel.
 La hora radiante (1954), de Keik Winter y estrenada en el  Teatro Mariano Moreno, con Alicia E. Blanco del Río, Miguel Ángel Castro, Roberto De Renzis, América Le Graciet y Jorge.
 Los padres terribles (1956), de Jean Cocteau.
 Orfeo en las tinieblas
 El hombre imperfecto
 La voz humana de Jean Cocteau, con los músicos Jorge López Ruiz (contrabajo), Mario Consentino (saxo) y Astarita (batería).
 Segundo Tiempo (1966), con Luis Brandoni, Marta Bianchi, Ricardo Halac, Javier Portales, María Rosa Fugazot y Chela Ruiz.
 Espiritismo en la casa vieja (1967) de Ugo Betti, estrenada en el Teatro Payró, junto con Nora Cullen, Aldo Kaiser, Alma Bressan, Onofre Lovero, Gastón Breyer, Lía Gravel, Mario Tenner y Alberto Rodríguez Muñoz.
 Fray Mocho del 900 (1975), con importante elenco que incluía a Ubaldo Martínez, María Elena Sardi, Catalina Speroni, Cristina Tejedor, Carlos Calvo, Lalo Hartich, Alejandro Marcial, Aldo Kaiser y Eloísa Cañizares, entre otros.
 El taller (1981), de Jean-Claude Grumberg y con dirección de Julio Baccaro, en compañía de Hilda Bernard, Adriana Aizemberg, Noemí Kazán, María Elena Sardi, Miryam Strat, Meme vigo, Jorge Macchi, Oscar Pedraza, Manuel Cruz, entre otros.
 Ana y las langostas (1982)

Galardones
Premio del Club Argentino de Mujeres a la intérprete de mejor dicción dramática (medalla de plata).

Referencias

Enlaces externos

Actores de televisión de Argentina
Actores de cine de Argentina
Actrices de teatro de Argentina
Actores de radio de Argentina
Directoras de teatro de Argentina
Sepultados en el cementerio de La Chacarita
Nacidos en Buenos Aires
Fallecidos en Buenos Aires


text:
La ley de Baltazar is a Chilean telenovela created by Rodrigo Bastidas y Daniella Castagno for Mega. It premiered on June 7, 2022. It stars Francisco Reyes, Amparo Noguera, Daniela Ramírez, Gabriel Cañas and Simón Pešutić.

Plot
Baltazar Rodríguez (Francisco Reyes) is a widowed man full of mysteries who lives on his farm by the sea. He has three children with whom he does not have a good relationship. After suffering a heart attack, Baltazar's children ask him to retire, but he wants to keep working and change society's view of the elderly. In addition, he will look for a way to conquer the great love of his life, Margarita (Amparo Noguera), a nun who is in charge of the town's school. Baltazar's daughter, Antonia (Daniela Ramírez), wants to find a way to take care of him, although his sons, Mariano (Gabriel Cañas) and Gabriel (Simón Pešutić), have their interests in his farm and see in his delicate condition the perfect excuse to sell it.

Cast

Main
 Francisco Reyes as Baltazar Rodríguez
 Amparo Noguera as Margarita Fuentes
 Daniela Ramírez as Antonia Rodríguez
 Gabriel Cañas as Mariano Rodríguez
 Simón Pešutić as Gabriel Rodríguez
 Francisca Imboden as Cristina Moya
 Andrés Velasco as Manuel Silva
 Ignacia Baeza as Sofía Moncada
 Mabel Farías as Rosa Zúñiga
 Fernanda Salazar as Anita Zúñiga
 Claudio Castellón as Fernando Gatica
 Felipe Rojas as Gerónimo Mendoza
 Victoria de Gregorio as Teresa Maldonado
 Santiago Meneghello as Sebastián Schmidt
 Gabriel Urzúa as Hernán Amunátegui
 Andrea Eltit as Clarita Vial
 Luis Rodríguez as Luchito Gatica
 Diego Madrigal as Benjamín Rodríguez
 Francisca Armstrong as Candelaria Olmedo
 Vivian Inostroza as Colomba Rodríguez
 Matías Bielostotzky as Matías Gatica

Guest stars
 Catalina Stuardo as Elisa Martínez
 Javiera Hernández as Paula Fuentes
 Hugo Vásquez as Dr. Horacio Ledesma
 Eduardo Reyes as José
 Matías Fernández as Genaro

Ratings

References

External links

2022 telenovelas
2022 Chilean television series debuts
Chilean telenovelas
Mega (Chilean TV channel) telenovelas
Spanish-language telenovelas


text:
Cardioptera squalodon är en bönsyrseart som beskrevs av Werner 1932. Cardioptera squalodon ingår i släktet Cardioptera och familjen Mantidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Bönsyrsor
squalodon


text:
Stenosmia denticulata är en biart som beskrevs av Van der Zanden 1992. Stenosmia denticulata ingår i släktet Stenosmia och familjen buksamlarbin. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Buksamlarbin
denticulata


text:
Walter Hilbrands (* 5. Juli 1965 in Weener) ist ein deutscher evangelischer Theologe evangelikaler Ausrichtung. Seit 2016 ist er Dekan der Freien Theologischen Hochschule in Gießen.

