text:
Солоді́вня, солодо́вня — приміщення, будова, де готують зерно для солоду. У солодівнях здійснюється процес солодування — пророщування зерна (переважно ячменю, пшениці) з наступним висушуванням. У ранньому Середньовіччі солод готували прямо на броварнях, але з розвитком спеціалізації солодовництво виділилося в окреме ремесло.

Технологія

Токове солодування

При токовому солодуванні зерно спочатку піддавали замочуванню протягом однієї чи кількох діб. Замочування здійснювалося у викладених цеглою чи каменем ємностях глибиною 1 метр, іноді покритих свинцем. Під час цього процесу об'єм сировини збільшувався на 25 %
.

Потім вода зливалася, зерно зсипалося шаром 30-40 см в іншу ємність, де починалося виділення тепла й проростання. Це забирало 1-2 дні, залежно від сезону і місцевої практики.

Далі зерно висипалося шаром на рівний майданчик (так званий солодувальний тік), глибина визначалася температурою, але мала бути достатньо більшою, щоб сприяти росту. Для досягнення рівномірного росту зерно регулярно перегортали. По скінченню близько 14 днів пророщене зерно починали прогрівати біля печі, забезпечуючи при цьому вентиляцію. Потім знову зерно висипали на тік; через 1-2 дні починало випускати приємний запах, з'являлися корінці. Ще через пару днів починало рости майбутнє стебло, ядро ставало пухким і набувало солодкого смаку. Пророщування тривало, шар зерна робили тоншим. Процес зупиняли перш ніж пагін вийде з оболонки: на цій стадії більша частина крохмалю в зерні перетворюється на мальтозу, після чого зерно висушували на току. Мистецтво солодовника полягало в умінні регулювати зміни в зерні, адаптувати процес до кліматичних умов.

Солодування методом Саладіна
Цей метод винайшов французький інженер Шарль Саладі́н (Саладе́н, Charles Saladin). Ячмінь замочується на годину, сплилі зернини видаляються. Далі зерно замочується на дві години для видалення прилиплих частинок і пилу. Наступний етап — попереднє поміщення в циркулюючу воду на 30 хвилин, промивання в свіжій воді з видаленням сплилих частинок. Потім йде сухе замочування з видаленням вуглекислого газу протягом 4 годин. Після кількох почергових сухих і вологих замочувань зерно переміщають у ящик Саладіна.

Примітки

Броварство
Сільськогосподарські споруди


text:
Gérard Janvion (* 21. August 1953 in Fort-de-France/Martinique) ist ein ehemaliger französischer Fußballspieler.

Die Vereinskarriere
Gérard Janvion spielte zunächst beim CS Case-Pilote auf der Karibikinsel Martinique, einem französischen Überseedépartement, als Mittelstürmer, bevor er 1972 achtzehnjährig von der AS Saint-Étienne verpflichtet wurde. Schon in der Saison 1973/74 war er an der Doublé des in Frankreich meist als les Verts (dt. die Grünen) oder ASSE bezeichneten Vereins beteiligt, hatte zwar nur ein Viertel der Punktspiele in der Division 1 bestritten, stand aber in der Sturmreihe der Endspielmannschaft, die den Landespokal gewann. Ein Jahr später wiederholte Saint-Étienne unter seinem jungen Trainer Robert Herbin diesen "Doppelschlag", und Janvion gehörte nun zur Stammformation – wenn auch inzwischen als rechter Außenverteidiger. 1976 gewann er mit den Verts seinen dritten Meistertitel, 1977 zum dritten Mal den Landespokal, und diesmal wurde er im Finale als Mittelfeldspieler eingesetzt. Neben seiner Grundschnelligkeit war es diese Vielseitigkeit, die ihn zu einer wichtigen Größe in einer Elf machte, die mit Hervé Revelli, Lopez, Santini, Bathenay, und Rocheteau namhafte Spieler in ihren Reihen hatte und auch auf europäischer Ebene eine gute Figur abgab: im Landesmeisterpokal 1975/76 musste sich Saint-Étienne erst im Endspiel die Münchner Bayern geschlagen geben.

