text:
Jacek "Dżej Dżej" Jędrzejak (ur. 22 sierpnia 1963 w Ostrowie Wielkopolskim) – polski basista, wokalista, autor tekstów i kompozytor, członek zespołów Big Cyc i Czarno-Czarni, wcześniej Rokosz. Twórca takich przebojów, jak "Makumba", "Nogi", "Berlin Zachodni", czy piosenki "Nie choruj", będącej motywem przewodnim serialu Daleko od noszy. Pojawia się w czołówce sitcomu Świat według Kiepskich, śpiewając piosenkę tytułową. W 2017 wraz z zespołem wystąpił gościnnie w 506. odcinku tego serialu. Jest również autorem piosenki "Słoiki" będącej motywem przewodnim serialu paradokumentalnego pod tym samym tytułem.

Ze swymi zespołami nagrał 30 płyt. W styczniu 2021 ukazała się pierwsza solowa płyta muzyka Ósmy dzień tygodnia. Kompozycje i teksty są w całości autorstwa muzyka, jedynym zaproszonym gościem na płycie jest syn wykonawcy, Kacper "Kacpersky" Jędrzejak, który śpiewa piosenkę "Sushi". Producentem płyty i wykonawcą muzyki jest Robert Cichy. Teledysk do promującego płytę utworu "Dom" wyprodukował Darek Szermanowicz z "Grupy 13". W związku z pandemią płyta została nagrana w systemie home office.

Życiorys

Absolwent filologii polskiej Uniwersytetu Łódzkiego (magisterium 1989).

Na początku lat 80. w Ostrowie Wielkopolskim założył zespół rockowy "Współczynnik inteligencji", w którym grał na gitarze. Grupa istniała 3 lata. Jako basista debiutował w zespole Rokosz w 1984. Jako muzyk Rokosza występuje w filmie Fala – Jarocin '85. W 1988, wraz z byłymi członkami Rokosza, Jarosławem Lisem, Romanem Lechowiczem oraz Krzysztofem Skibą założył grupę Big Cyc. W 1996 roku współtworzył zespół Czarno-czarni.

Pod koniec lat 80. ubiegłego wieku uczestnik happeningów Pomarańczowej Alternatywy w Łodzi. Na początku lat 90. współpracował z programami telewizyjnymi "Lalamido" i "Rock-noc" (TVP2). W tym okresie był zaangażowany także w organizację tras koncertowych alternatywnych zespołów z Zachodniej Europy, m.in. Memento Mori, Immaculate Morals, Perestroika, Ear Damage, Toy Factory, Manicomics.

Zagrał ok. 3000 koncertów, w tym m.in. na Przystanku Woodstock, Festiwalu Muzyków Rockowych w Jarocinie, Krajowym Festiwalu Polskiej Piosenki w Opolu, Sopot Festivalu czy Festiwalu TOPtrendy. Ze swoimi zespołami występował w USA, Kanadzie, Anglii, Szkocji, Irlandii, Niemczech, Austrii, Szwajcarii, Belgii, Holandii, Finlandii, Szwecji i Słowacji.

Był jurorem m.in. na Festiwalu Muzyków Rockowych w Jarocinie, Festiwalu "Rock Time" w Opolu czy Międzyuczelnianym Przeglądzie Kabaretów "Klamka" w Krakowie.

Jest twórcą muzyki do spektaklu teatralnego "Telerodzina", autorstwa Małgorzaty Kamińskiej-Sobczyk, wystawionego w 2006 przez słupski teatr "Tęcza" oraz współtwórcą piosenek do widowiska "Siedem jest bestii moich, czyli cyrk metafizyczny Wiesława Dymnego", zrealizowanego w 1998 przez Stary Teatr z Krakowa i TVP. W 2017 r. napisał muzykę, w tym piosenkę tytułową, do filmu Piotrowsky w reż. Marcina Biegańskiego, w którym również wystąpił. Jest autorem piosenek w projekcie Wesoła Załoga zawierającym cykl utworów muzycznych dla dzieci.

Gościnnie współpracował z zespołami: Piersi, Kobranocka, Roan, Memento Mori, Pidżama Porno, Łydka Grubasa. Nagrywał piosenki w duetach z: Maciejem Maleńczukiem ("Teczka"), Pawłem Kukizem ("Lecę w dół"), K.A.S.Ą. ("Homotubisie"), Jerzym Połomskim ("Bo z dziewczynami"), Olkiem Klepaczem ("Ballada o ścierwojadach"), Marylą Rodowicz ("Mam to w nosie" i "Łazik z Tormesu cz.1"), Izabelą Skrybant ("Zostaniesz ze mną"), Łydką Grubasa ("Była"), 1984 ("Rudra").

Bohater filmu dokumentalnego "Rokędrolowiec" w reż. W. Więckowiaka oraz produkcji telewizyjnych "Big Cyc na poważnie" (TVP2, 1993), "Ostry dyżur" (TVP2, 1996), "X lecie Big Cyca" (TVP2, 1998), "Prywatka u Czarno Czarnych" (TVP2, 1999), "Przed Wami Big Cyc" (TVP2, 2005).

Działalność pozamuzyczna
Publikował w Gazecie Wyborczej, przez wiele lat prowadził audycję radiową "Radio Big Cyc".

Od 1998 zaangażowany  w działalność antyrasistowską, a jego utwór znalazł się na pierwszej składance "Muzyka przeciwko rasizmowi", firmowanej przez Stowarzyszenie "Nigdy Więcej". W 2013 wspólnie z aktorem Robertem Zawadzkim zorganizował akcję charytatywną "Artyści poszkodowanym w wybuchu gazu w Jankowie Przygodzkim", podczas której gwiazdy muzyki, filmu i sportu wspierały ofiary eksplozji gazociągu niedaleko Ostrowa Wielkopolskiego.

W listopadzie 2013 nakładem wydawnictwa Bellona ukazała się książka Jacka Jędrzejaka Kontrabas i bumerang, będąca relacją z wyprawy do Australii, Nowej Zelandii, Malezji i Singapuru. W styczniu 2016 oficyna Zysk i S-ka wydała drugą książkę Jacka Jędrzejaka, Z gitarą przez Antyle, dziennik z podróży po Antylach.

W 2019 wraz z zespołem Big Cyc został ambasadorem antysmogowej akcji "Więcej tlenu". Zespół nakręcił ekologiczny teledysk do piosenki o tym samym tytule, a muzyk, promując potrzebę walki ze szkodliwymi dymami i pyłami, pojawił się na billboardach i folderach, w kalendarzach, a nawet na samochodach.

Jest zapalonym kibicem sportowym i angażuje się w życie sportowe swojego rodzinnego miasta: jest autorem słów hymnu drużyny żużlowej TŻ Ostrovia oraz kompozytorem hymnu drużyny piłki ręcznej Arged KPR Ostrovia Ostrów Wielkopolski.

Dyskografia
Płyty solowe
 Ósmy dzień tygodnia (2021)

Big Cyc (główny wokal, gitara basowa)
 Z partyjnym pozdrowieniem (1990)
 Nie wierzcie elektrykom (1991)
 Miłość, muzyka, mordobicie (1992)
 Wojna plemników (1993)
 Frankenstein's Children (1993)
 Nie zapomnisz nigdy (1994)
 Golonka, flaki i inne przysmaki (1995)
 Z gitarą wśród zwierząt (1996)
 Pierwsza komunia, drugie śniadanie, trzecia Rzeczpospolita (1997)
 Wszyscy święci (1999)
 Świat według Kiepskich (2000)
 Zmień z nami płeć (2002)
 Bombowe hity czyli the best of 1988–2004 (2004)
 Moherowe berety (2006)
 Szambo i perfumeria (2008)
 Na barykadzie rokędrola (2009)
 Zadzwońcie po milicję! (2011)
 Wiecznie żywy (2013)
 Big Cyc 25 lat. Przystanek Woodstock 2013 (2014)
 Jesteśmy najlepsi (2015)
 Czarne słońce narodu (2016)
 Dobre bo polskie (2017)
 30 lat z wariatami (2018)
 Jak słodko zostać świrem (2020)
 Polska muzyka (2020)
 Przystanek wolność (2022)

Czarno Czarni (gitara basowa)
 Czarno-Czarni (1998)
 Niewidzialni (2000)
 Jasna strona księżyca (2002)
 Sułtani swingu (2004)
 Nudny świat (2009)
 The Power Of The Dance Floor (2013)
 Najlepsze piosenki (2014)
 Francuska miłość (2017)
 Live! (2022)

Rokosz (gitara basowa)
 Oceany (2007, reedycja)
 Historia polskiego reggae pisana w Ostrowie Wielkopolskim (2020)

Filmografia
 Broń chemiczna (1991)
 O dwóch takich, co nic nie ukradli (1999)
 Świat według Kiepskich (1999–2013, w czołówce + piosenka)
 O czym szumią kierpce (2000, w czołówce + piosenka)
 Daleko od noszy (2003–2007, w czołówce + piosenka)
 Piotrowsky (2017, jako on sam)

Książki
 Kontrabas i bumerang, Bellona, 2013,
 Z gitarą przez Antyle, Zysk i S-ka, 2016.

Przypisy

Bibliografia

Linki zewnętrzne
 "Rokędrolowiec", film o Jacku Jędrzejaku

 Jacek Jędrzejak w bazie działaczy opozycyjnych Stowarzyszenia Wolnego Słowa

Polscy basiści punkowi
Polscy wokaliści punkowi
Polscy basiści rockowi
Polscy wokaliści rockowi
Polscy kompozytorzy muzyki rozrywkowej
Polscy tekściarze
Członkowie Big Cyca
Członkowie Czarno-Czarnych
Muzycy związani z Łodzią
Absolwenci Uniwersytetu Łódzkiego
Ludzie urodzeni w Ostrowie Wielkopolskim
Urodzeni w 1963


text:
«Global Voices» — международное сообщество писателей, блогеров и активистов, которые стремятся сообщать о том, что происходит в гражданских СМИ по всему миру. Некоммерческий проект, начатый в Центре Беркмана по изучению интернета и общества при Гарвардском университете в декабре 2004 года, в 2008 году стал независимой некоммерческой организацией, зарегистрированной в Амстердаме. В 2006 году агентство Reuters включило вклад «Global Voices» в свою новостную ленту.

Примечания

Литература

Ссылки

Организации, основанные в 2004 году

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Ивано-Гудино   — деревня  в  Смоленской области России,  в Ельнинском районе. Население – 147 жителя (2021 год). Расположена в юго-восточной части области  в 15  км к северо-востоку от города Ельня, в 14,5 км восточнее автодороги  Сафоново — Рославль, на берегу реки Усия. Входит в состав Бобровичского сельского поселения.

История
До 2004 года деревня была центром Кузнецовского сельского округа Ельнинского района.

Экономика
Школа, фермерские хозяйства, сельский клуб .

Примечания

Населённые пункты Ельнинского района


text:
Der Litauische Fußballpokal, () ist der nationale Pokalwettbewerb für Vereinsmannschaften im litauischen Fußball. Von 1947 bis 1989 war der Wettbewerb der Pokal der Litauischen Sozialistischen Sowjetrepublik.

Die Endspiele im Überblick

Rangliste der Sieger
Berücksichtigt wird nur der nationale Pokalwettbewerb des unabhängigen Litauen.

** 1996 als Kareda-Sakalas Šiauliai bzw. 1999 als Kareda Šiauliai.

Weblinks
 Liste der Endspiele mit Finaldaten. omnitel.net (englisch)
 Liste der Endspiele. rsssf.com (englisch)

Pokal
Sportgeschichte (Litauen)


text:
A szentgyörgyvölgyi nemes és báró Bakách család, gyakran Bakács írásmóddal, egy a 18. század közepén kihalt Zala vármegyei magyar nemesi család.

Története
A család az Árpád-kor végén tűnik fel, a 13. század második felében már birtokokkal rendelkeztek Zala vármegyében. Első oklevelekkel is bizonyítható őse egy bizonyos Bakoch, akinek Tamás nevű fiát 1314-ben említik. Ennek ellenére a teljes leszármazás csak egy későbbi családtagig, Benedekig vezethető vissza. Ennek a Benedeknek a fia, Bakách Sandrin (esetleg Sándor) 1525-ben II. Lajostól királyi adományként kapta Uzd, Patala és Füred települések birtokát. Sandrin részt vett a mohácsi csatában is, melyben az alsólendvai Bánffy családból való alsólendvai Bánffy János nádornak, akinek a lovát kilőtték alóla, átengedte saját lovát, hogy azzal menekülhessen el. Bánffy ezért Bakách Sandrinnak Baltavár birtokát adta ajándékba. Sandrin lova hiányában török fogságba került a csata után, de 1530-ban kiszabadult. 1532-ben I. János nemesi rangra emelte, és címerébe az a jelenet került, amikor a nádort segíti fel a lovára.