Leben und akademische Karriere
Walter Hilbrands wurde am 5. Juli 1965 im ostfriesischen Weener geboren. Er absolvierte im Jahr 1985 das Abitur am Ubbo-Emmius-Gymnasium in Leer und studierte anschließend von 1986 bis 1995 Evangelische Theologie in Krelingen, Gießen und an der Protestantse Theologische Universiteit im niederländischen Kampen. Dort war er noch bis 2005 als Assistent bei Professor Cornelis Houtman tätig. Von 1995 bis 1998 unterrichtete Hilbrands das Fach Altes Testament an der Bibelschule in Kirchberg an der Jagst.

Im Jahr 1998 wurde er als Dozent für Altes Testament und Hebräische Sprache an die FTH Gießen berufen, deren Abteilung Altes Testament er heute leitet. Seine Forschungsschwerpunkte liegen bei den Themenbereichen Urgeschichte, Kohelet und Exegetische Methodik.
Mit der Arbeit Heilige oder Hure? Die Rezeptionsgeschichte von Juda und Tamar (Genesis 38) von der Antike bis zur Reformationszeit wurde er im Jahr 2005 an der Protestantse Theologische Universiteit Kampen zum Doktor der Theologie promoviert.

Nachdem Hilbrands ab 2007 bereits als Studiendekan an der FTH Gießen tätig gewesen war, wurde er im Jahr 2016 zum Dekan der Hochschule ernannt.

Neben seiner Lehrtätigkeit war Hilbrands als Autor oder Herausgeber an zahlreichen theologischen Publikationen beteiligt. Er verfasste mehrere Beiträge zum Wissenschaftlichen Bibellexikon im Internet sowie diverse Schriften zu alttestamentlichen Themen. Nachdem er seit 2000 bereits die Rezensionen zum Alten Testament betreut hatte, war er ab 2009 Redakteur des Rezensionsteil des Jahrbuchs für Evangelikale Theologie (JETh). Seit der Umstellung 2017 auf ein Online-Format ist er Gesamtredakteur der AfeT-Rezensionen. Er selbst hat 30 Rezensionen in JETh bzw. den AfeT-Rezensionen geschrieben.

Seit mehr als 30 Jahren ist Hilbrands Mitglied im Arbeitskreis für evangelikale Theologie (AfeT) und nimmt gemeinsam mit anderen eine leitende Funktion in dessen Facharbeitsgruppe "Altes Testament" (FAGAT) wahr. Er gehört dem europäischen Netzwerk Fellowship of European Evangelical Theologians (FEET) an und ist zudem Mitglied der Society of Biblical Literature (SBL).

Walter Hilbrands ist verheiratet und lebt mit seiner Familie in der Nähe von Gießen.

Veröffentlichungen (Auswahl)
als Autor

 mit Manfred Dreytza und Hartmut Schmid: Das Studium des Alten Testaments. Eine Einführung in die Methoden der Exegese. Bibelwissenschaftliche Monographien 10, 2., überarb. Auflage, R. Brockhaus, Wuppertal 2007, ISBN 3-417-29471-1.

als Herausgeber

 mit Tina Arnold und Heiko Wenzel: Herr, was ist der Mensch, dass Du Dich seiner annimmst...?: Beiträge zum biblischen Menschenbild. SCM R. Brockhaus, Wuppertal 2013, ISBN 978-3-417-29250-3.

Aufsätze

 Zehn Thesen zum biblischen Schöpfungsbericht (Gen 1,1–2,3) aus exegetischer Sicht, Jahrbuch für Evangelikale Theologie 18, 2004, S. 7, Online als PDF

 Beiträge zum Wissenschaftlichen Bibellexikon im Internet

Weblinks

 Vita auf der Website der FTH Gießen

Einzelnachweise

Hochschullehrer (FTH Gießen)
Evangelikaler Theologe (20. Jahrhundert)
Evangelikaler Theologe (21. Jahrhundert)
Sachbuchautor (Theologie)
Sachliteratur (Theologie)
Alttestamentler
Ostfriese
Deutscher
Geboren 1965
Mann


text:
Попадьино — деревня в Талдомском районе Московской области России. Входит в состав сельского поселения Гуслевское. Население —  чел. ().

География
Расположена в южной части района, примерно в 10 км к югу от центра города Талдома, на правом берегу впадающей в Волгу реки Дубны. Связана автобусным сообщением с платформой Власово Савёловского направления Московской железной дороги. Ближайшие населённые пункты — деревни Бобылино и Гусёнки.

Население

История
В «Списке населённых мест» 1862 года Попадьинская — казённая деревня 2-го стана Калязинского уезда Тверской губернии по правую сторону Дмитровского тракта, при реке Дубне, в 88½ верстах от уездного города, с 19 дворами и 117 жителями (58 мужчин, 59 женщин).

По данным 1888 года входила в состав Талдомской волости Калязинского уезда, проживало 114 человек (48 мужчин, 66 женщин).

Постановлением президиума ВЦИК от 15 августа 1921 года Талдомская волость была включена в состав образованного Ленинского уезда Московской губернии и стала называться Ленинской.

По материалам Всесоюзной переписи населения 1926 года — деревня Бобылинского сельсовета Ленинской волости Ленинского уезда Московской губернии, проживало 98 жителей (44 мужчины, 54 женщины), насчитывалось 22 хозяйства, среди которых 20 крестьянских.