1981 wurde Gérard Janvion erneut französischer Meister mit der ASSE, stand 1981 und 1982 auch in zwei weiteren Pokalendspielen (jetzt u. a. gemeinsam mit Platini, Battiston und Rep), wechselte dann 1983 zu Paris Saint-Germain und beendete seine Spielerkarriere in der Saison 1985/86 bei der zweitklassigen AS Béziers.

Anschließend zog es ihn auf die Antillen zurück, wo er mehrere kleinere Vereine trainierte, bevor er 2002 Co-Trainer der Nationalauswahl von Martinique wurde.

Der Nationalspieler
Zwischen Oktober 1975 und Oktober 1982 bestritt Gérard Janvion 40 Länderspiele für die französische Nationalelf; sein Debüt führte ihn nach Leipzig, wo die Bleus gegen die DDR mit 1:2 unterlagen. Er gehörte sowohl zum französischen Aufgebot bei der Fußball-Weltmeisterschaft 1978 (2 Spiele) als auch bei der WM 1982. In Spanien spielte er in 6 der 7 französischen Begegnungen, darunter die Zwischenrundenbegegnung gegen Österreich (1:0), das dramatische Halbfinale gegen Westdeutschland (7:8 nach Elfmeterschießen) und das Spiel um Platz 3 (2:3 gegen Polen).

Erfolge
Französischer Meister: 1974, 1975, 1976, 1981
Französischer Pokalsieger: 1974, 1975, 1977 (außerdem Finalist 1981, 1982 – soweit alles mit Saint-Étienne – und 1985 mit PSG)
Europapokal der Landesmeister: Finalist 1976
rund 300 D1-Einsätze für Saint-Étienne, 42 für PSG
43 Europapokalspiele (2 Tore) für ASSE, 5 Spiele (0 Tore) für PSG
40 A-Länderspiele, WM-Teilnehmer 1978 und 1982 (dort insgesamt 8 Einsätze; WM-Vierter 1982)

Fußballnationalspieler (Frankreich)
Fußballspieler (AS Béziers)
Fußballspieler (AS Saint-Étienne)
Fußballspieler (Paris Saint-Germain)
Geboren 1953
Mann
Franzose

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Piqueras ist der Name folgender Orte:
 Piqueras (Guadalajara), Gemeinde in der spanischen Provinz Guadalajara
 Piqueras del Castillo, Gemeinde in der spanischen Provinz Cuenca

Piqueras ist der Familienname folgender Personen:
 Damien Piqueras (* 1991), französischer Ruderer
 Jaime Piqueras, peruanischer Stabhochspringer
 Roberto Piqueras (* 1990), spanischer Biathlet


text:
NGC 716 je galaksija u zviježđu Ovan.

Izvori

Vanjske poveznice

0716
NGC 0716


text:
Babase Island is an island of the Feni Islands in Papua New Guinea, located east of New Ireland. It consists of a stratovolcano and a lava dome, joined by an isthmus.

References

Islands of Papua New Guinea
Stratovolcanoes of Papua New Guinea
New Ireland Province


text:
El marquesado de Cabanes es un título nobiliario español creado por el rey Alfonso XIII en favor de José Garriga-Nogués y Roig, destacado financiero ligado a la Banca Garriga-Nogués, mediante real decreto del 19 de diciembre de 1921 y despacho expedido el 30 de enero de 1922.

Su denominación hace referencia a la localidad española de Cabanes, en la provincia de Castellón

Marqueses de Cabanes

Historia de los marqueses de Cabanes

José Garriga-Nogués y Roig (m. 6 de marzo de 1935), I marqués de Cabanes.
Casó con María del Pilar Garriga-Nogués y Coll. El 2 de marzo de 1956 le sucedió su hijo:

José Garriga-Nogués y Garriga-Nogués (Barcelona, 31 de agosto de 1902-3 de diciembre de 1985), II marqués de Cabanes, tenista y banquero que fue presidente del Banco Garriga-Nogués, del sindicato de banqueros de Barcelona, de Urbana de Edificios, Clavijo Seguros, vocal del Banco de Crédito Social, del Consejo Superior Bancario, de Aguas de Barcelona, del Ter, Hidroeléctrica de Galicia, etc.
Casó en 1927 con María del Carmen Marcet Soler. El 23 de octubre de 1986, previa orden del 1 de septiembre para que se expida la correspondiente carta de sucesión (BOE del día 17), le sucedió su hijo:

José Garriga-Nogués Marcet (n. Barcelona, 20 de septiembre de 1929), III marqués de Cabanes, director general del Banco Garriga-Nogués.
Casó el 10 de junio de 1957, en Burgos, con Carmen María Gonzalo Álvarez (n. 1933). El 21 de enero de 2008, previa orden del 26 de noviembre de 2007 para que se expida la correspondiente carta de sucesión (BOE del 13 de diciembre), le sucedió su hijo:

José Garriga-Nogués Gonzalo (n. Barcelona, 29 de mayo de 1958), IV marqués de Cabanes.
Casó el 26 de junio de 2009 con María José Buira Pérez. El 16 de noviembre de 2015, previa orden del 28 de septiembre para que se expida la correspondiente carta de sucesión (BOE del 9 de octubre), le sucedió su hermano:

Borja Garriga-Nogués Gonzalo (n. Barcelona, 13 de octubre de 1971), V marqués de Cabanes.

Referencias

Cabanes
Cabanes
España en 1922
Cabanes (Castellón)


text:
Esistono più comuni francesi con questo nome

Nalliers – Vandea
Nalliers – Vienne


text:
Ripa Longa – rilievo dei monti Alburni (), nell'Appennino meridionale
 Ripa longa o Ripalonga – antico borgo e feudo della contea di Ariano, ubicato tra Troia e Orsara di Puglia


text:
Василь Іванович Коханський (, село Василівка, тепер Роздільнянського району, Одеської області — ?) — молдавський радянський державний і комуністичний діяч, 1-й секретар Кишинівського міського комітету КП Молдавії, 1-й секретар ЦК ЛКСМ Молдавії. Депутат Верховної Ради Молдавської РСР 2-го, 5-го, 7—10-го скликань. Член ЦК Комуністичної партії Молдавії.

Життєпис
Народився в селянській родині. З 1939 по 1940 рік — студент Тираспольського державного педагогічного інституту.

У жовтні 1940 — 1941 року — в Червоній армії. Служив у навчальній 32-й легкій танковій бригаді Західного особливого військового округу. Учасник німецько-радянської війни з червня 1941 року. Служив баштовим стрільцем 3-ї танкової роти 4-го танкового батальйону 48-ї танкової дивізії Західного фронту. У серпні 1941 року був важко поранений, лікувався у госпіталях, став інвалідом війни 3-ї групи. У січні 1942 року демобілізований із армії.

З 1942 року — військовий керівник, комсомольський організатор школи фабрично-заводського навчання.

Член ВКП(б) з 1944 року.

Закінчив Тираспольський державний педагогічний інститут імені Тараса Шевченка.

У 1944—1947 роках — інспектор Народного комісаріату освіти Молдавської РСР; лектор ЦК КП(б) Молдавії; секретар, 2-й секретар ЦК ЛКСМ Молдавії.

З 1947 року — 1-й секретар ЦК ЛКСМ Молдавії.

Закінчив Вищу партійну школу при ЦК КПРС у Москві.

З 1953 року — в апараті ЦК КП Молдавії. До 1959 року — 1-й секретар Атакського районного комітету КП Молдавії.

У 1959—1960 роках — завідувач відділу партійних органів ЦК КП Молдавії.

У 1960—1962 роках — 1-й секретар Кишинівського міського комітету КП Молдавії.

У 1962—1965 роках — 1-й заступник голови Молдавської республіканської спілки споживчої кооперації.

У 1965 — після 1981 року — секретар Молдавської республіканської ради професійних спілок.

Потім — на пенсії.