Bakách Sándor unokája, Sándor, Keszthely főkapitánya volt, 1622-ben megerősítették nemességében, 1625-ben pedig bárói rangot kapott. Jelen volt az 1625-ös országgyűlésen, onnan küldték Zalavár, Egervár és Nempthi várainak felügyeletére. Nejétől, rábadoroszlói Rumy Katalintól született két fia: báró Bakách István és ifjabb báró Bakách Sándor, aki 1686-ban harcolt Buda visszafoglalásakor. Férje halála után, Rumy Katalin Babocsay István felesége lett. Bakách Sándor kesztehlyi kapitány gyermeke Bakách Farkas volt.

Bakách Farkas fiának, ifjabb Bakách Sándornak a felesége, a régi tekintélyes zalai nemesi családból való gersei Pethő Katalin, gersei Pethő Gáspár lánya volt. Bakách Sándor és Pethő Kata házasságából két fiú született: báró Bakách Lukács, akinek a neje Csákány Éva lett, és báró Bakách Benedek, akinek a felesége Reiklin éva volt. Fiaival azonban sajnálatosan a család 1734-ben férfi ágon kihalt. Bakách Lukácstól két leány született: báró Bakách Viktoria (1717-1779), cserneki és tarkeői Dessewffy Ferenc (1710-1759), Abaúj vármegyei alispán; és báró Bakách Orsolya, szentgyörgyi Horváth Lászlóné. Másrészt, báró Bakách Benedektől, vizeki Tallián Józsefné báró Bakách Teréz származott. Leányágon a vizeki Tallián és a galánthai Bessenyey családokkal kerültek rokonságba. A Bessenyeyek közül Ferenc vezérőrnagy 1910-ben bárói címet kapott, majd királyi engedéllyel a Bakách család nevét, előnevét és címerét egyesítette sajátjával, és a továbbiakban a Bakách-Bessenyey kettős nevet viselte.

Bakách Sándor és Rumy Katalin másik fiúgyermeke, báró Bakách Istvántól egy leány született: báró Bakách Julianna, aki niczki Niczky László felesége lett. Bakách Julianna unokája, niczki Niczky Judit (1718-1797), felsőpataki Bosnyák Márton (1703-1770) felesége, szintén örökölt egy részét a Bakách család birtokainak; ezzel a felsőpataki Bosnyák család igen jelentősen gyarapította a birtokállományát. Férje halála után, Bakách Julianna Ferber Mátyás házastársa lett.

Források
 Révai nagy lexikona (II. kötet, ARÁNY-BEKE)

Magyar történelmi családok
Zala vármegyei történelmi családok


text:
Фонтене-ле-Конт () — кантон во Франции, находится в регионе Пеи-де-ла-Луар, департамент Вандея. Входит в состав округа Фонтене-ле-Конт.

История
Кантон Фонтене-ле-Конт был создан в 1790 году и его состав несколько раз менялся. Современный кантон Фонтене-ле-Конт образован в результате реформы 2015 года. В его состав вошли коммуны упраздненных кантонов Майзе и Сент-Илер-де-Лож.

После этого состав кантона несколько раз менялся: 1 января 2016 года коммуны Дуа и Фонтен образовали новую коммуну Дуа-ле-Фонтен; 1 января 2017 года коммуны Озе и Ше образовали новую коммуну Оше-сюр-Ванде; 1 января 2019 года коммуны Велюир и Ле-Пуаре-сюр-Велюир образовали новую коммуну Ле-Велюир-сюр-Ванде, коммуны Нёй-сюр-л'Отиз и Ульм – новую коммуну Рив-д'Отиз.

Состав кантона с 1 января 2019 года
В состав кантона входят коммуны (население по данным Национального института статистики за 2019 г.):

 Бене (4 014 чел.)
 Буйе-Курдо (595 чел.)
 Викс (1 809 чел.)
 Дамви (741 чел.)
 Дуа-ле-Фонтен (1 731 чел.)
 Ксантон-Шассенон (732 чел.)
 Л'Орбри (787 чел.)
 Ле-Веллюир-сюр-Ванде (1 383 чел.)
 Ле-Лангон (993 чел.)
 Ле-Мазо (445 чел.)
 Лонжев (1 341 чел.)
 Лье (280 чел.)
 Майе (749 чел.)
 Майзе (921 чел.)
 Мерван (1 047 чел.)
 Монтрёй (814 чел.)
 Оше-сюр-Ванде (1 165 чел.)
 Писсот (1 160 чел.)
 Пюи-де-Сер (321 чел.)
 Рив-д'Отиз (2 094 чел.)
 Сен-Мартен-де-Френьо (821 чел.)
 Сен-Мишель-де-Клук (1 287 чел.)
 Сен-Пьер-де-Вьё (940 чел.)
 Сен-Сижисмон (419 чел.)
 Сент-Илер-де-Лож (1 921 чел.)
 Феморо (198чел.)
 Фонтене-ле-Конт (13 235 чел.)
 Фуссе-Пере (1 157 чел.)

Политика
На президентских выборах 2022 г. жители кантона отдали в 1-м туре Эмманюэлю Макрону 31,1 % голосов против 24,5 % у Марин Ле Пен и 17,3 % у Жана-Люка Меланшона; во 2-м туре в кантоне победил Макрон, получивший 58,2 % голосов. (2017 год. 1 тур: Эмманюэль Макрон – 26,1 %, Франсуа Фийон – 22,5 %, Марин Ле Пен – 18,5 %, Жан-Люк Меланшон – 16,9 %; 2 тур: Макрон – 68,9 %).

С 2021 года кантон в Совете департамента Вандея представляют вице-мэр города Фонтене-ле-Конт Лесли Гайяр (Leslie Gaillard) (Разные правые) и мэр коммуны Буйе-Курдо Стефан Гийон (Stéphane Guillon) (Республиканцы).

Ссылки

Кантоны департамента Вандея


text:
Biografia

Formazione e ministero sacerdotale
Dopo essersi formato in seminario, è stato ordinato sacerdote il 9 dicembre 1983 dal vescovo Alcides Jorge Pedro Casaretto presso la cattedrale di San Isidro. Conseguita la licenza in teologia pastorale presso la Pontificia università cattolica argentina è stato direttore pastorale delle scuole San Martín de Tours in San Fernando e San Gabriel di Vicente López e docente di teologia pastorale nel seminario della diocesi di San Isidro e nella facoltà di teologia dell'università cattolica argentina.

Ha avuto modo di conoscere papa Francesco quando era ancora arcivescovo di Buenos Aires durante i convegni che annualmente coordinava sul tema della pastorale urbana, dal momento che ne guidava l'équipe di lavoro istituita dall'arcidiocesi; in particolare sosteneva che la Chiesa dovesse adeguarsi e compiere una missione pastorale nei nuovi contesti urbani, e "portare Cristo" nelle periferie urbane.

Ministero episcopale
Il 18 maggio 2017 papa Francesco lo ha nominato vescovo ausiliare di Mercedes-Luján, assegnandogli la sede titolare di  Ita.

Ha ricevuto l'ordinazione episcopale il 15 luglio successivo presso la cattedrale di Nostra Signora delle Grazie di Mercedes dalle mani dell'arcivescovo metropolita di Mercedes-Luján Agustín Roberto Radrizzani, co-consacranti il vescovo di San Isidro Oscar Vicente Ojea Quintana, il vescovo emerito di San Isidro Alcides Jorge Pedro Casaretto, il vescovo di Viedma Esteban María Laxague e il vescovo ausiliare di Lomas de Zamora Jorge Martín Torres Carbonell.

Il 2 maggio 2019 ha compiuto la visita ad limina.

Il 4 ottobre 2019 papa Francesco, dopo aver elevato al rango di sede metropolitana l'arcidiocesi di Mercedes-Luján, lo ha promosso arcivescovo metropolita della stessa, succedendo a mons. Agustín Roberto Radrizzani, dimessosi per raggiunti limiti d'età. Ha preso possesso dell'arcidiocesi il successivo 9 novembre.

All'interno della Conferenza episcopale argentina è membro della commissione della pastorale sociale.

Stemma e motto
Il tema scelto dall'arcivescovo per il suo stemma è l'alleanza di Dio con il suo popolo, che fa storia nel suo cammino ed è presenza, seme e sacramento del Regno di Dio. Alleanza tra il cielo, la terra e il Popolo pellegrino a Mercedes-Luján, terre della Pampa (azzurra e verde) e alleanza fatta sulla croce, passione, morte e resurrezione (simboleggiati dalla croce e dal bastone). La lampada accesa invece simboleggia l'effusione dello Spirito Santo nella Pentecoste e la presenza di Maria dolorosa ai piedi della Croce e luminosa come un sole nel Cenacolo.

Il motto scelto: "Soy de la Virgen, nomas" è una frase di Manuel Nero che esprime il suo amore per la sua Patrona e, come il Magnificat, è un inno alle Meraviglie che Dio compie quando irrompe nella storia di ogni persona.

Genealogia episcopale
La genealogia episcopale è:
 Cardinale Scipione Rebiba
 Cardinale Giulio Antonio Santori
 Cardinale Girolamo Bernerio, O.P.
 Arcivescovo Galeazzo Sanvitale
 Cardinale Ludovico Ludovisi
 Cardinale Luigi Caetani
 Cardinale Ulderico Carpegna
 Cardinale Paluzzo Paluzzi Altieri degli Albertoni
 Papa Benedetto XIII
 Papa Benedetto XIV
 Papa Clemente XIII
 Cardinale Bernardino Giraud
 Cardinale Alessandro Mattei
 Cardinale Pietro Francesco Galleffi
 Cardinale Giacomo Filippo Fransoni
 Cardinale Carlo Sacconi
 Cardinale Edward Henry Howard
 Cardinale Mariano Rampolla del Tindaro
 Cardinale Antonio Vico
 Arcivescovo Filippo Cortesi
 Arcivescovo Zenobio Lorenzo Guilland
 Arcivescovo Antonio José Plaza
 Vescovo Argimiro Daniel Moure Piñeiro, S.D.B.
 Arcivescovo Agustín Roberto Radrizzani, S.D.B.
Arcivescovo Jorge Eduardo Scheinig

Note

Voci correlate
 Arcidiocesi di Mercedes-Luján
 Diocesi di Ita

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Sprijinul națiunii-gazdă  (în , acronim HNS) în România este un domeniu funcțional al logisticii operațiunilor întrunite, reglementat de Ordinul nr. 36/2008 pentru aprobarea Regulamentului logisticii operațiilor întrunite al Ministerului Apărării Naționale.

Conform Regulamentului adoptat prin acest Ordin, sprijinul națiunii-gazdă reprezintă totalitatea acțiunilor de sprijin logistic, financiar, legislativ și procedural, care definesc asistența civilă sau militară acordată de către națiunea-gazdă (în ) – care în acest caz este România, forțelor armate străine care staționează, intră sau ies, operează sau se află în tranzit pe teritoriul național al României.

Baze legislative
Printre prevederile legislative în baza cărora forțele NATO se află în România se regăsesc:
 Acordul dintre statele părți la Tratatul Atlanticului de Nord cu privire la statutul forțelor lor, semnat la Londra la 19 iunie 1951
 Protocolul privind statutul Comandamentelor Militare Internaționale înființate în temeiul Tratatului Atlanticului de Nord (NATO–SOFA), semnat la Paris la 28 august 1952
 Acordul suplimentar la Protocolul de la Paris dintre Guvernul României și Comandantul Suprem al Forțelor Aliate din Europa și , semnat la Bruxelles la 2 decembrie 2015
 Memorandumul de înțelegere (MOU) dintre Guvernul României și Comandamentul Suprem al Forțelor Aliate din Europa și Comandamentul Suprem Aliat pentru Transformare privind acordarea sprijinului națiunii gazdă pentru executarea operațiilor și exercițiilor NATO, semnat la Mons, Belgia, la 6 aprilie 2006 și la 10 aprilie 2006

România a aderat la Acordul de la Londra semnat la 19 iunie 1951 și la Protocolul de la Paris semnat la 28 august 1952, prin Legea nr. 362 din 8 septembrie 2004.

Referințe

Bibliografie
 Popa, Vasile; Sprijinul națiunii-gazdă; Editura Universității Naționale de Apărare "Carol I"; București; 2006; ISBN: 978-973-7854-61-2

Vezi și

România și NATO


text:
Ко́дня — село Житомирського району, Житомирської області.

Відстань до центру області та району 25 км, до залізничної станції Кодня — 3 км.

Географія
Розташоване на р. Коденка, притоці р. Гуйва, в лісостеповій зоні  на двох широких пагорбах, які переходять в рівнину. Поблизу Кодні знаходяться урочища з назвами: Мочихвіст, Салиха, Лахтин, Скала, Каміння, Дубинка, Зарізана.

Історія
Поруч з селом знаходяться поселення І тис. до н. е., III—V та ХІІ-ХІІІ ст.ст.

Литовський та польський період.
Містечко під назвою Кодеденград вперше згадується у письмових джерелах 1301 року, як місто, знищене монголо-татарами. Але населений пункт швидко відродився, адже через нього йшов торговий шлях з Києва на Поділля і до Чорного моря. Знаходилася у складі Литовського князівства 1362.