С 1929 года — населённый пункт в составе Ленинского района Кимрского округа Московской области, с 1930-го, в связи с упразднением округа, — в составе Талдомского района (ранее Ленинский район) Московской области.

До муниципальной реформы 2006 года — деревня Гуслевского сельского округа.

Примечания

Населённые пункты Талдомского городского округа


text:
Le mot Redstone peut renvoyer à :
 Sumner Redstone (1923-2020), PDG d'une société de cinéma américain ;
 PGM-11 Redstone, missile américain ;
 Redstone (fusée), famille de fusées dérivant du missile de même nom (Seules les fusées comportant le nom de Redstone sont listées)  :
 Redstone Sparta, un lanceur australien
 Mercury-Redstone, un lanceur américain ;

Arsenal de Redstone, une base militaire situé aux États-Unis ;
 Redstone une ville du New Hampshire aux États-Unis ;
 District historique de Redstone Coke Oven, dans le Colorado aux États-Unis ;
 Redstone, un élément servant de fil conducteur dans le jeu vidéo Minecraft ;
 Redstone, nom de code d'une série de mises à jour majeures du système d'exploitation Windows 10, à partir l'été 2016.

Notes


text:
Зґвалтува́ння та вби́вство Окса́ни Мака́р — злочин, який стався 9 березня 2012 року в місті Миколаїв. Відповідно до повідомлень ЗМІ, троє хлопців заманили на квартиру «знайому одного з них» 18-річну (народилась 11 червня 1993) Оксану Макар, яку зґвалтували, а потім, оскільки вона кликала на допомогу, один з них задушив її. Потім усі втрьох пішли шукати «місце для трупа», коли повернулися, дівчина дихала, але її задушили вдруге — дротом. Далі втрьох (замотавши дівчину в простирадло та дві наволочки) винесли дівчину до будівельного майданчика і вкинули в яму зі сміттям, яке підпалили.

Але Оксана Макар чудом вижила, її було знайдено вранці 10 березня. У неї було обпалено близько 55 % поверхні тіла, причому багато опіків до кісток — 3-го та 4-го ступенів. 16 березня Оксану Макар відправили до Донецького опікового центру.

Троє підозрюваних (яких назвала дівчина) були заарештовані ввечері 10 березня, але двоє з них відпущені вранці 11 березня. 12-13 березня справа отримала широкий розголос в соціальних мережах інтернету та ЗМІ. 13 березня протестувальники принесли до будівлі прокуратури (в центрі Миколаєва) «опудало злочинця» яке «кастрували» та спалили; вони призначили загальний мітинг на 15 березня. 14 березня президент України Віктор Янукович доручив генеральному прокурору Віктору Пшонці взяти розслідування справи під особистий контроль. Міністр внутрішніх справ України Віталій Захарченко направив до Миколаєва фахівців Головного слідчого управління МВС.

15 березня на мітинг проти беззаконня і на підтримку Оксани Макар в центрі Миколаєва (на площі Леніна) зібралося за даними ЗМІ від двох до десяти тисяч осіб. В ці ж дні аналогічні мітинги та протестні акції відбулися в Одесі (на Соборній площі), Києві, Харкові, Донецьку, Львові, Луцьку, Сумах.

Проте, незважаючи на всенародну підтримку, допомогу в лікуванні, 29 березня 2012 р. Оксана Макар померла у Донецькому опіковому центрі.

Сім'я Оксани Макар
Оксана Макар прожила з матір'ю 2,5 роки в Києві (мати 6 років жила й працювала в Києві, доньку виховувала без чоловіка); в Києві Оксана закінчила школу, й повернулася в Миколаїв, де жила останні півроку у бабусі в селищі Луч (в часи СРСР поруч з селищем була розташована велика військова радіорелейна станція). Про Оксану також відомо, що останні три роки вона займалася спортом — боксом; і не зважаючи на невеликий зріст (за словами матері) «могла захистити себе»; за характером Оксана була дуже врівноваженою (лікарі відзначали, що навіть після перенесених катувань у Оксани не виникало істерик чи проблем з психікою); водночас знайомі відзначали, що Оксана була спортивною та дуже енергійною.

ЗМІ повідомляють, що у Тетяни Суровицької (матір Оксани Макар) було дві судимості : «за неналежне виконання службових обов'язків» (засуджена до умовного строку); і друга судимість — за побиття своєї подруги, яка ніби-то схилила до подружньої зради чоловіка Тетяни Суровицької. За цією другою судимістю Т. Суровицька перебувала в ув'язненні 3,5 роки, в цей час Оксана перебувала в інтернаті й тричі тікала звідти (за словами матері, їй там було погано). Батько та вітчим Оксани Макар на момент трагедії з Оксаною — перебували в ув'язненні й були неодноразово судимі за крадіжки.

Покійний дід по матері, Роман Михайлович, мав звання «заслужений вчитель»; деякі ЗМІ повідомляють, що саме дід Оксани й виховував її (на момент трагедії дід вже помер, й Оксана жила в домі діда з бабусею), а матір Оксани жила та працювала в Києві. У Миколаєві у Оксани також була старша сестра, яка працює лікарем у військовому шпиталі ім. Дзержинського.