Звання
 капітан

Нагороди
 орден Вітчизняної війни І ст. (6.04.1985)
 орден Слави ІІІ ст. (6.11.1947)
 медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» (1945)
 медаль «За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» (1945)
 медалі

Примітки

Джерела
 Депутаты Верховного Совета Молдавской ССР 10-го созыва. Кишинев, 1980
 Коханский Василий Иванович

Члени КПРС
Депутати Верховної Ради Молдавської РСР 2-го скликання
Депутати Верховної Ради Молдавської РСР 5-го скликання
Депутати Верховної Ради Молдавської РСР 7-го скликання
Депутати Верховної Ради Молдавської РСР 8-го скликання
Депутати Верховної Ради Молдавської РСР 9-го скликання
Депутати Верховної Ради Молдавської РСР 10-го скликання
Члени ЦК КП Молдавії
Інваліди Другої світової війни


text:
Westhausen (bij Gotha), een gemeente in de Duitse deelstaat Thüringen
Westhausen (bij Hildburghausen), een gemeente in de Duitse deelstaat Thüringen
Westhausen (Württemberg), een gemeente in de Duitse deelstaat Baden-Württemberg
Bodenrode-Westhausen, een gemeente in de Duitse deelstaat Thüringen


text:
Pseudomuscari är ett släkte av sparrisväxter. Pseudomuscari ingår i familjen sparrisväxter.

Kladogram enligt Catalogue of Life:

Bildgalleri

Källor

Externa länkar

Sparrisväxter
Pseudomuscari


text:
Dialysis kesseli är en tvåvingeart som beskrevs av Hardy 1948. Dialysis kesseli ingår i släktet Dialysis och familjen vedflugor.

Artens utbredningsområde är Kalifornien. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Vedflugor
kesseli


text:
Голландский манеж в Амстердаме — самая старая школа верховой езды в Нидерландах. Изначально манеж находился на канале Лейдсеграхт и был возведен в 1744 году. Нынешнее здание было построено в 1882 году по примеру Испанской школы верховой езды в Вене. Позднее здание Голландского манежа было объявлено национальным памятником.

Голландский манеж пользовался популярностью у состоятельных жителей Амстердама, а также членов королевского дома. Оригинальный Голландский манеж был построен в 1744 году и стоял на углу каналов Лиинбаансграхт и Лейдсеграхт. В комплекс манежа входили конюшни на 60 лошадей и жилые помещения для берейтора.

В 1881 году из-за расширения канала Лейдеграхт школу верховой езды решили снести. В качестве замены было построено новое здание в неоклассическом стиле, по проекту архитектора Ван Гендта. Также он спроектировал концертный зал Консертгебау и центральный железнодорожный вокзал Амстердама .

Внутренний интерьер Голландского манежа состоит из зала с балюстрадами и крышей из чугуна, а также его украшает длинный коридор со стеклянной и железной крышей. В 1998 году к манежу была добавлена пристройка, но в 1969 году она была снесена.

На сегодняшний день на территории манежа размещаются конюшни, вмещающие 35 лошадей и 15 пони. Довольно часто манеж используется студенческими клубами для тренировок по верховой езде. В здании есть ресторан, а также манеж сдаётся в аренду для торжественных мероприятий.

В 1980-е годы Голландский манеж планировали снести, но громкие протесты, включающие в себя многочисленные петиции от студентов, спасли его. В 1986 году провели реставрацию здания и она вернула школе былую славу. Особого внимания заслуживает внутренняя арена, которую отреставрировали в неоклассическом стиле. А украсили сооружение зеркала с позолотой и лепные лошадиные головы на стенах. В 2007 году Голландский манеж отметил свой 125-летний юбилей.

В Голландском манеже до сих пор сохранилась атмосфера XIX века. В наши дни, защитники прав животных добились того, чтобы лошади могли гулять за пределами Голландского манежа, в близлежащем парке Вондельпарк.

Название данной достопримечательности говорит само за себя. В основном, туристы приходят сюда для того, чтобы посмотреть на старинное здание или потренироваться с лошадьми. Несмотря на это, Голландский манеж может стать отличным развлечением как для любителей лошадей, так и для детей.

Примечания

Ссылки
 De geschiedenis van de Hollandsche Manege
 Gemeente Amsterdam, Bureau Monumenten & Archeologie
 Hollandsche Manege — I amsterdam

Архитектура неоклассицизма
Здания и сооружения Амстердама
Манежи
Верховая езда


text:
Tower Transit Singapore is a contracted bus operator operating in Singapore. It commenced operations on 29 May 2016 and it is a subsidiary of Transit Systems.