У переліку складових частин Луцького єпископства римо-католицької церкви кінця XIV ст., є графство Коденське.

На початках Кодня ймовірно належала білорусько-литовському роду Сапігів, яким належало також м. Кодень, (нині село у складі Люблінського воєводства Польщі).У 1545 р. власниками містечка стають Тишкевичі. По смерті Василя Тишкевича Кодня переходить до Сапігів, але через деякий час знов повертається у власність Тишкевичей.

Після об'єднання Литовського князівства з Королівством Польським в 1569 року — у складі Речі Посполитої.

У 1587 р. загін селян та козаків під керівництвом Л.Чернинського, зруйнували панський маєток у Кодні.

За Андрусівським перемир'ям 1667 залишилася під владою Речі Посполитої.

Недалеко від Кодні, по свідченням місцевих мешканців, знаходилось грецьке поселення. Це підтверджують знайдені череп'я грецького посуду і залишки жител того часу.

Коліївщина

У 1768 в Холодному Яру поблизу Чигирина почалося повстання запорожців і гайдамаків під керівництвом Максима Залізняка та Івана Гонти, що отримало назву «Коліївщина». Повстанці захопили ряд міст: Середнього Придніпров'я, штурмом узяли Умань, і Річ Посполита була вимушена звернутися до Катерини II з проханням сприяти в придушенні бунту.

Російські і польські війська незабаром розгромили розрізнені загони повстанців, а захоплені в полон повстанці були жорстоко покарані. Влаштовувалися показові страти в різних містах Речі Посполитої, а в Кодні відбулася масова різанина. Під керівництвом коронного воєначальника Юзефа-Ґабріеля Стемпковского повстанцям рубали голови, садили на палю, чвертували. Тут стратили близько 300 учасників «Коліївщини», і село стало символом скорботи і пам'яті про волелюбних і непокірних синів українського народу.

Як писав у своїх спогадах Михайло Станіславович Чайковський:

У складі Російської імперії
Після 2-го поділу Речі Посполитої 1793 — містечко у складі Правобережної України ввійшло до складу Російської імперії, через деякий час стало центром волості.

У кінці XVIII ст. Кодня була власністю Михайла Гленбоцького, діда письменника Михайла Чайковського, потім як посаг за його донькою — Станіславою, перейшла до її чоловіка, генерала, бригадира Міхала Корженьовського (Korzeniowski). Після смерті Станіслави, генерал Корженьовський взяв шлюб з названою донькою Глембоцького — Ганною, вдовою маршалка Вікентія Ледуховського. Друга дружина Корженьовського любила бали та розваги, тому бали у Коднянському палаці відбувалися один за одним.

У своїх спогадах М.Чайковський згадує візит імператора Миколая І, який разом з численною свитою розташувався у Кодненському палаці.

Восени 1846 по дорозі з Кам'янця-Подільського (через Бердичів) до Житомира Кодню відвідав Т. Г. Шевченко.Улітку 1848 року мешканці Кодні постраждали від холери, про що свідчать записи смертей у метричній книзі Кодненського костелу.

У 1860-х рр. у містечку діяли свічковий і пивоварений заводи. У 1860 р. у Кодні було відкрито народне училище. До 1877 р. дорога з Бердичіва до Житомира проходила через Кодню, у якій була розташована поштова станція.

У 1870 р. у містечку проживало 1060 мешканців, 317 дворів, 9 крамниць, 17 ремісників. Власність Ледуховських.

У 1882 р. римо-католицька парафія, що відносилася до Житомирського деканату, налічувала 766 прихожан.До парафії Діви Марії Утішительки відносилися вірні РКЦ — жителі навколишніх сіл Агатівка, Борисівка, Гальчинець, Городище, Журбинці, Ляхівці, Никонівка, Ружки, Семаки, Сінгури, Солотвин, Янківці. Метричні книги костелу знаходяться в фондах ДАЖО 178/3

У 1887 році у праці «Историко-статистическое описание церквей и приходов Волынской епархии» Теодоровича зазначається, що у містечку ще на той час частково збереглися фортечні підвали, де катували гайдамаків і козаків, а на місці страти у той час знаходилася ратуша.

У 1894 р. у Кодні було 385 дворів, у яких мешкало 2468 осіб, функціонували православна церква, костел, єврейський молитовний будинок, 12 ярмарків на рік. З 1899 р. частину земель орендував поміщик Терещенко під вирощування цукрового буряка.

В 1903 році  почала діяти  Коднянська  дільнична лікарня. Перші лікарі О.Духнович, І.Жигас.

У 1906 році містечко Коднянської волості Житомирського повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 23 верст. Дворів 325, мешканців 2403. 23 травня 1907 року на землях, орендованих Терещенком, розпочався страйк робітників.

Станом на 1913 насел. складало 2994 особи.

Останніми власниками Кодні були представники роду Ледуховських. Аполлон Ледуховський (син Вінцента Ледуховського, маршалка Волинської губернії та Анни Гленбоцької) та його діти — син, Антон Ледуховський, пізніше-донька Юзефа Ледуховська-Стецька. (Józefa Anna Helena Ledóchowska).

Радянський період

1917—1941, Колективізація. Голодомор

1917 року Кодня увійшла до складу УНР, але внаслідок російсько-українських воєн 1917-1920 рр. у 1920 році окупована військами московсько-більшовицької Червоної армії.

21 серпня 1924 року за постановою ВУЦВК і РНК центр Солотвинського району Житомирської округи було перенесено з с. Солотвина в м. Кодню, з перейменуванням Солотвинського району на Коднянський район.

З 1925 р. у новоствореній Волинській окрузі стала функціонувати Коднянська єврейська селищна рада.

1929 року відбулась масова насильницька колективізація з вилученням земель у заможних землевласників. Коднянці протидіяли проведенню колективізації.

Під час Голодомору 1932—1933 р.р. загинула значна кількість коденчан — тільки встановлених жертв 268 осіб. Секретар райпарткому Троянівського району Михайлов у листі до Київського обкому КП(б)У вимагав внесення Кодні до «чорної дошки». «Фактично невиконання по одноосібному сектору затримують 2—3 села: Велика Татарнівка, де по одноосібному сектору ще недовиконано до 64 т. хліба; Кодня — до 60 т. Репресивних заходів (суди, штрафи, безмірне стягнення) до них застосовувалось в достатній мірі, хліб в цих селах є, плани цілком реальні, населення в більшості не біднота, але вся біда в тому, що хліб закопаний в землю, перехований…». Через це згідно з директивою ЦК ВКП(б) та РНК, РПК просить «занести ці два села: Велику Татарнівку та Кодню на чорну дошку, а також терміново дати відповідні вказівки, яких ще заходів застосувати до цих 2-х сіл, щоб заставити здати хліб державі».

ІІ Світова війна.
Від 8 липня 1941 до 31 грудня 1943 Кодня була окупована нацистськими військами.

У серпні 1941 р. у Кодні було розстріляно 185 євреїв. За весь час окупації німці знищили 644 євреїв.

31 грудня 1943 року під час проведення Житомирсько-Бердичівської операції, Кодня була зайнята воїнами 53-ї гвардійської танкової бригади 1-го Українського фронту.

Під час війни загинуло 173 жителі Кодні, 254-нагороджені орденами та медалями.

Післявоєнний період.
У 1945 році 50 юнаків та дівчат з Кодні було вивезено на розбудову Донбасу.

У 1945 р. відновилися заняття у школі, був створений інтернат для дітей-сиріт. У 1946 році була відкрита хата-читальна, з якої потім утворилася бібліотека.

У січні 1958 р. з двох колгоспів — ім. Петровського та ім. Чапаєва був створений один — «Україна». Колгосп займався тваринництвом та птахівництвом, вирощуванням зернових культур, цукрових буряків, картоплі. Село було електрифіковане та радіофіковане.

У 1967 р. було відкрито Будинок культури з сільським краєзнавчим музеєм.

В 1970 році у с. Кодні побудовано винно-овочевий завод з випуском 80 тисяч літрів продукції в рік, яка продавалась на всій території СРСР а також за кордоном.

У 1973 р. у селі проживало 2844 чол., було 997 дворів. Працювала лікарня на 50 ліжок, пологовий будинок, аптека, два дитсадка, 8-річна та 10-річна школи, дві бібліотеки.

Наш час
У селі нараховується 670 дворів, особистих селянських господарств 558.

Працює 25  підприємства та організації різних форм власності.

Працює Будинок культури, краєзнавчий музей, школа, дошкільний заклад «Сонечко» бібліотека, лікарська амбулаторія, поштове відділення, аптека.

Пам'ятки

Знищені пам'ятки

Палац Корженьовських — Ледуховських
Власник Кодні Михайло Корженьовський (нар.1766 — пом.23.04.1855 р., Кодня) був генералом, по іншим даним — досвідченим юристом, не обмеженим у статках. На поч. ХІХ ст. на місці старого палацу побудував новий палац у стилі ампір, фронтон якого був прикрашений гербами та ефектними колонами іонічного ордеру. У палаці часто проходили бали та гучні розваги, про що згадує волинський письменник Євстахій Івановський та Міхал Чайковський (Садик-Паша), який так описував візит імператора Миколи І до Кодні:

.

Ще у 20-ті роки ХХ ст. палац існував, але в 30-ті роки був розібраний.

На території панського маєтку у 1967 році  збудовано Будинок культури, при якому діють краєзнавчий музей, бібліотека.

Римо-католицький костел Діви Марії Утішительки
Перші відомості про римо-католицький храм у м.Кодня відносяться до початку XVII ст. Під час Хмельниччини костел був зруйнований, відновлений у 1656 році і знову зруйнований у 70-х роках.

У середині XVIIІ ст. власники Кодні Глембоцькі відбудували дерев'яний храм, який згорів під час пожежі 1774 і був доволі швидко відновлений.

У 1802 році парохом костьолу був Августин Гансьоровський (Augustinus Gąsiorowski) з ордену Августинців.

У 1818 році після генеральної візітації Луцько-Житомирського єпископа Каспера Цецішовського було зроблено детальний опис Кодненського костелу та монастиря августинців. Храм знаходився біля тогочасної дороги між Житомиром та Бердичевом, оточений цвинтарем, брамою, був взнесений на дубових підвалинах, мав 26 ліктів у довжину та 12 у ширину (приблизно 15 на 7 метрів). Мав образи Найсвятішої Діви Марії-Утішительки та св. Августина, покровителя ордену братів-августинців, які опікувалися костелом і мали тут монастир та господарство — фільварк.

Пізніше, ймовірно у 1828 р. власником містечка Корженьовським був збудований мурований костел і монастир. Велична будівля класичного стилю в плані прямокутник була взнесена на невеликому, оточеному з трьох сторін деревами, пагорбі. У головному вівтарі знаходилась ікона Матері Божої Утішительки.

При комуністичній владі з 1924 року у монастирі розмістилася школа, але можливо храм діяв ще в 30-ті, бо до нього з'їжджалися католики з багатьох місць.Під час німецької окупації зимою 1943 року загорілася школа, від якої вогонь перекинувся і на будівлю костелу.

Після радянсько-німецької війни будівля храму була зайнята під склад міндобрив.

Остаточно будівля знищена на поч. 80-х р.р. 20 ст. під час комуністичної окупації

Наразі на цьому місці стоїть пам'ятник Т. Г. Шевченку.

Існуючі та частково збережені
В інвентарі маєтностей шляхтичів Тишкевичів, складеного у 1593 р. згадується стародавнє городище, укріплене валом. У серпні 1922 року волинський археолог Гамченко С. С. здійснив розвідки в басейні р. Коднянки, зокрема, й Кодні. У результаті досліджень С. С. Гамченку вдалося на території Кодні і прилеглих до нього місцевостей зафіксувати понад 20 різноманітних історико-археологічних об'єктів. В їх числі 1 городище, 1 замчище, 1 укріплення, 2 окремих кургани (Могила і Лиса гора), 1 місце масового поховання, 1 окреме поховання, сліди 2 давніх некрополів, сліди 2 поселень, провали підземель у 5 пунктах, 2 храми з погостами і 3 кладовища. Деякі з цих пам'яток, наприклад залишки городища та замчища, існують і зараз, але не досліджені належним чином і знищуються оранкою та шукачами скарбів. Також містечко було знане своїми підземними ходами.

Церква Різдва Богородиці

Визначною архітектурною пам'яткою села є церква Різдва Богородиці, закладена у 1835 і добудована у 1841 р. у стилі класицизм коштом поміщика Михаіла Леонтієвича Коженьовського, дзвіниця побудована у 1863 р. коштом прихожан та держскарбниці. Давня дерев'яна церква згоріла під час пожежі, але ще в 20-ті роки ХХ ст. у новій церкві зберігалися стародавні ікони та дзвони.