Злочин
9 березня (п'ятниця) 18-річна Оксана Макар приїхала з селища «Луч» в центр Миколаєва в кафе «Рибка» (на вул. Дзержинського), аби продовжити святкування «жіночого дня 8 березня». В цьому кафе Оксана бувала не раз, її знала барменша. Барменша з кафе «Рибка» в інтерв'ю сказала, що Оксана випила лише пляшку пива, і пакетик соку; близько 22:00 в кафе зайшло кілька молодих хлопців, вони зайняли столик поруч з Оксаною і вона пересіла до них. Барменша також повідомила, що на думку жителів міста, Оксані в випивку підсипали якусь речовину, від якої вона «не могла чинити опір»..

Сама Оксана Макар заявляла (пресі та своїй матері), що вона випила в кафе (в компанії вказаних чоловіків) лише «рюмку коньяку 20 грамів» і в неї почалися «провали в пам'яті»; дівчина вважає, що їй підсипали якусь речовину. В такому стані двоє підозрюваних «напросилися» (як розповіла барменша) проводжати дівчину, та повели Оксану на квартиру до третього підозрюваного (Присяжнюка), який був давно знайомий з Оксаною, і намагався багато місяців «зав'язати з нею стосунки», але отримав відмову.

Згідно з відео-записом допиту Краснощока (який був викладений невідомими в Youtube 14 березня), на квартиру дівчина прийшла дуже п'яна. Краснощок запропонував їй інтимну близькість, але отримав відмову. Вона випила одну рюмку горілки і розбила ніжку рюмки; потім її відвели у спальню, де вона заснула, повністю відключившись. Скориставшись її безпомічним станом, усі троє її зґвалтували; дівчина погрожувала заявити в міліцію (сусіди чули гучні крики, але не викликали міліцію). Краснощок задушив дівчину руками. Потім всі троє пішли шукати «місце для трупа». Коли повернулися через півгодини — дівчина дихала. Краснощок задушив її повторно проводом, загорнув дівчину в простирадло і дві наволочки і виніс на вулицю. Біля під'їзду впустив дівчину на асфальт, вона не застогнала і не подавала ознак життя. Втрьох віднесли дівчину на давно покинуту недобудовану поліклініку в центрі Миколаєва, і кинули в підвалі в яму зі сміттям (зі слів Краснощока, «якийсь басейн»). Підпалили наволочки, і кинули поруч дівчини. Пішли, але через п'ять хвилин Краснощок повернувся і забрав простирадло, дівчина горіла, але не подавала ознак життя.

21 березня «джерело інформації в міліції» повідомило газеті «Комсомольська правда в Україні», що напад на Оксану Макар було заздалегідь сплановано, і до нього ретельно готувалися. Зокрема, джерело в міліції повідомило, що Максим Присяжнюк безуспішно намагався зав'язати з нею стосунки, і його дуже зачепило, що вона навідріз відмовила йому «такому багатому і впливовому»:
 «Мотив покищо до кінця не ясний. Але те, що він задумав з дівчиною поквитатися, причому найжорстокішим чином — взяти силоміць, а потім вбити, — встановлений факт». У соцмережах Присяжнюк знайшов Краснощока, з яким погодив злочинний план. У день злочину Присяжнюк не виходив з дому і постарався (з метою забезпечення алібі), щоб його бачило якомога більше людей.

Оксана вижила
10 березня 2012, випадковий перехожий Олег Найда почув дуже тихі, віддалені крики про допомогу за парканом давно покинутої, недобудованної поліклініки (в центрі Миколаєва) і викликав міліцію о 8:20 ранку. Міліція приїхала буквально через 4 хвилини (двоє молодих міліціонерів, на старому жигулі-07), вони і знайшли Оксану обгорілу в ямі згорілого сміття (протягом 20 хвилин прибуло 4 машини міліції). Однак карета швидкої допомоги їхала 40 хвилин, хоча станція швидкої допомоги знаходиться буквально поруч з місцем злочину.

Міліціонери витягли дівчину з ями (вона не могла вибратися самостійно); вона стала на ноги, але тут же впала від болю в обпалених ступнях. Вона могла говорити і назвала негідників, які намагалися її вбити. За розповідями лікарів, до лікарні дівчину привезли голу, обгорілу, в міліцейській шинелі, і зі слідом зашморгу на шиї. Лікар куратор Олександр Чеботарьов сказав, що «потрібно довго лежати на вугіллі, щоб опіки досягли такої глибини».

Мати дівчини, Тетяна Суровицька в останні роки проживала і працювала в Києві. Про те, що Оксана при смерті, матері повідомила (10 березня в 11:00) старша сестра Оксани, яка працює лікарем у військовому госпіталі ім. Дзержинського в Миколаєві. 11 березня в 6:00 ранку мати була в палаті у Оксани.

Лікування дівчини
10 березня в 10:20 ранку Оксану Макар було доправлено до обласного центру термічної травми в міській лікарні № 3. У неї було обпалено близько 55 % поверхні тіла, значна частина опіків 3-го та 4-го ступенів.

Як розповіла мати потерпілої Тетяна Суровицька 12 березня:
Оксаночка знаходиться зараз в реанімації. Лікарі спочатку давали 2 відсотки, тепер — пів… У неї нирки просто… зварені… Лікарі сказали, що за 30 років практики вони такого ще не бачили. Зазвичай, сказали вони, люди вмирають протягом 2—3 годин, і то, при менших опіках… А у Оксаночки — 55 відсотків опіків… Вона у мене одна-єдина, я за неї все віддам — всю шкіру, нирки, все — лише б вона жила…

12 березня дівчині ампутували праву руку. У дівчини також були обвуглені тулуб, стегно, поперек, стопи. Її перевели з реанімації до палати інтенсивної терапії.