Монумент пам'яті учасників Коліївщини
До 200-ліття трагедії на околиці Кодні, на кургані встановлений монумент пам'яті учасників «Коліївщини» (29 червня 1968 р.).Письменником В. Б. Грабовським були знайдені у архівах деякі прізвища тих, хто похований у могилі. Однак у матеріалах генеральної візити Коденського костьолу 1786 р. згадано про те, що могила, яку було насипано у 1769 р. і у якій було поховано 114 гайдамаків, знаходилася на західній околиці містечка, за 50 кроків від старовинного фортечного валу. Курган, який у 1960-ті роки був визнаний козацькою могилою, деякі дослідники вважають давнім похованням.

Пам'ятник Т. Г. Шевченку
У 1991 році в Кодні був встановлений ефектний, виконаний з поліського рожевого граніту, пам'ятник Тарасу Шевченку, що побував тут у 1846. Пам'ятник розташований у сквері, який утворився після остаточного знищення римо-католицького костелу.

Меморіал жертв Голодомору

23 листопада 2013 р у Кодні було відкрито меморіал пам'яті жертв Голодомору та політичних репресій. Пам'ятник збудовано мешканцями Кодні за рахунок власних та благодійних коштів та за підтримки Житомирської обласної організації ВО «Свобода». Гранітний меморіал побудовано в центрі села Кодні, поруч із пам'ятником Тарасу Шевченкові. На одній із його гранітних дощок — напис: «Вічна пам'ять землякам, закатованим у часи Голодомору (1932—1933 рр.) і репресованим в сталінські роки. Пробачте нам, пращури наші, що вас ніхто не захистив у ті страшні роки. У 80-ту річницю Голодомору замученим предкам нашим — від правнуків ваших. Боже, прости й помилуй загиблих предків наших. Во ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа. Амінь. 2013 Божий. Село Кодня».

Пам'ятний знак на місці загибелі євреїв
Встановлений на місці, де у 1941 році нацистами були розстріляни мешканці Кодні-євреї.

Будинок земської лікарні
Побудовано у 1903 році коштом земства.

Визначні місця
 церква Різдва Богородиці;
 дзвіниця (1841 р.);
 Народний музей історії с. Кодня.
 Братська могила учасників гайдамацького повстання «Коліївщина»

Відомі люди
 Максим Залізняк
 Іван Гонта
 Рак Людмила створила праці про говірку села Кодня.
 Кодню відвідував письменник Шолом-Алейхем, який присвятив їй оповідання «Найщасливіший чоловік в Кодні».

В селі народилися:
 Бондарчук Степан Корнійович — актор, режисер, театральний критик.
 Гераїмчук Михайло Дем'янович — фахівець у галузі приладобудування, доктор технічних наук, професор.
 Герасимчук Андрій Андрійович — доктор філософських наук, професор
 Дідковський Валентин Якович — український геолог, палеонтолог, стратиграф, доктор геологічних наук, професор.
 Котович Анатолій Васильович (1890—1964) — український педагог, журналіст та релігійний діяч.
 Медвідь В'ячеслав Григорович — український письменник-прозаїк, есеїст, Заслужений діяч мистецтв України.
 Ніна Сохацька — Праведник народів світу, під час німецької окупації допомагала батьку переховувати 20 єврейських дітей.

Див. також
 Коліївщина
 Гайдамаки

Джерела та література
 І. І. Винниченко. Кодня  //
 Н. Ф. Бовсунівська. Кодня  //
 Історія Кодні
 Кодня — Інформаційно-пізнавальний сайт | Житомирська область у складі УРСР  (На основі матеріалів енциклопедичного видання про історію міст та сіл України, том — Історія міст і сіл Української РСР. Житомирська область. — К.: Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1973. — 727 с.)

Примітки

Посилання
 Кодня  //

 Церква та дзвіниця Різдва Богородиці
 Погода в Кодні

 Спогади Чайковського М. С.
 Масштаби Голодомору в Житомирському районі. Сайт Житомирської РДА

Села Житомирської області
Колишні міста


text:
Jacques Necker, född 30 september 1732 i Genève, död 9 april 1804 i Genève, var en schweizisk-fransk generaldirektör för finanserna under Ludvig XVI från 1776 till 1781 och finansminister 16 augusti 1788 - 11 juli 1789, då han blev avskedad; av många ansedd som den tändande gnistan till franska revolutionens utbrott den 14 juli 1789.

Jacques Neckers dotter, Anne Louise Germaine, känd som författaren Germaine de Staël, var fr.o.m. 1786 gift med den svenske ambassadören Eric Magnus Staël von Holstein.

Biografi
Necker föddes i Genève, där fadern, ursprungligen brandenburgare, var professor i statsvetenskap. Jacques Necker placerades i ett bankirhus i Paris 1747 och grundade tillsammans med en kompanjon 1762 ett bankföretag med avdelningar i Paris och London och skapade sig en stor förmögenhet genom penning- och spannmålsspekulationer. Efter giftermål med salongsvärdinnan Suzanne Curchod, sökte Necker insteg i den franska ämbetsmannavärlden och blev chef för Franska Ostindiska Kompaniet. 1768 blev han sändebud i Paris för republiken Genève. Hans hustrus salong blev en samlingspunkt för topparna i Paris politiska, finansiella och litterära värld. Necker vann 1773 Franska akademiens pris för ett äreminne över Jean-Baptiste Colbert och utgav 1775 sin Essai sur la législation et le commerce des grains, i vilken han angrep Jacques Turgots frihandelspolitik. År 1776 knöts han till finansministeriet och blev 1777 generaldirektör för finanserna. Necker blev företrädare för en moderat reformpolitik, han försökte fördela skatterna jämnare och för att underlätta långivningen inrättade han monts-de-piété, inrättningar för lån mot materiell säkerhet. Hans största insats var fonderandet av statsskulden. 1781 publicerade han rikets finanstillstånd i sin Compte rendu au roi, i vilken han företrädde ett sparsamhetsprogram. Dessa åtgärder väckte raseri i hovkretsarna, och Necker fick avsked samma år.

1788 tvingades dock kungen tillkalla honom som generalkontrollör av finanserna. Hans program var att kungen skulle tillmötesgå tredje ståndet. Necker tänkte sig att skapa en författning av brittisk typ. Aristokratin tvingade dock åter fram hans avsked och förvisade honom från Paris 11 juli 1789, vilket blev en av de direkta orsakerna till stormningen av Bastiljen. Genom de revolutionära påtryckningarna tvingades hovet att återkalla honom. Hans resa till Paris blev ett triumftåg. Då nationalförsamlingen mot hans inrådan ökade assignaterna, avgick han i september 1790.

Necker levde sedan på sitt slott Coppet nära Genève.

Källor

Externa länkar

Frankrikes finansministrar
Schweiziska diplomater
Personer under franska revolutionen
Födda 1732
Avlidna 1804
Män
Alumner från Genèves universitet


text:
Cruciada stelară (1974) (titlu original Croisade stellaire) este un roman al scriitorului francez Pierre Barbet.  A fost tradus în limba română de Dora Sandolache și a fost publicat în 1993 la Editura Cristian. Cruciada stelară este al doilea roman al seriei Baphomet,  după Imperiul lui Baphomet (L'Empire du Baphomet, 1972). Seria Baphomet este o ucronie, o istorie paralelă cu a noastră, al cărei punct de divergență este în anul 1118.

Intriga

După ce a cucerit și a format un imens Imperiu al Pământului, Guillaume de Beaujeu, Marele Maestru al Cavalerilor Templieri, descoperă că baphomeții au decis să înrobească oamenii. Datorită lui Djaffar și a dr. Joubert, el a înarmat o flotă de nave spațiale și a lansat un atac asupra domeniului stelar al dușmanilor lui. Emisarul lui secret, Marco Polo, îi aduce informații valoroase și, datorită forței psihice a tibetanilor, eliberează mai multe popoare înrobite de baphomeți. A mai rămas Baphom, planeta-cetate unde s-au refugiat tiranii. Dar Guillaume  este trădat de aliații lui Ospitalieri, neglijat de tibetani și întâmpină dificultăți în finalizarea cruciadei sale stelare.

Personaje
Guillaume de Beaujeu
Djaffar
dr. Joubert
 Marco Polo
baphomeți

Note

Legături externe
 Istoria publicării romanului Cruciada stelară pe isfdb.org
 Istoria publicării romanului Croisade stellaire pe isfdb.org

Vezi și
1974 în literatură
Univers paralel (ficțiune)

Cărți din 1974
Romane din 1974
Romane franceze
Literatură cu călătorii în timp
Istorie alternativă
Romane de Pierre Barbet


text:
Les Centurions de Cologne sont une franchise allemande de football américain créée en 2021, basée à Cologne en Allemagne et qui évolue en European League of Football.

Histoire

En , l'European League of Football annonce qu'une franchise basée à Cologne fera partie de sa saison inaugurale. En , la ELF annonce avoir signé un accord avec la NFL l'autorisant à utiliser les noms d'équipes de l'ancienne NFL Europe  ce qui permet à la nouvelle franchise de Cologne de se dénommer officiellement .

Stade

L'équipe joue ses matchs à domicile au Südstadion construit en 1973 et d'une capacité de .

Identité visuelle

Encadrement

Effectif

Saison par saison

Notes et références

Liens externes

  Site officiel du club
  Site officiel de la ELF

Football américain en Allemagne


text:
Рядо́вичі () — присілок у складі Сорокинського району Тюменської області, Росія.

Населення — 159 осіб (2010, 184 у 2002).

Національний склад станом на 2002 рік:
 росіяни — 71 %

Примітки

Джерела

Населені пункти Сорокинського району (Тюменська область)
Присілки Тюменської області


text:
(3637) O'Meara es un asteroide perteneciente al cinturón de asteroides, descubierto el 23 de octubre de 1984 por Brian A. Skiff   desde la Estación Anderson Mesa (condado de Coconino, cerca de Flagstaff, Arizona, Estados Unidos).

Designación y nombre
Designado provisionalmente como 1984 UQ. Fue nombrado O'Meara en honor al astrónomo estadounidense Stephen James.

Véase también
 Lista de asteroides del (3601) al (3700)
 Cuerpo menor del sistema solar

Referencias

Asteroides del cinturón principal
Objetos astronómicos descubiertos por Brian A. Skiff
Objetos astronómicos descubiertos desde la Estación Anderson Mesa
Objetos astronómicos descubiertos en 1984
Wikiproyecto:Asteroides/Artículos de asteroides


text:
The Crowd és una pel·lícula de l'any 1928 dirigida per King Vidor i protagonitzada per James Murray i Eleanor Boardman.

Argument
Nascut a l'àmbit d'una família de classe mitjana, John Sims (James Murray) creix amb la idea que serà un home important. Amb majoria d'edat, John aconsegueix feina a una gran empresa de Nova York i es casa amb Mary (Eleanor Boardman). Amb els anys, John s'adona que el triomf social somiat no arriba. Serà feliç quan li toquen 500 dòlars en la loteria. No obstant això, la vida se li enfosqueix una tarda, de sobte, quan un camió atropella mortalment la seua filleta (Alice Mildred Puter). Cau en una profunda depressió, perd la feina i només pensa a matar-se.

Context històric i artístic
The Crowd és un indiscutible clàssic entre els clàssics, segurament la darrera obra mestra del cinema mut. És una brillant, agredolça i pessimista visió del somni americà, ací igualment supeditat tant al signe premonitori de la Gran Depressió com als rotunds i inesperats cops que l'adversitat infligeix sobre un home corrent. Coneixedor de l'estadística dels set milions d'ànimes de la ciutat de Nova York, el jove però ja experimentat cineasta texà King Vidor descriuria la trajectòria vital i l'esforç de realització d'un comú resident urbà. Ell, el protagonista, és un tipus somniador, vulnerable i pertanyent a la multitud designada pel títol original. Mitjançant la biografia imaginària de l'anònim ciutadà novaiorquès, al qual Vidor li dona el nom de John Simms, s'argumenten els esforços i trastorns d'un ordinari home del carrer en enfrontar-se a les dificultats de la vida diària, matisant-se el caràcter monòton i accidental d'una existència en la qual conflueixen rialles i llàgrimes, il·lusions i fracassos. Tanmateix, Vidor va voler reflectir les frustracions inherents a una societat condicionada per la prioritat dels diners i la moral del triomf. En un molt ben matisat to realista -algunes seqüències van ésser rodades amb càmeres ocultes als carrers i parcs de la ciutat- el relat presenta perfils socials i morals, i és únicament sublimat per Vidor en alguns aïllats moments de dimensió melodramàtica. La pel·lícula, un prodigiós relat de comprensió universal, emociona, interessa i commou. Amb un extraordinari ús del muntatge, de les el·lipsis i la planificació, Vidor opta per la fluïdesa narrativa, alleugerint el drama amb alguns episodis no mancats de lirisme i d'humor.

Frases cèlebres

Curiositats
 El seu protagonista va ésser el fins aleshores figurant James Murray i, només vuit anys després i per culpa de la beguda, s'ofegaria en aigües del riu Hudson.

Premis i reconeixements
 1927: 2 nominacions als Oscars (Millor Director i Pel·lícula amb la Millor Qualitat Artística)
 L'any 1989 el National Film Registry de la Biblioteca del Congrés dels Estats Units la va seleccionar per a la seva preservació degut al seu interès cultural, històric o estètic.

Referències

Bibliografia
 Jerry Vermilye, 1986. The Films of the Twenties. Citadel Press. .

Enllaços externs

 American Movie Classics Company
 American Film Institute
 Senses of Cinema
 Tràiler a YouTube

Pel·lícules dels Estats Units del 1928
Pel·lícules dels Estats Units en blanc i negre
Pel·lícules dramàtiques dels Estats Units
Pel·lícules dirigides per King Vidor
Pel·lícules mudes


text:
Keith Bishop may refer to:

Keith Bishop (American football) (born 1957), American football player
Keith Bishop (The Office), a character in the TV series The Office
 Keith Bishop (cricketer) (born 1949), former English cricketer


text:
La geosmina és un compost orgànic de característica aroma terrosa, responsable precisament d'aquest gust de la remolatxa i de la forta flaire de petricor a l'aire quan la pluja cau sobre el terra. El seu nom prové del grec γεω «terra» i ὀσμή «olor». En termes químics, és un alcohol bicíclic de fórmula C₁₂H22O, derivat de la decalina.

Producció
La geosmina és produïda per diferents tipus de microbis, incloent-hi cianobacteris (algues blaves) i actinobacteris (especialment Streptomyces) i s'allibera al medi quan aquests moren. Aquelles comunitats humanes que depenen del proveïment d'aigua superficial poden experimentar episodis gens agradables d'aigua de mal gust quan hi ha una gran mortalitat d'aquests bacteris i el compost s'escampa a les aigües. Per altra banda, en condicions acídiques la geosmina es descompon en una substància inodora.

Enllaços externs

Alcohols
Compostos policíclics


text:
Valašské Meziříčí (Duits: Wallachisch Meseritsch) is een stad in het noordoostelijke deel van de Tsjechische regio Zlín, in het district Vsetín. De stad telt 27.481 inwoners (1 januari 2004). De stad ligt op de plaats waar de rivieren Vsetínská Bečva en Rožnovská Bečva samenkomen en verdergaan als de Bečva.

Geschiedenis
Oorspronkelijk bestond Valašské Meziříčí uit twee dorpen, Krásno nad Bečvou en Meziříčí.

De eerste verwijzing in historische boeken is van Meziříčí in 1297, waarna het een kleine honderd jaar later stadsrechten kreeg.

In 1924 werden de plaatsen samengevoegd tot één gemeente. Na de Tweede Wereldoorlog ontwikkelde de stad zich als een centrum voor chemische- en glasindustrie. Internationaal speelt hedendaags alleen de chemische industrie een aanzienlijke rol.

Geboren in Valašské Meziříčí

 Rudolf Pernický (1915-2005), soldaat
 Milan Baroš (1981), voetballer
 Tomáš Berdych (1985), tennisser

Partnersteden
  Bussum (Nederland).
Sinds 1 juni 1989 onderhouden Valašské Meziříčí en Bussum de stedenband. Sinds juni 1993 is officieel op basis van besluiten van de gemeenteraden. Bussum schonk Valašské Meziříčí in 1997 ƒ100.000 voor noodhulp bij de lokale overstromingen.
  Budva (Montenegro)
  Čadca (Slowakije)

Externe links
  Valasskemezirici.cz
 Informatie over de stedenband tussen Valašské Meziříčí en Bussum

Gemeente in Vsetín
Stad in Tsjechië


text:
Graeme Marshall Sharp (ur. 16 października 1960 w Cardowan) – były szkocki piłkarz występujący na pozycji napastnika.

Kariera klubowa
Sharp zawodową karierę rozpoczynał w 1978 roku w klubie Dumbarton. Spędził tam dwa lata. W sumie rozegrał tam 40 spotkań i zdobył 17 bramek. W 1980 roku odszedł do angielskiego Evertonu. W First Division zadebiutował 3 maja 1980 roku w zremisowanym 0:0 meczu z Brighton & Hove Albion. W 1984 roku Sharp wygrał z zespołem rozgrywki Puchar Anglii. W 1985 roku oraz w 1987 roku zdobywał z nim mistrzostwo Anglii. W ciągu 11 lat w barwach Evertonu rozegrał 322 spotkania i zdobył 111 bramek.

W 1991 roku odszedł do ekipy Oldham Athletic. W 1994 roku został jej grającym trenerem. Pracował tam do 1997 roku. Potem przeszedł do walijskiego Bangoru City, gdzie również był grającym trenerem. W 1998 roku zakończył karierę piłkarską oraz trenerską.

Kariera reprezentacyjna
W reprezentacji Szkocji Sharp zadebiutował 28 maja 1985 roku w wygranym 1:0 meczu eliminacji Mistrzostw Świata 1986 z Islandią. W 1986 roku został powołany do kadry narodowej na ten mundial. Zagrał tam w pojedynku z Urugwajem (0:0). Z tamtego turnieju Szkocja odpadła po fazie grupowej. W latach 1985–1988 w drużynie narodowej Sharp rozegrał w sumie 12 spotkań i zdobył 1 bramkę.

Bibliografia

Reprezentanci Szkocji w piłce nożnej
Szkoccy trenerzy piłkarscy
Piłkarze Dumbarton F.C.
Piłkarze Evertonu F.C.
Piłkarze Oldham Athletic A.F.C.
Uczestnicy Mistrzostw Świata w Piłce Nożnej 1986
Urodzeni w 1960


text:
The 1893 Chicago Athletic Association football team represented the Chicago Athletic Association, or C. A. A., during the 1893 college football season. In Harry Cornish's first year with the athletic club, CAA compiled an undefeated 8–0 record, and outscored their opponents 90 to 8. The team played its home games at CAA Field, located on the corner of 35th Street and Wentworth Avenue, in Chicago.

Schedule

Notes

References

Chicago Athletic Association
Chicago Athletic Association football seasons
Chicago Athletic Association football


text:
Нахичевань — автономная республика в составе Азербайджанской Республики. Административный центр региона, город Нахичевань основан приблизительно в 1500-ые годы до н. э. На территории Нахичевани имеются исторические памятники, мавзолеи, музеи, многие из которых ныне превратились в достопримечательности. В настоящий список включены расположенные на территории автономной республики памятники истории и культуры, включённые в 2001 году Кабинетом министров Азербайджанской Республики в список охраняемых памятников. Перечисленные памятники приведены также в опубликованном в 2008 году Нахичеванским отделом Национальной академии наук Азербайджана «Энциклопедии памятников Нахичевани».

Список

См. также
 Список достопримечательностей Баку
 Нахичеванский музыкальный драматический театр

Примечания

Ссылки
 Столица исламской культуры

Литература

Нахичевань
Списки зданий и сооружений Азербайджана


text:
Le Basilic ou Basilic romain (Ocimum basilicum L.) est une espèce de plantes herbacées thérophytes de la famille des Lamiacées (labiacées, labiées), cultivée comme plante aromatique et condimentaire. La plante est parfois appelée Basilic commun, Basilic aux sauces, Herbe royale ou Grand Basilic. Le Basilic commun est largement employé dans la cuisine italienne, d'autres variétés de basilic sont répandues dans certaines cuisines asiatiques : Taïwan, Thaïlande, Viêt Nam, Cambodge et Laos. Cette plante a eu plusieurs synonymes scientifiques dont Ocimum basilicum var. glabratum Benth, Ocimum basilicum var. majus Benth.

Le mot basilic peut parfois désigner d'autres espèces appartenant au genre Ocimum dont le basilic citron (Ocimum canum L .), le basilic de Ceylan (Ocimum gratissimum) ou encore le basilic sacré (Ocimum sanctum L .)

Étymologie et autres dénominations
Le terme basilic a pour étymologie le bas latin basilicum (« royal »), formé sur le grec ancien  /  (« plante royale »), lui-même dérivé de  /  (« roi »).

Dans le langage commun, cette espèce a aussi été dénommée basilic officinal, basilic des jardins, herbe royale, ou en Algérie, oranger des savetiers, herbe aux sauces. On l'appelle encore basilico en Italie, albahaca en Espagne (de l'arabe andalousien habaga), habak en arabe, rehan en kabyle, ou reyhan en Turquie (reyhan se dit aussi en arabe pour désigner le basilic).

Par synecdoque généralisante, le basilic est parfois appelé dans le sud de la France « pistou » ou « pesto », noms de la pâte onctueuse à base de basilic broyé et d'huile d'olive ; pistar signifie « pilonner » en niçois.

Caractéristiques

Description

Un plant mesure de  de haut, possède des feuilles ovales-lancéolées, atteignant . Il peut cependant facilement atteindre plus d'un mètre de longueur lorsqu'il est conservé plusieurs années (à l'intérieur, ou lorsque le climat le permet).

Les feuilles sont vert pâle à vert foncé, parfois pourpre violet chez certaines variétés. Les tiges dressées, ramifiées, ont une section carrée comme beaucoup de labiées. Elles ont tendance à devenir ligneuses et touffues. Les fleurs, bilabiées, petites et blanches, ont la lèvre supérieure découpée en quatre lobes. Elles sont de petite taille et groupées en longs épis tubulaires, en forme de grappes allongées. Les graines fines, oblongues, sont noires.

Variétés

{| class="wikitable"
|-
! Variété !! Nom !! Caractéristiques
|-
| Ocimum basilicum 'Grand Vert ou Ocimum basilicum var. Genovese|| Basilic grand vert || Atteint une trentaine de centimètres de hauteur. Feuilles vertes, ovales. Apprécié dans la cuisine méridionale, particulièrement la variété Genovese.
|-
| Ocimum basilicum 'Fin Vert''' || Basilic fin vert || Petites feuilles minces, lisses, vert vif. Arôme légèrement épicé.
|-
| Ocimum basilicum var. thyrsiflora || Basilic thaï || Feuilles vertes, tiges et inflorescences pourpres. Saveur très épicée ressemblant à celle de l'estragon ou de l'anis.
|-
| Ocimum basilicum purpurascens || Basilic pourpre || Feuilles et tiges violacés. Fleurs rose pâle. Arôme légèrement poivré. De nombreuses autres variétés violacées existent.
|-
| Ocimum basilicum 'feuille de laitue || Basilic feuille de laitue || Très larges feuilles cloquées vert tendre. Arôme légèrement anisé.
|-
| Ocimum basilicum 'Marseillais' || Basilic marseillais || Port plus bas, longues feuilles plus fines et vert plus clair que le "grand vert", résistant à la sécheresse.
|-
| Ocimum basilicum 'Citriodorum || Basilic citron || Feuilles vert clair, presque jaunes. Goût citronné. Fragile, sensible au soleil et au vent.
|}

 Répartition géographique
Le basilic est originaire d'Asie du Sud ou d'Afrique centrale. Il fut importé il y a au moins  en Égypte. D'Égypte, il fut importé à Rome et de là dans tout le sud de l'Europe au . Il n'aurait pas atteint l'Angleterre avant le . Il arriva aux Amériques avec les premiers émigrants.

Actuellement, le basilic est donc très répandu à travers le monde. Il reste toutefois profondément associé à la culture et aux gastronomies asiatique et méditerranéenne.

 Culture

Cette  plante est cultivée pour des usages aromatiques, mais aussi médicinaux. En Asie tropicale, le basilic est considéré comme une plante vivace. Dans les climats plus doux, le basilic commun se comporte en annuelle.

La culture du basilic nécessite un climat chaud et ensoleillé, méditerranéen ou tropical. Il peut aussi se cultiver en pays tempérés, en pots, en jardinières ou en pleine terre, moyennant quelques précautions lorsque la température descend sous . Le basilic préfère un sol frais et bien drainé, une exposition abritée et cinq heures d'ensoleillement quotidien.

Il faut l'empêcher de monter en fleurs pour augmenter la production de feuilles, et donc pincer les extrémités des tiges quand les fleurs se forment. Juillet-août est la période propice pour la récolte des feuilles à des fins de congélation. Lorsque l'automne arrive et que la température finit par tuer le basilic, on peut laisser quelques fleurs terminer leur transformation en graines pour les semer l'année suivante.

La multiplication se fait par semis au printemps, vers mars-avril. En climat tempéré, il faut le faire en serre ou dans des pots maintenus à une température de l'ordre de . Le repiquage en pleine terre peut se faire lorsque le sol s'est suffisamment réchauffé et que les gelées ne sont plus à craindre, soit vers la fin mai, et lorsque le plant comporte au moins 4 à 6 feuilles pour qu'il soit moins sensible aux limaces.

Tout en gardant à l'esprit que le basilic souffre des coups de chaleur et des rayons du soleil s'il est surexposé car le plant desséchera, on peut le cultiver à côté d'autres plantes qui bénéficieront de sa présence : près des choux, des courges, des haricots, entre les pieds de tomate et les poivrons (les solanacées en général). Dans l'hémisphère Nord, il préférera donc une exposition Nord ou Est qui le mettra à l'abri du puissant soleil estival de la mi-journée tout en profitant des premiers rayons matinaux nécessaires à son développement.