Знімальна група російського «Першого каналу» запропонувала перевезти на літаку Оксану для лікування в московській клініці, проте лікар-куратор дівчини Володимир Мороз заявив, що стан потерпілої не дозволяє її транспортування ні до Москви, ні до Києва. 14 березня кров для постраждалої здали понад 150 миколаївців.

15 березня Оксану Макар ввели в стан медикаментозного сну і перевели на штучне вентилювання легенів. З першого дня миколаївських лікарів консультували київські колеги, зокрема доцент кафедри комбустіології Національної медичної академії післядипломної освіти Володимир Циганков. Біля палати дівчини міліція виставила охорону.

16 березня до Миколаєва прибув керівник Донецького опікового центру Еміль Фісталь, який вирішив перевести Оксану Макар до Донецька для лікування в Донецькому опіковому центрі. Того ж дня її прооперували і відправили до Донецька.

З 16 березня в Донецькому опіковому центрі дівчину готують до операції з пересадки шкіри.

18 березня в Оксани виявили запалення легенів, що почалося через переохолодження — вона десять годин пролежала на вулиці.

19 березня після чергового очищення ран з'ясувалося, що «у неї згоріла пряма кишка, м'язи сідниць, сухожилля, бовтається тазостегновий суглоб, приєдналася двостороння пневмонія, легені майже повністю пропали». 20 березня за допомогою лікаря з Швейцарії буде проведено операцію з видалення некротичних тканин.

У четвер вранці 29 березня 2012 року (7:30 за Київським часом) Оксана Макар померла у Донецькому опіковому центрі.

Поховання
Оксану Макар поховали в білій вінчальній сукні і в білій труні 31 березня 2012 року на цвинтарі села Шевченкове біля пам'ятника героям Великої Вітчизняної війни (поблизу Миколаєва, біля селища Луч Вітовського району, де жила дівчина).

На похорон прийшло близько 1000 осіб, з Миколаєва було організовано підвезення автобусами; витрати на похорон взяла на себе місцева влада; присутній мер Миколаєва Чайка Володимир Дмитрович, голова облради, заступник губернатора. Губернатор не був присутній, можливо, з тієї причини, що він, на самому початку лікування О. Макар, конфліктував з мітингами на її підтримку. Розпорядниками на похоронах були люди, які організовували стихійні мітинги, зокрема Юрій Круцілов (вони назвали себе групою «Громадськість проти беззаконня»). На прохання матері дівчини пресі було відмовлено у будь-яких коментарях в ці дні, хоча на похорон прибули знімальні групи більшості телеканалів України, а з Росії — канал «Росія-1».

Офіційне співчуття надіслав президент України Янукович: «Щиро співчуваю рідним та близьким дівчини, передчасно пішла з життя в результаті вчиненого проти неї жорстокого злочину».

Кримінальна справа

12 березня двоє з трьох підозрюваних у причетності до злочину було відпущено під підписку про невиїзд. Під вартою залишився лише той, хто безпосередньо душив, а потім підпалював дівчину. Тоді ж місцеві журналісти повідомили, що один з відпущених підозрюваних — син колишньої глави Єланецької райдержадміністрації, а другий — нібито син колишнього прокурора Центрального району Миколаєва.

13 березня стали відомі імена підозрюваних: Євген Краснощок, Максим Присяжнюк (усиновлена дитина колишньої глави Єланецької РДА) і Артем Погосян. Двох останніх спочатку відпустили під підписку про невиїзд, але 13 березня їх знову було затримано. За рішенням Центрального районного суду Миколаєва, усіх трьох посадили під варту у слідчому ізоляторі.

13 березня проти трьох затриманих було порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 152 Кримінального кодексу (зґвалтування, вчинене групою осіб); щодо одного з них додатково порушено справу за статтею п. 10 ч. 2 ст. 115 (вбивство, вчинене з метою приховання іншого злочину, поєднане із зґвалтуванням). Міністр внутрішніх справ України Віталій Захарченко надіслав до Миколаєва фахівців Центрального апарату міністерства.

14 березня мати Оксани, Тетяна Суровицька казала в відео-зверненні (яке було викладено на Youtube), що хоча Оксана увесь час залишалася притомною, але міліція та прокуратура не допитали її, і не була зроблена медична експертиза. Але під кінець дня 14 березня, Оксану Макар допитали слідчі (двоє з міліції та двоє з прокуратури) і було нарешті здійснено судмедекспертизу. За словами матері, Оксана пам'ятає майже все, що сталося з нею того вечора: так, дівчина розповіла, що її почали душити тоді, коли вона пригрозила хлопцям повідомити про подію в міліцію.

Особи підозрюваних в злочині
В перші ж дні після арешту, усі троє підозрювані визнали свою участь в скоєнні злочину.

Максим Присяжнюк на момент скоєння злочину працював юристом в управлінні культури Миколаївської мерії; але працював там лише три місяці. Зі слів керівниці Управління, жінки з управління культури тепер жахаються, бо у них теж доньки. Зі слів свідків, Присяжнюк тривалий час знав Оксану, але вона йому відмовляла. Про Максима Присяжнюка кажуть, що він «покинув вагітну дружину, й водив до себе дівчат».