 Emploi du basilic
 Dans la gastronomie

Les feuilles de basilic sont utilisées comme herbe aromatique. Elles s'utilisent de préférence crues car leur arôme s'atténue à la cuisson. Elles accompagnent les crudités (salades, tomates courgettes), les pâtes, les coquillages et les poissons, les œufs brouillés, le poulet, le lapin, le canard, les sauces (vinaigrettes, au citron, à l'huile d'olive) :
 la soupe au pistou est la recette de soupe traditionnelle de la Provence. C'est une soupe que l'on déguste principalement l'été. Pistou provient du latin pistare qui signifie « piler », car il est indispensable d'écraser les feuilles de basilic au mortier pour bien les incorporer à la préparation. Le mot pistou désigne donc la pommade qui accompagne cette soupe et non le plant de basilic ;
 pesto (Ligurie) : recette du nord-ouest de l'Italie. Pilé avec de l'huile d'olive, du pecorino (éventuellement du parmesan), des pignons et de l'ail, il donne une sauce onctueuse pour accompagner les pâtes ;
 pistou (sud de la France) : c'est une recette proche du pesto italien, mais qui se prépare sans les pignons, pour accompagner les soupes d'été de légumes et de haricots blancs, les pâtes, les beignets de courgette ou d'aubergine ;
 spaghetti aux herbes ;
 velouté de basilic au parmesan.

Sous forme d'extraits (huile essentielle en général), il entre dans les préparations d'additifs, parfums et arômes, de produits pharmaceutiques et cosmétiques ou encore de liqueurs ou d'aliments, la plante fraîche distillée donnant une essence parfumée par l'eucalyptol et l'eugénol qu'elle contient.

On utilise aussi ses graines que l'on fait tremper dans l'eau pour libérer son enveloppe gélatineuse, texture appréciée dans des desserts comme le falooda, le sharbat-e-rihan, le hột é ou le ais kacang.

 La pharmacopée traditionnelle
 Les feuilles sont utilisées comme tonique, stimulant, carminatif, stomachique, antispasmodique, antiviral et vermifuge, notamment contre les crampes d'estomac, les diarrhées, la constipation, les angines, la toux, le dysfonctionnement rénal, la bronchite, les  affections  pulmonaires, les rhumatismes, l'inflammation, les maux de tête, l'hypertension et comme contraceptif. En tisane, les feuilles étaient recommandées contre les nausées, les flatulences et la dysenterie.
 L'huile essentielle de basilic (qui contient notamment, mais avec des proportions variant très fortement selon la saison et selon la souche cultivée (chémotype) et le lieu de culture divers composés phénoliques, du limonène et du linalol, du copaène, du cinnamate de méthyle et le 1,8-cinéole, de l'eugénol, du méthylchavicol, le 1,8-cinéole, du trans-anéthol) est produite par distillation à la vapeur d'eau des sommités fleuries de la plante. Elle est notamment produite en Inde, en Bulgarie, au Pakistan, ainsi que dans le Maghreb (Algérie, Maroc, Tunisie) et en Égypte. Il faut environ  de basilic pour en obtenir 10 ml d'huile essentielle. C'est une huile essentielle à l'odeur et au goût très fort, qui peut avoir des propriétés antioxydantes et qui est réputée pour ses vertus antispasmodique, anti-infectieuse, calmante et relaxante.

Certains auteurs l'ont recommandé contre la  fatigue mentale, les rhumes, les spasmes, la rhinite, et en tant que traitement de premiers soins pour les piqûres de guêpes et les morsures de serpent.

 En parapharmacie

Utilisation :
 Partie utilisée : feuilles et sommités fleuries.
 Propriété : stomachique, carminatif, galactagogue, stupéfiant léger.
 Mode d'emploi : infusion, poudre, essence, œnolé, cataplasme, vaporisation.

Sédatif, antispasmodique des voies digestives, diurétique, antibactérien, contre l'indigestion et en tant que vermifuge.

Son huile essentielle a des propriétés insecticides (contre les larves de moustiques) ; il éloignerait les moustiques et serait un remède contre l'hémestéralopie.

Le basilic serait aussi légèrement narcotique.

Il entrait dans le processus de momification utilisé par les Égyptiens, qui lui connaissait ses propriétés de conservateur (antibactérien).

 Tolérance alimentaire
Leur tolérance (et toxicité subaiguë) a été testée sur le rat de laboratoire comme modèle animal au moins pour deux espèces de basilics, Ocimum gratissimum et Ocimum basilicum (très utilisées pour leurs propriétés médicinales, leur goût et parfum).

À des doses de 1500 mg/kg poids ingérées quotidiennement durant 14 jours, un effet dose-dépendant apparaît pour  Ocimum basilicum (source de dommages sur la paroi stomacale et le foie du rat, comme pour une autre huile testée, celle de Cymbopogon citratus) mais pas pour O. gratissimum.

 Symbolique, légendes et folklore
Au Népal et en Inde, le basilic est une plante sacrée déposée en offrande à Krishna, un dieu sauveur du monde. Il est planté autour de temples et glissé entre les mains des défunts, il était censé les protéger dans leur passage vers l'au-delà.

Durant l'Antiquité, il était considéré comme une plante royale.

Dans certaines régions d'Afrique, le basilic est utilisé pour conjurer le mauvais sort.

Dans l'Europe du Moyen Âge, le basilic faisait partie des plantes de la sorcellerie. Prise en tisane, elle aiderait les femmes au long de leur grossesse, puis dans l'accouchement et augmenterait leur lactation.

Dans le Décaméron, Boccace raconte qu'Élisabeth, une de ses héroïnes, enterra la tête de son amant dans un pot de basilic arrosé de ses larmes.

Dans le langage des fleurs de l'Europe du , il exprime la haine car selon la légende la plante poussait mieux si elle était injuriée en la cultivant. Aussi, l'expression française « semer le basilic » signifie « semer la discorde ».

Le basilic est l'emblème de la ville de Bétera, où il est désigné sous le nom valencien de alfabegue (espagnol: albahaca). Il est célébré chaque année lors des Fêtes du , où l'on récompense la personne qui a fait pousser la plante la plus haute, laquelle atteint typiquement entre 2,5 et 4 m de haut.

 Calendrier
Le  du mois de thermidor du calendrier républicain / révolutionnaire français est dénommé jour du « basilic »', généralement chaque 1er août du calendrier grégorien.

 Voir aussi
 Articles connexes
 Ocimum tenuiflorum, pour le basilic sacré ;
 Basilic (mythologie), pour l'animal mythologique de même nom.

 Liens externes

 Bibliographie
 P. Fandohan, B. Gnonlonfin, A. Laleye, J. D. Gbenou, R. Darboux, et M. Moudachirou, « Toxicity and gastric tolerance of essential oils from Cymbopogon citratus, Ocimum gratissimum and Ocimum basilicum in Wistar rats », Food and Chemical Toxicology, 2008,  (7),  (Résumé).
 M. L. Jain, et S. R. Jain, « Therapeutic utility of Ocimum basilicum var. album. », Planta Medica, 1972,  (05),  (Résumé).
 J. Seidemann, World spice plants, Springer, 2005, .
 E. L. Sturtevant, « History of garden vegetables », The American Naturalist, 1887,  (4), .
 R. F. Vieira et J. E. Simon, « Chemical characterization of basil (Ocimum spp.) found in the markets and used in traditional medicine in Brazil », Economic Botany, 2000,  (2),  (Résumé).
 .

Notes et références

Flore (nom vernaculaire)
Lamiaceae
Plante médicinale utilisée pour ses feuilles
Plante magique
Plante médicinale utilisée pour ses sommités fleuries
Plante utilisée en Ayurveda
Aromate
Taxon décrit par Carl von Linné


text:
San Giovanni a Mare ( St. John at Sea) is a church in Naples, Italy; located near the docks, not far from the church of Sant'Eligio Maggiore.

The Romanesque church was erected by Benedictine monks before the 12th century. By the 13th century, the church was attached to a hostel of the knightly order of Gerosolimitani ("Knights Hospitaller"). For some time, the church too belonged to the knights. The hostel was closed by Napoleonic forces, but was returned to the Church in 1828. The church building has been recently restored. Interior columns are spolia. Arabic and Byzantine influences can be seen in some of the apse columns. Other arches in the dome recall architecture of Amalfi.

Donna Marianna: the Head of Naples

In the atrium is a copy of an ancient Greek bust; the original is currently in the Palazzo San Giacomo. Now referred to as Donna Marianna or the Head ("Testa") of Naples, it was once found in the Piazza del Mercato ("Plaza of the Marketplace"). The bust was most likely once part of a sculpture depicting the Greek mythological siren Parthenope, associated with the story of Odysseus, and specifically associated with the craggy cliffs and islands in the Bay of Naples. Over time the pagan bust became a symbol of the city, and paradoxically found itself protected inside a church. It was damaged and threatened with destruction during the periods after the Neapolitan Republic of 1647 and of 1799. In the latter period the bust came to be associated with Marianne the symbol of the French Revolution.

Bibliography
Napoli sacra: guida alle chiese della città, coordinamento scientifico di Nicola Spinosa; a cura di Gemma Cautela, Leonardo Di Mauro, Renato Ruotolo, Napoli 1993-1997, 15 fascicoli.

Former churches in Naples
12th-century Roman Catholic church buildings in Italy


text:
Miorița – wieś w Rumunii, w okręgu Konstanca, w gminie Ciobanu. W 2011 roku liczyła 316 mieszkańców.

Przypisy

Wsie w okręgu Konstanca


text:
The Wattles Estate, originally known as Jualita, is a historic house and park in the Hollywood area of Los Angeles, California, United States. It was built in 1907 by wealthy Omaha, Nebraska, banker Gurdon Wattles as a winter home. Next to the Wattles Mansion are Wattles Park and Wattles Gardens, now administered by the City of Los Angeles and open to the public.

The estate has been recognized as "the only remaining intact example of the once plentiful Hollywood estates from the period preceding the film industry, when Hollywood was primarily agricultural and was a wintering home for wealthy Easterners and Midwesterners." According to the City of Los Angeles, "'Jualita' is one of the few remaining landscapes reminiscent of another era and tradition, possessing a genuine integrity of setting, design, workmanship, and association."

History
Noted local architects Myron Hunt and Elmer Grey designed the Mission Revival residence in 1907 with grounds featuring a Japanese garden, an Italian rose garden, a formal Spanish garden, a palm court, and orchards. It was one of Hollywood's first tourist attractions. Wattles was responsible for gradually transforming  of agricultural land into orchards, thematic gardens and naturalistic landscapes based on his trips to Japan and Mexico.

Prior to permanent residence in Los Angeles, Wattles headed the streetcar company in Omaha. His strike-breaking efforts contributed to four days of violence in the city in 1909. The attempt to unionize failed and many of the strikers had to seek work elsewhere, but the incident damaged Wattles' social standing and worsened relations between the city's rich and the general citizenry. A jury's refusal in 1906 to convict career criminal Pat Crowe for the kidnapping of Omaha packing house scion Edward Cudahy was widely seen as an expression of contempt for the city's ruling elite. Several millionaires fled the city, including the Cudahy family. With his civic reputation damaged, Wattles himself began to spend more time in Los Angeles after the strike and permanently relocated in 1920.

After Wattles' death in 1932, his wife, Julia Vance Wattles, and his son continued to live on the property. Gurdon Wallace Wattles Jr. negotiated the sale of the residence to the City of Los Angeles in 1965. In March of that year, the City of Los Angeles Board of Recreation and Parks Commission adopted Resolution 5135, designating the Wattles estate as an acquisition area, and purchased the property for $1,917,000 in June 1968.

Hollywood Heritage, a private nonprofit preservation organization, began restoration efforts in 1983, and the estate served as their headquarters until May 22, 2009, when control of the property reverted to the Los Angeles Department of Recreation and Parks. Over the first decade, volunteers with the Hollywood Heritage organization removed several feet of mud from the garden, replanted landscaping, and repainted and refinished the interior woodwork. Through their dedicated efforts, the Wattles Mansion was returned to its original state.

In 1993, the Wattles Mansion was designated as City of Los Angeles Cultural Monument No. 579. In 2000, the J. Paul Getty Trust donated $75,000 toward a Preserve L.A. planning project designed to further the site's preservation.

Wattles Mansion
The home is two stories with a full basement. The first-floor rooms include a paneled library, a formal dining room, a large living room with a picture window to the south gardens, two large bathrooms off the entrance hall, a servant's dining hall, and a kitchen and pantry. Five bedrooms and three baths are on the second floor.

Some of the original features in the Wattles Mansion include a black-and-white-checkerboard marble floor in the foyer, and intricately carved walnut bookcases and a hand-painted ceiling in the library. Hardwood moldings, white stucco walls, wood-beamed ceilings, and hardwood floors with Oriental carpets are found throughout the house. There is a terracotta tile terrace and a wide, sloping lawn. Brick landings on a wide stairway go down toward landscaped terraces on each side, with a Spanish balustraded patio overlooking  of formal gardens.