Євген Краснощок в 17 років пішов з дому (через конфлікт з вітчимом та матір'ю); працював у фірмі з розповсюдження телефонних карток, також на будівельних шабашках; в момент скоєння злочину працював охоронцем у косметичному магазині на ринку Колос. В Інтернеті був в соціальній групі, яка близька до скінхедів; носив примітну «цап'ячу борідку». Має однорічну дитину від «дружини без реєстрації». На викладеному в інтернеті відео, Краснощок каже таку фразу: «Я її зґвалтував. Вона не заспокоїлася, і я вирішив її задушити».

Артем Погосян — за повідомленнями ЗМІ, його батько (помер кілька місяців тому) працював чи прокурором, чи заступником прокурора в одному з районів Миколаєва. Також в ряді ЗМІ є інформація, що старший брат Погосяна перебуває в тюрмі за зґвалтування.

Оксана Макар була в свідомості увесь час з 10 до 16 березня
15 березня Оксана Макар по телефону дала екслюзивне інтерв'ю сайту «Gazeta.ua» :
 «Почуваюся погано. Майже не відчуваю тіла. Лікарі кажуть, якби була без свідомості — мені було б легше. А так я все бачу, розумію, відчуваю. Але це добре, я у свідомості. Кажуть, шансів більше».
 «Я пам'ятаю бар і як ми йшли в гості. Потім я відключилася. Провал… Пам'ятаю, як мене душили. І коли прийшла до тями. Коли всю ніч лежала, пам'ятаю. Я думала, що не переживу. Тіла не відчувала. Спочатку кликала на допомогу. Але там нікого не було. Почала молитися. Мені здалося, що я померла. Все пам'ятаю, як в тумані».
 «Як ви розцінюєте таке чудесне спасіння? Що Ви про це думаєте? — Оксана: Мабуть, Бог так вирішив. Якщо не дав померти, значить, я для чогось йому тут потрібна. Я обов'язково виживу. Я буду дуже старатися. Дуже…»

Подальше розслідування справи
22 березня через порушення, допущені при розслідуванні злочинів, скоєних стосовно Оксани Макар, до відповідальності притягнуто 9 керівників підрозділів внутрішніх справ у Миколаївській області, а також низку працівників органів прокуратури Миколаївської області. Звільнено із займаних посад заступника начальника слідчого управління та начальника відділу з розслідування злочинів проти життя і здоров'я людини внутрішніх справ у Миколаївській області.

29 березня кримінальну справу Оксани Макар перекваліфікували зі статті про замах на вбивство на статтю про умисне вбивство.

На початку квітня з'явилися повідомлення в ЗМІ, що за 20 діб (коли Оксана була живою після злочину), прокуратура не провела «офіційне впізнання» підозрюваних Оксаною Макар (як передбачено ст. 174 Карного процесуального Кодексу). Також стверджується, що за станом на 10 квітня прокуратура так й не висунула звинувачення підозрюваним (Присяжнюку, Погосяну, Краснощоку).

25 квітня справу було передано до Центрального районного суду Миколаєва. Підозрюваним висунули звинувачення за ч.2 ст.115 і ч.4 ст.152 Кримінального кодексу («умисне вбивство, вчинене з особливою жорстокістю, поєднане із зґвалтуванням за попередньою змовою групою осіб»; «зґвалтування з тяжкими наслідками»; максимальне покарання — довічне ув'язнення)..

13 травня 2012 року міліція взяла матір Оксани Макар Тетяну Суровицьку під охорону внаслідок отримання останньою погроз на її адресу. Починаючи з 12 червня судові засідання проходять у відкритому режимі, за винятком окремих засідань, де будуть вивчатися докази, які не підлягають розголошенню (тобто інтимного характеру).

Вирок
Центральний районний суд Миколаєва присудив покарання вбивцям: Євгену Краснощоку — довічне ув'язнення, Максиму Присяжнюку — до 15 років позбавлення волі, Артему Погосяну — до 14 років позбавлення волі.

У травні 2013 Миколаївський апеляційний суд погодився з рішенням першої інстанції у справі про зґвалтування і вбивство Оксани Макар.

У червні 2014 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і крімінальних справ виніс рішення у справі про вбивство Оксани Макар, залишивши в силі вирок попередньої інстанції.

Суспільний резонанс

Мітинги

13 березня, після того, як двох підозрюваних було відпущено під підписку про невиїзд, перед будівлею Центрального РВВС встановили пікет. Після цього пікет пересунувся до прокуратури Миколаївської області. Ще одна акція протесту відбулася на площі Леніна.

14 березня в Інтернеті було створено «Сайт підтримки Оксани Макар». У соціальних мережах «В Контакті» та «Facebook» було створено велику кількість груп і спільнот, через які організовувалися мітинги.

За повідомленнями ЗМІ, 15 березня на мітинг на площі Леніна зібрав від двох до десяти тисяч осіб. Цим скористалося молодіжне крило «Партії регіонів» — «Молоді регіони», які зареєстрували в міськвиконкомі свій мітинг і поставили свою сцену і звук на 30 хвилин раніше. У результаті мітингувальники розділилися на дві великі групи. Міський голова Володимир Чайка під час свого виступу був обсвистаний за те, що не показався 13 березня і не озвучив свій погляд (хоча, за його словами, він був у відрядженні).