Wattles Farm
Once the avocado and fruit orchard of the Wattles Mansion, in 1975 a group of local residents converted a  section of the then-neglected Wattles estate into a community garden. Today, this members-only organic garden is among the oldest community gardens in Los Angeles. It is run by a nonprofit organization called the Wattles Farm and Neighborhood Gardeners Inc. in partnership with the Los Angeles Department of Recreation and Parks.

Wattles Park
Some of the gardens surrounding Wattles Mansion have been designated as Wattles Park. Gurdon Wattles met the original head gardener during his world travels in 1910, and retained him for the next 20 years until his death in 1930. Gurdon's concept for the gardens was influenced by trips to Mexico and Japan; he bought a tea house, shrines and lanterns from Japan for use in the gardens. Four gardens were eventually developed, with the first corresponding to the architecture of the house, the second Italian, the third American, and the fourth Japanese.

Today, Wattles Park occupies approximately  of a long narrow corridor of space that rises  from Hollywood Boulevard. The lower park is  in size and fronts on Hollywood Boulevard. The Wattles Mansion and formal garden area runs along the private roadway to the building. The early American garden area is directly behind the residence and was composed of rose and vegetable gardens. The Japanese teahouse along Curson Avenue was a gift to the City of Los Angeles from Nagoya, its sister city in Japan. The Japanese garden portion of the grounds was designed by Fugo, an influential landscape architect in Japan. All of the shrubs, plants, and vegetation were brought directly from Japan for the garden.

In the 1970s and 1980s, the park was popular among L.A.'s punk scene. In the 1980s and 1990s, crime at the park increased, with drug pushers and junkies using the tea house. Vandalism and a couple of fires ruined the tea house, which has since been off limits to all visitors, and only a small portion of the tea house is still standing. Heavy flooding overflowed the small lake and stream, drying them up forever. Some of the palm trees had to be cut down. The place became unkempt as a result of the cutbacks, making it difficult to maintain the gardens. Graffiti was reported on the white columns and the Japanese entrance, as well as the outdoor temple, and the roof of the temple was removed. The park now has a sign warning of rattlesnakes in the area. Benches were removed as well.

Wattles Park has become popular with dog walkers.

Eviction notice
Hollywood Heritage was served an eviction notice in 2008 by the City of Los Angeles for failure to maintain the landmark and for throwing loud parties. Hollywood Heritage denied the allegations but ultimately agreed to vacate the mansion in May 2009.

Cultural references
Author Lucky McKee used the park as a backdrop in the novel May. The mansion was featured on the television series The O.C. and Buffy the Vampire Slayer ("Reptile Boy"), in the movie Troop Beverly Hills, and the sanatorium scenes in the film Rain Man were shot there as well. It was also featured in Jennifer Lopez's first film, My Family. Wattles was also used extensively for the 1985 movie Ghoulies and for the Diana Ross music video "Eaten Alive". The park was used for many scenes in the 1984 film The Lost Empire directed by Jim Wynorski.

See also
 History of Hollywood, California
 Los Angeles Historic-Cultural Monuments in Hollywood

References

External links
 Wattles Mansion and Gardens
 Wattles Farm and Neighborhood Garden

Buildings and structures in Hollywood, Los Angeles
Gardens in California
Parks in Los Angeles
Community gardening in California
Culture of Hollywood, Los Angeles
Houses completed in 1907
Houses in Los Angeles
Los Angeles Historic-Cultural Monuments
Elmer Grey buildings
Myron Hunt buildings
Mediterranean Revival architecture in California
Mission Revival architecture in California
1907 establishments in California


text:
Tunkl of Brníčko, fully Tunkl of Brníčko and Zábřeh (, ) was a Moravian aristocratic family. The nobiliary particle is a reference to their major castle, called Brníčko and their manor at Zábřeh.

Coat of arms

The coat of arms is a fish, resembling a carp, decorated by a golden collar.

History
Mikuláš Tunkl received Hranice town in 1380 from Jobst of Moravia. His son Jan the Elder Tunkl obtained the Brníčko castle and the Zábřeh manor. He also accompanied Frederick III, Holy Roman Emperor during his journey to Rome. Jiří Tunkl and Jan the Younger Tunkl helped the emperor escape from the besieged city of Vienna in 1426. Grateful for their actions, the emperor promoted the House of Tunkl to membership of so-called korouhevní panstvo. This status allowed them to attend the provincial Diet of Moravian Margraviate and thus to participate in Moravian self-government.

During the Bohemian War (1468–1478) the House of Tunkl supported George of Poděbrady and was defeated in the Battle of Zvole. After this fiasco, the house changed sides and fought for Matthias Corvinus in the Battle of Ivanovice ve Slezsku. Despite the fact that the House of Tunkl lost this battle, Matthias Corvinus recognized their willingness to collaborate and gave them several hereditary rights.

Jindřich Tunkl sold his inheritance and moved to Prague where he became the Burgrave of Prague Castle and the vogt of Lower Lusatia.

During the 16th century, the house became poor. Since then house members have served as state clerks or military officers.

Moravian nobility


text:
The men's discus throw event at the 2007 World Championships in Athletics took place on August 26, 2007 (qualification) and August 28, 2007 (final) at the Nagai Stadium in Osaka, Japan.

Medallists

Abbreviations
All results shown are in metres

Records

Results

Qualification

Group A

Group B

Final

References
Official results, qualification - IAAF.org
Official results, final - IAAF.org

Discus throw
Discus throw at the World Athletics Championships


text:
Lesōthō Fatše La Bo-Ntat'a Rōna e националният химн на Кралство Лесото. Текстът е написан от Франсоа Койлард, френски мисионер, а музиката е взета от химна от 1820 г., съставена от Фердинанд-Самюъл Лоур. Използва се като национален химн от 60-те години. Оригиналната композиция, на която се основава националният химн, има четири стиха, макар че в крайна сметка са приети само първите и последните.

История
Оригиналните текстове на химна са написани от Франсоа Койлард, френски мисионер, с мелодията от бившия химн на страната "Фрайхейт" от 1820 г. от Фердинанд-Самюъл Лоур. Първият и последният стих на композицията са приети от първото независимо правителство на Лесото като национален химн. Използван е като национален химн от 1967 г.

Текст

Източници

Лесото
Политика на Лесото


text:
The 2015 Heineken Open was a tennis tournament played on outdoor hard courts. It was the 39th edition of the Heineken Open, and part of the ATP World Tour 250 series of the 2014 ATP World Tour. It took place at the ASB Tennis Centre in Auckland, New Zealand, from January 12 to 17, 2015.

Points and prize money

Point distribution

Prize money

* per team

Singles main-draw entrants

Seeds

1 Rankings as of January 5, 2015.

Other entrants
The following players received wildcards into the singles main draw:
  Borna Ćorić
  Jose Rubin Statham
  Michael Venus

The following players received entry from the qualifying draw:
  Kenny de Schepper
  Alejandro González
  Go Soeda
  Jiří Veselý

The following players received entry as lucky losers:
  Alejandro Falla
  Lucas Pouille

Withdrawals
 Before the tournament
  David Ferrer → replaced by Alejandro Falla
  John Isner (preparation for Australian Open) → replaced by Juan Mónaco
  Gaël Monfils (personal reasons) → replaced by Albert Ramos Viñolas
  Tommy Robredo (adductor injury) → replaced by Lucas Pouille
  Jack Sock (hip injury) → replaced by Diego Schwartzman

Retirements
  Roberto Bautista Agut (retired due to illness)

Doubles main-draw entrants

Seeds

1 Rankings as of January 5, 2015.

Other entrants
The following pairs received wildcards into the doubles main draw:
  Artem Sitak /  Michael Venus
  Finn Tearney /  Wesley Whitehouse

Champions

Singles

  Jiří Veselý def.  Adrian Mannarino, 6–3, 6–2

Doubles

  Raven Klaasen /  Leander Paes def.  Dominic Inglot /  Florin Mergea, 7–6(7–1), 6–4

References

External links

2015
2015 ATP World Tour
2015 in New Zealand tennis
January 2015 sports events in New Zealand
2015 Heineken Open


text:
Heartland Men's Chorus (HMC) is a gay men's chorus located in Kansas City. Founded in 1986, and currently featuring more than 150 singing members, HMC performs an annual concert series to live audiences in excess of 6,700 at its performance home, the Folly Theater. In addition to its subscription concert series, HMC regularly performs community outreach, reaching an estimated 8,000 additional audience members. The Chorus is a 501(c)(3) not-for-profit organization and, as a performing force, is the largest men's chorus in the region. In terms of infrastructure and budget, HMC is the largest community chorus in the region. HMC is also the oldest cultural institution serving the LGBT community in the region.

Early years

In 1986, a small group of men had a dream of forming a choral group in Kansas City. After much discussion and planning, their efforts led to the formation of the Chorus, which had its debut concert on December 14 of that year. The first concert, featuring 30 men, was dedicated to the memory of their friend Brian McLothlin.

Performance Highlights

Over the years, the Chorus has reached out by performing in a host of area venues, singing in churches, theaters, nightclubs, parks and union halls. The Chorus has sung for the opening gala of a traveling exhibit of the Smithsonian Institution and a national signature event of the Lewis and Clark Expedition bicentennial, A Journey Fourth.
In order to reach beyond the Greater Kansas City area, the Chorus has performed elsewhere in the two-state area including Columbia, Joplin, Springfield and Maryville in Missouri and in Baldwin City, Lawrence, Topeka, and Wichita in Kansas.
Outside the two-state area, the Chorus has sung with GALA member choruses at their home sites of St. Louis, Chicago, Washington, D.C., and Dallas. In 2002, an international tour took members to London, Paris and Hamburg, Germany, where they shared the stage with other GALA Choruses.
In addition, the Chorus has performed at five quadrennial festivals of GALA Choruses. Festival experiences have allowed the Chorus to perform in Denver, CO; Tampa, FL; San Jose, CA; Montreal, Quebec, Canada, and most recently Miami, FL for GALA Festival 2008.
The Chorus has reached out through Martin Luther King Day observances, Harmony in a World of Difference events and AIDS awareness events. The Chorus joined with the Women's Chorus of Dallas to present Sing for the Cure, a benefit that raised $12,000 for Susan G. Komen for the Cure.
In recent years, the Chorus has presented two family matinee concerts, featuring pieces based on works by internationally renowned children's author Tomie DePaola. In 2003, the Chorus performed on the Folly Theater Children's Series, presenting music to two sold-out houses of school children.
Since 1994, the Chorus has produced nine CDs, as well as two DVDs of concert events: The Few, the Proud, featuring Col. Margarethe Cammermeyer as narrator, and All God's Children, featuring the Rev. Dr. Mel White of Soulforce as narrator.

Commissioned works

Since 2002 alone, the Chorus has commissioned three major works: Two Flutes Playing, by Kansas City composer Mark Hayes, a major work featuring orchestra and dance; and Country Angel Christmas, based on a children's book by Tomie DePaola. In 2005, the Chorus joined with the Gay Men's Chorus of Los Angeles to co-commission Life is a Cabaret, a concert tribute to the songwriting team of John Kander and Fred Ebb.
In addition, the Chorus joined with other GALA Choruses in commissioning Oliver Button is a Sissy, a half-hour musical based on another book by DePaola. The Chorus also has commissioned several song arrangements, featuring the talents of Eric Lane Barnes, Mark Hayes, Scott Farthing, and Paul Siskind.

Leadership

The first conductor of the Chorus was Father Ambrose Karels, followed by co-directors Rande Stewart and Stephen Johnson.
The late Gina Scaggs Epifano was the first paid director of the Chorus. Among GALA Chorus directors, she was one of the first women to conduct a men's chorus.
She was followed by Reuben Reynolds III, who directed the Chorus from 1990 to 1998. In his tenure, the Chorus moved to the Folly Theater as its performance home and broadened its scope and reach.
It was under his leadership that in 1998 the Chorus received the GLAAD (Gay and Lesbian Alliance Against Defamation) Award for its outstanding achievements as an arts organization and for its highly visible presence in the Kansas City gay and lesbian community.
From 1998 to 2013, the Chorus was under the direction of artistic director Dr. Joseph P. Nadeau. Under his leadership, the Chorus has expanded its number of subscription performances and performed at the national conference of the American Choral Directors Association. Dustin S. Cates was named the new artistic director beginning with the 2014-2015 season. Shawn Cullen was appointed Interim artistic director for the 2019-2020 season and named permanent artistic director in 2020.
Rick Fisher, who became executive director in 1997, is responsible for day-to-day operation, a task in which he is assisted by the fifth section, HeartLight, a group of volunteers that provides behind-the-scenes work and support for the Chorus.
On the official level, the Board of Directors and its committees (Development, Finance, Human Resources, Board Development, Membership Services, and GALA Fund-raising) make decisions for the long-range development of the Chorus.http://hmckc.org/History

Discography
 Freedom (2010)
 Quest Unending (2008)
 A New December (2005)
 Heartland Pride (2004)
 Let Heaven and Nature Swing (2003)
 Two Flutes Playing (2002)
 Voices from the Heart (2002)
 A Kansas City Legacy (2000)
 With Love from the Heartland (1998)
 A Song for Christmas (1994, reissued 2005)

Affiliations
American Choral Directors Association (ACDA)
Chorus America
GALA Choruses (Gay and Lesbian Association of Choruses)

Notes and references

External links
 Heartland Men's Chorus Official website
 GALA Choruses, Inc. Official website

American choirs
Gay men's choruses
Gay culture in the United States
Musical groups established in 1986
1986 establishments in Missouri


text:
Myspace (tidigare stiliserat som MySpace) är en engelskspråkig nätgemenskap som skapades 2003 av Tom Anderson och ägs av Specific Media LLC. Webbplatsen är särskilt populär bland musiker och musikintresserade. Myspaces funktioner inkluderar möjligheten att lägga ut sina egna låtar, blogga, ha en presentation och lägga in bilder.