15 березня стало відомо, що 10 березня до ЛШМД було доставлено 18-річну Олександру Попову (вона не була зґвалтована, але побита до полусмерті), була знайдена лежачою без свідомості, голою на землі в парку в центрі Миколаєва. За словами головного лікаря ЛШМД, стан Олександри не легший, ніж Оксани Макар, злочинець ногою роздавив їй трахею. Злочин творився в людному місці, на очах декількох жінок; злочинець затриманий 11 березня 2012 року. На мітингу 15 березня на площі Леніна були заклики підтримати не тільки Оксану Макар, але і Олександру Попову.

Учасники мітингу на площі Леніна зібрали для лікування Оксани Макар 7 тисяч 511 гривень. Крім того, ще 6 тисяч 652 гривні було зібрано для Олександри Попової. Всього до 16 березня на рахунок матері Оксани Макар надійшло понад 110 тисяч гривень.

15 березня мітинги проти беззаконня і на підтримку Оксани Макар відбулися також у Києві, Одесі та Харкові, 16 березня — у Сумах і у Львові. 15 березня активістки руху Femen провели топлес-акцію біля будівлі Генеральної прокуратури України, вимагаючи найжорсткішого покарання для злочинців.

Преса писала «нікого і ніколи українці так дружно не рятували», «трагедія Оксани об'єднала Україну»; те, що Оксана вижила всупереч подвійному задушенню та спаленню, вважали чудом.

Після смерті Оксани Макар її мати передала всі гроші, що залишилися, на лікування Олександри Попової. Згодом на ці гроші в Німеччині купили і привезли обладнання для лікування дівчини.

Реакція українських політиків та громадських активістів

Під час пленарного засідання Верховної ради 14 березня народний депутат Геннадій Задирко, коментуючи події, сказав, що Україні потрібно «повернути смертну кару». Депутат Олег Ляшко закликав своїх колег перерахувати постраждалій одноденну зарплату депутатів, а також «каструвати педофілів».

Радник президента Марина Ставнійчук підтримала мешканців Миколаєва, які виступили проти звільнення підозрюваних. Вона зазначила, що в Адміністрації президента здивовані поведінкою правоохоронців, які відпустили підозрюваних у жорстокому зґвалтуванні і спробі вбивства. Радник президента підкреслила, що особисто їй як юристу «взагалі незрозуміло, як після такого звірячого злочину можна було затриманих відпустити».

Губернатор Миколаївської області Микола Круглов звинуватив у трагедії зокрема й сім'ю постраждалої дівчини: «Питання контролю дитини — це питання сім'ї. Це неповнолітня дитина, у нас у 18 років ще в школі вчаться — я з цього погляду говорю». Раїса Богатирьова (віце-прем'єр-міністр Україні і за сумісництвом міністр охорони здоров'я України) мала розмову з Миколою Кругловим і попросила забезпечити Оксану необхідною медичною допомогою.

Секретар РНБО Андрій Клюєв висловив упевненість, що миколаївських ґвалтівників буде покарано за всією суворістю закону. Він зазначив, що «влада зобов'язана адекватно реагувати на будь-який злочин — ніхто не повинен уникати покарання незалежно від зв'язків чи соціального статусу».

Президент України Віктор Янукович доручив генеральному прокурору Віктору Пшонці забезпечити повне і неупереджене розслідування злочину.

Заслужена артистка України Анжеліка Рудницька сказала, що не вірить у виконання указу президента Януковича про забезпечення повного і неупередженого розслідування справи зґвалтування Оксани Макар. Вона заявила: «Якщо правоохоронна система не здатна захистити своїх громадян і покарати винних, люди самі повинні всіма доступними законними методами змусити її це робити».

Організатор громадських акцій протесту Юрій Круцилов заявив, що люди сумніваються в тому, що діти чиновників отримають справедливе покарання. Тому, за його словами, активісти беруть цю справу «під народний контроль». Круцилов зазначив, що миколаївці будуть домагатися відставки правоохоронців, причетних до того, що винуватці злочину опинилися на волі.

Народний депутат Сергій Соболєв заявив, що «бреше відверто прес-секретар миколаївського обласного УВС» підполковник Ольга Передеренко, яка заявила, що «дівчина була в такому стані, що не могла ні одного свідчення дати». Він обурився, що вона досі працює.

Преса Заходу
Трагедію Оксани Макар згадали багато інформаційних сайтів Заходу, а також практично всі найбільші ЗМІ, включаючи ABC News, The Independent, Arab News, Agence France-Presse, Le point, Paris Match, Aftonbladet, Slobodna Dalmacija, Star Gazete,
Wirtualna Polska, Ekstra Bladet,
Giornalettismo,
La Informacion. Зокрема французька «Le Figaro» надрукувала невелику статтю «Муки Оксани обурили Україну». А газета «The New York Times» написала: «Оксана Макар прийшла в цей світ, щоб відкрити українському суспільству очі».

Посилання
 Фанати ґвалтівників Макар збирають для них гроші і погрожують «бидлу»
 Оксана Макар померла 29 березня у Донецькому опіковому центрі
 Хронологія усіх подій з Оксаною Макар
 Сайт підтримки Оксани Макар

Документальні телепередачі
 Оксана Макар. Переосмислення — Українські сенсації. 1+1.
 Випуск 3. Мати Оксани Макар зізналась, на що витратила гроші доньки — «Один за всіх». СТБ.