8 september 2006 hade Myspace närmare 106 miljoner konton registrerade och 2007–2008 hade Myspace nästan en miljard besök månatligen. Mellan 2005 och 2008 var webbplatsen världens största sociala nätverk men i början av 2008 övertogs den titeln av Facebook.

Historia
Efter att Friendster lanserades 2003 såg flera anställda på eUniverse med medlemskap på Friendster dess potential och bestämde sig för att härma de mer populära funktionerna från den sociala nätverkswebbplatsen, i augusti 2003. Inom 10 dagar var den första versionen av Myspace redo för lansering. Komplett infrastruktur av finansiering, personalresurser, teknisk expertis, bandbredd och serverkapacitet fanns tillgänglig, så teamet bakom Myspace blev inte distraherade av de typiska problemen vid uppstart. Projektet övervakades av Brad Greenspan (eUniverse grundare, ordförande, VD), som såg över Chris DeWolfe (Myspace första VD), Josh Berman, Tom Anderson (Myspaces första styrelseordförande) och ett team av programmerare från eUniverse.

De första Myspace-användarna var anställda på eUniverse. Företaget höll tävlingar för att se vem som kunde locka till sig flest användare. Företaget har sedan använt sina resurser för att föra ut Myspace till massorna. eUniverse använde sina 20 miljoner användare och e-post-prenumeranter för att snabbt blåsa liv i Myspace. Detta gjorde på några år communityt till världens största sociala nätverk. En viktig person var teknikexperten Toan Nguyen som hjälpte till att stabilisera Myspaces plattform.

Den första artisten som hade ett riktigt stort genombrott i USA tack vare Myspace var Tila Tequila.

2005 köpte News Corp Intermix Media inklusive Myspace, men sålde igen 2011, till Specific Media LLC.

Introduktionen av den svenskspråkiga versionen skedde 2007. I det skedet fanns det 500 000 svenska användarprofiler, och Myspace hade ambitionen att "bli störst i Sverige". Men Myspace var redan störst i Sverige i det läget eftersom inga andra av de sociala nätverken då ännu fått fart i Sverige. Åren därefter fick dock Myspace se sig frånsprunget (i hela västvärlden) av Facebook. Våren 2008 var antalet aktiva medlemmar i Sverige 700 000 och den boost som Myspace hoppats på genom att införa svenska språket uteblev alltså, Facebook hade redan då gått om. 2010 introducerades en funktion för att Facebooks användare lättare skulle ta till sig innehållet på Myspace.

Den 27 oktober 2010 introducerade Myspace en beta-version av en helt ny design på webbplatsen. Färgtemat är numera svart och grått istället för blått. Den nya logotypen kan stiliseras som My_, där understrecken symboliserar ett utrymme, vilket på engelska blir space. Detta symboliserar övergången från den ursprungliga idén om ett vännätverk, då logotypen var stiliserade människor, den nya logotypen antyder istället att det finns plats som ska fyllas med innehåll, eftersom Myspace nu blivit en social underhållningsdestination. Det nya är dock inte att webbsidorna kan kodas med eget innehåll, utan det nya är att det betonas.

Sedan 2008 då Facebook gick om i popularitet har webbplatsen minskat i popularitet. Webbplatsen hade 25 miljoner besökare 2012 vilket kan jämföra med cirka en miljard besökare på Facebook.

I juni 2022 hade Myspace 6,9 miljoner besökare, knappt hälften var från USA.

Källor

Externa länkar
 Myspace
 Team Myspace Sverige
 New Myspace

Web 2.0
Communityn
Bildanden 2003
News Corporation


text:
La metropolitana di Ürümqi è il sistema metro della città di Ürümqi, in Cina, gestito dalla Ürümqi Rail Transit Corporation.

La linea 1 è stata inaugurata l'8 luglio ed è attualmente l'unica linea della rete.

Linee

Nuove Linee
È prevista la costruzione di un totale di 7 linee, per una lunghezza complessiva di 211,9 km.

Voci correlate
 Metropolitane del mondo

Altri progetti

Collegamenti esterni

Ürümqi
Ürümqi


text:
Saul Chaplin (19 de febrer de 1912 – 15 de novembre de 1997) fou un compositor americà i director d'orquestra. Va treballar en el món de l'escena, el cinema i la televisió des dels dies de Tin Pan Alley. En el món del cinema va guanyar tres premis Oscar per col·laborar en les partitures i orquestracions d'Un americà a París (1951), Set núvies per a set germans (1954) i West Side Story (1961).

Biografia
Amb el nom de Saul Kaplan va néixer a Brooklyn, Nova York, en el si d'una família jueva. Chaplin es graduà amb un B.A. de comptabilitat de l'Escola de Comerç de la Universitat de Nova York. Posteriorment, Chaplin va formar part de l'ASCAP i va començar a compondre melodies per al teatre, el vodevil i per al Tin Pan Alley, el famós districte de composició de cançons de Nova York. Mentre era a Nova York, Chaplin va fer equip amb Sammy Cahn i componien cançons per a curtmetratges de Vitaphone, rodades a Brooklyn per Warner Bros. Durant aquest època l'equip se'ls coneixia pels dos cognoms ("Cahn i Chaplin"), com amb Rodgers i Hart o Gilbert i Sullivan.

Cahn i Chaplin s'instal·laren a Hollywood i van compondre la música de dues pel·lícules per a Universal Studios. Chaplin va ser contractat per Columbia Pictures per compondre la música de més films: Les models (Cover Girl) i The Jolson Story. En aquesta darrera pel·lícula, Chaplin i Al Jolson adaptaren un famós vals, Ones del Danubi i el convertiren en una cançó de molt d'èxit: The Anniversary Song. A finals dels anys 40, Chaplin marxà a la Metro-Goldwyn-Mayer (MGM) per treballar en una sèrie llarga de pel·lícules com Un dia a Nova York (1949), Kiss Me Kate (1953), Alta societat (1956) i Merry Andrew (1958). Va col·laborar en altres èxits musicals, com foren l'adaptació de Bei Mir Bist Du Schoen i Please Be Kind, que li comportaren importants reconeixements, com el del Saló de la fama dels compositors (Songwriters Hall of Fame) el 1985. Va guanyar tres premis Oscar per la música de Set núvies per a set germans, Un americà a París i West Side Story, així com nominacions per a Kiss Me Kate i Alta societat.

A primers dels anys 60, tot continuant com a supervisor de música de pel·lícules, esdevingué productor associat i treballà en produccions importants com Can-Can (1960), West Side Story (1961), I Could Go On Singing (1963), Somriures i llàgrimes (1965), Star! (1968), Man of La Mancha (1972) i Això és l'espectacle (II) (1976).

El 1994 va publicar la seva autobiografia, The Golden Age of Movie Musicals and Me (L'edat daurada de les pel·lícula musicals i jo). Va treballar, i en fou amic, de la majoria dels compositors importants i intèrprets de la seva era, com Cole Porter, Ira Gershwin, Al Jolson, Leonard Bernstein, Judy Garland, Gen Kelly, Phil Silvers, Julie Andrews, Frank Sinatra i altres.

Matrimonis i mort
Chaplin es va casar amb Ethel Schwartz i van tenir dos fills; la filla, Judith, es va casar amb Harold Prince. Es va divorciar d'Ethel el 1950. El 1968, es va casar amb Betty Levin, qui va treballar com a supervisora de guió a Somriures i llàgrimes.

Cap a finals del 1997, amb 85 anys, Chaplin va patir una caiguda dolenta i el 15 de novembre morí al Centre Mèdic Cedres-Sinai arran de les seves lesions.

Filmografia
Aquesta és una selecció de la seva participació en el món del cinema.

Com a compositor:
 Argentine Nights (1940)
 Rookies on Parade (1941)
 Go West, Young Lady (1941)
 Time Out for Rhythm (1941)
 Sing for Your Supper (1941)
 Blondie Goes to College (1942)
 Blondie's Blessed Event (1942)
 Honolulu Lu (1942)
 Redhead from Manhattan (1943)
 Crazy House (1943)
 Cowboy Canteen (1944)
 Ever Since Venus (1944)
 Kansas City Kitty (1944)
 She's a Sweetheart (1944)
 Louisiana Hayride (1944)
 Meet Me on Broadway (1946)
 Two Blondes and a Redhead (1947)
 The Jolson Story (1947)
 The Countess of Monte Cristo (1948)
 Everything I Have Is Yours (1952)

Com a arranjador:
 On the Town (1949)
 Summer Stock (1950)
 An American in Paris (1951)
 Lovely to Look At (1952)
 Give a Girl a Break (1953)
 Kiss Me Kate (1953)
 Jupiter's Darling (1953)
 Seven Brides for Seven Brothers (1954)
 Interrupted Melody (1955)
 High Society (1956)

Com a Productor associat:
 Les Girls (1957)
 Merry Andrew (1958)
 Can-Can (1960)
 West Side Story (1961)
 I Could Go On Singing (1963)
 The Sound of Music (1965)
 Star! (1968)
 Man of La Mancha (1972)
 Això és l'espectacle (II) (1976)

Referències

Enllaços externs
 Saló de la fama de compositors: Saul Chaplin

Compositors estatunidencs del segle XX
Guanyadors del premi Grammy
Guanyadors del premi Oscar a la millor banda sonora
Compositors de cinema estatunidencs
Morts el 1997
Alumnes de la Universitat de Nova York
Morts a Los Angeles
Compositors novaiorquesos
Músics de Brooklyn


text:
Andrij Witalijowycz Herasymenko (ukr. Андрій Віталійович Герасименко; ur. 10 stycznia 1987) – ukraiński piłkarz, grający na pozycji napastnika, a wcześniej pomocnika.

Kariera piłkarska

Kariera klubowa
Wychowanek klubu Kniaża Szczasływe, barwy którego bronił w juniorskich mistrzostwach Ukrainy (DJuFL). W 2005 rozpoczął karierę piłkarską w podstawowym składzie Kniażej. Od lata 2005 do końca 2006 występował w Spartaku Iwano-Frankowsk. W 2007 odbywał służbę wojskową w CSKA Kijów. Na początku 2008 bronił barw Nywy Tarnopol, po czym przeszedł do FK Ołeksandrija. Podczas przerwy zimowej sezonu 2009/10 przeniósł się do Arsenału Biała Cerkiew. W lipcu 2010 powrócił do reorganizowanego klubu Prykarpattia Iwano-Frankowsk.

Sukcesy i odznaczenia

Sukcesy klubowe
 brązowy medalista Pierwszej lihi Ukrainy: 2009

Przypisy

Linki zewnętrzne

Piłkarze CSKA Kijów
Piłkarze Nywy Tarnopol
Piłkarze FK Ołeksandrija
Piłkarze Prykarpattii Iwano-Frankiwsk
Piłkarze Spartaka Iwano-Frankiwsk
Ukraińscy piłkarze
Urodzeni w 1987


text:
L'équipe d'Irak olympique de football représente l'Irak dans les compétitions de football espoirs comme les Jeux olympiques d'été, où sont conviés les joueurs de moins de 23 ans.

Sélection actuelle
Les joueurs suivants ont été appelés pour disputer le Championnat d'Asie de football des moins de 23 ans 2022.

Gardiens
 Mustafa Adhab
 Hussein Ali Joli
 Hassan Ahmed

Défenseurs
 Abbas Badeea
 Ahmed Maknzi
 Hussein Ammar
 Cardo Siddik
 Merchas Doski
 Mohammed Al-Baqer
 Hassan Raed
 Ahmed Naeem

Milieux
 Baqer Attwan
 Moamel Abdulridha
 Hasan Abdulkareem
 Muntadher Mohammed
 Ali Majid
 Muntadher Abdulameer
 Maytham Waad
 Hiran Ahmed
 Alexander Aoraha
 Ammar Ghalib

Attaquants
 Amin Al-Hamawi
 Wakaa Ramadan

Palmarès
 Vainqueur du Championnat d'Asie des moins de 23 ans en 2013
 Finaliste des Jeux asiatiques en 2006
 Demi-finaliste des Jeux olympiques en 2004

Parcours lors des Jeux olympiques
Depuis les Jeux olympiques d'été de 1992, le tournoi est joué par des joueurs de moins de 23 ans .

Notes et références

Voir aussi

Article connexe
 Équipe d'Irak de football

Football en Irak
Irak