Див. також
 Смерть Ігоря Індила
 Протести у Врадіївці

Примітки

Зґвалтування
2012 у Миколаєві
2012 в Україні
Масові протести
Протести в Україні
М
Убивства 2012
Події 9 березня
Березень 2012


text:
Edmund Hastings, 1. Baron Hastings of Inchmahome (* zwischen 1263 und 1269; † 23. oder 24. Juni 1314 bei Bannockburn) war ein englischer Adliger und Militär.

Herkunft
Edmund Hastings war ein jüngerer Sohn von Henry Hastings und von dessen Frau Joanna de Cantilupe. Sein Vater war während des Zweiten Kriegs der Barone einer der Führer der Rebellen gegen den König gewesen. Als Rebell waren ihm seine Güter abgesprochen worden, so dass er diese nach dem Ende des Bürgerkriegs zurückerwerben musste. John Hastings starb 1269, sein Erbe wurde Edmunds älterer Bruder John Hastings.

Heirat mit einer schottischen Erbin
Durch die Gunst des englischen Königs Eduard I. hatte Hastings um 1293 Isabel, die Witwe von William Comyn of Kirkintilloch und Tochter und Erbin der schottischen Adligen Isabel, Countess of Menteith und von Sir John Russel heiraten dürfen. Kurz zuvor, am 6. Januar 1293, hatte Eduard I. dem schottischen König John Balliol befohlen, Isabel von ihrem Eid zu entbinden, nicht ohne Balliols Zustimmung zu heiraten, da er Edmund Hastings ihre Heirat bereits 1291 oder 1292 versprochen hätte, als Schottland unter seiner Herrschaft stand. Das schottische Parlament hatte 1285 Isabel der Jüngeren die Hälfte der Ländereien ihrer Mutter Isabel, Countess of Menteith zugesprochen. Durch die Heirat erwarb Hastings diese Ländereien, jedoch nicht den Anspruch auf den Titel Earl of Menteith. Als Urenkel von David of Huntingdon beanspruchte Hastings dazu selbst Besitzungen in Dundee sowie Teile der Baronien Inverbervie in Kincardineshire und Longforgan in Perthshire. Da Hastings den englischen König bei dessen Versuch, Schottland unter englische Oberherrschaft zu bringen, loyal unterstützte, wurden ihm am 26. Dezember 1295 die noch nicht zurückgegebenen Güter seines Vaters in Suffolk zugesprochen. Am 28. August 1296 schwor Hastings dem König als Oberherrn von Schottland die Treue.

Obwohl Hastings nach Ausbruch des Schottischen Unabhängigkeitskrieges 1296 Schwierigkeiten hatte, die schottischen Besitzungen seiner Frau unter seiner Verwaltung zu halten, berücksichtigte Eduard I. seine Ansprüche ausdrücklich, als er am 22. Mai 1306 Edmunds älteren Bruder John die besetzten Ländereien von Alan Stewart, Earl of Menteith übertrug, dem Enkel von Walter Stewart.

Teilnahme am Schottischen Unabhängigkeitskrieg
Im Krieg gegen Schottland wurde Hastings zwischen 1298 und 1310 regelmäßig zum Militärdienst aufgeboten. Ab 1299 wurde er auch regelmäßig in das Parlament berufen, wobei er sich nach Inchmahome, der wichtigsten Herrschaft von Menteith Lord Hastings of Inchmahome nannte. Anfang 1300 unterstützte er Eduard I. bei dessen Feldzug nach Annandale und im Juli bei der Belagerung von Caerlaverock. Wie zahlreiche andere englische Adlige unterschrieb er am 12. Februar 1301 den Brief an den Papst, in dem die englischen Barone dem Papst das Recht absprachen, über König Eduards Ansprüche auf Schottland zu urteilen. Im Februar 1302 wurde Hastings zum Verwalter von Berwick und im Juli 1306 von Perth ernannt. Im Juni 1308 ernannte Eduard II. ihn zu einem der drei Militärgouverneure für Schottland zwischen dem Forth und den Orkneys. Von 1310 bis 1311 war er Constable von Dundee und im Mai 1312 wieder Verwalter und Sheriff von Berwick. Im Sommer von 1314 nahm er am Feldzug von Eduard II. nach Schottland teil, der in der klaren Niederlage von Bannockburn endete, wo er fiel. Von ihm sind keine Kinder bekannt.

Weblinks

Edmund, 01 Baron Hastings Of Inchmahome
Baron Hastings
Mitglied des Englischen Parlaments
Person in den Schottischen Unabhängigkeitskriegen (England)
Engländer
Geboren im 13. Jahrhundert
Gestorben 1314
Mann


text:
Miapolis es un proyecto visionario de rascacielos para Miami, Estados Unidos de América, el cual no llegó a ser construido. Si este edificio se construyera se convertirá en el edificio más alto del mundo. El costo total es de aproximadamente 22 mil millones de dólares y estaría ubicado en la isla de Watson. La altura será 975 metros, superando al Burj Khalifa en Dubái.

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial (en inglés)

Rascacielos de Miami

it:Miapolis