History
In October 2014, the Land Transport Authority called for tenders to operate 26 routes out of Bulim Bus Depot in Jurong West based from Bukit Batok, Clementi and Jurong East bus interchanges as part of its new Bus Contracting Model.

In May 2015, the Land Transport Authority awarded Tower Transit Singapore the contract with operations to commence in May 2016, with services based at the Bulim Bus Depot. On 31 July 2015, the Land Transport Authority handed over Bulim Bus Depot to Tower Transit Singapore, allowing preparations such as fitting works on the depot and training of its staff to be carried out earlier.

On 6 December 2015, the Bulim Bus Depot was officially opened by MP for Hong Kah North, Amy Khor and the then-CEO of Tower Transit, Adam Leishman. A Bulim Carnival Day was also held on the same day to allow the public to tour the depot and also learn more about Tower Transit.

Tower Transit Singapore commenced operations on 29 May 2016.

On 10 December 2016, Tower Transit Singapore became the first bus operator in Singapore to award an employee with a leisure trip. Mr Kumaran joined Tower Transit Singapore in May after 16 years with SMRT Buses, and received a pair of return tickets to London and five nights' accommodation worth S$4,500 for excellent service.

On 13 February 2017, Tower Transit Singapore became the first bus operator in Singapore to celebrate Valentine's Day. Tower Transit buses all had Happy Valentines Day programmed onto their buses' Electronic Destination Signages (EDS) and ran an article in The New Paper regarding the couples working in Tower Transit.

On 1 March 2017, Tower Transit Singapore rolled out its signature scent on 100 buses operating on routes 66, 97 and 106. Tower Transit is the first bus operator in Singapore to have such an initiative.

On 8 March 2017, Tower Transit Singapore became the first bus operator to celebrate International Women's Day.

On 13 March 2017, Tower Transit Singapore started operating Singapore's first 3-door double-decker bus for a six-month trial period.

On 30 September 2020, the Land Transport Authority awarded the Sembawang-Yishun Bus Package to Tower Transit Singapore, along with the second 5-year term of the Bulim Bus Package.

Operations for the Bulim and Sembawang-Yishun packages commenced in May and September 2021 respectively, with Mandai Bus Depot handed over to Tower Transit Singapore for the Sembawang-Yishun Bus Package.

Bus routes

Tower Transit Singapore currently operates 55 bus services under the Bulim and Sembawang-Yishun Bus Packages, consisting of 30 Bulim bus services and 25 Sembawang-Yishun bus services. They are operated mainly from Bukit Batok, Jurong East, Yishun bus interchange, Sembawang Bus Interchange and with a handful of routes operating from Clementi Bus Interchange and Woodlands Integrated Transport Hub, under Bulim Bus Depot and Mandai Bus Depot.

Tower Transit is operating the Bulim bus package for another term on 29 May 2021 as continuous to commemorate its 5th anniversary of operations in Singapore, with bus services 653, 657 and 944 handed over to Tower Transit from SMRT Buses. In doing so, it gave up operations of services 665 and 974 to SMRT Buses and SBS Transit respectively.

Between September and October 2021, bus services were handed over from SMRT Buses in three tranches as part of the Sembawang-Yishun Package. City Direct service 663, which was under the bus package, was already operated by Tower Transit. The bus package was based at Mandai Bus Depot:
 5 September 2021: 171, 670, 853, 853M, 854, 854e, 855, 856, 857
 19 September 2021: 169, 858, 963, 963e, 965, 966, 969
 3 October 2021: 167, 656, 825, 859, 882, 883, 883M, 980, 981
 23 January 2022: 801

Bus fleet

Double-decker buses
Alexander Dennis Enviro500 MMC
Alexander Dennis Enviro500 (3-Door)
MAN ND323F Lion's City (A95) (Gemilang Coachworks)
MAN ND323F Lion's City (A95) (Gemilang Coachworks) (3-Door)
Volvo B9TL (Wright Eclipse Gemini 2)
Yutong E12DD

Single-decker buses

BYD C6 (Gemilang Coachworks)
MAN NL323F Lion's City (A22) (Gemilang Coachworks)
Mercedes-Benz O530 Citaro (EvoBus)
Mercedes-Benz OC500LE (Gemilang Coachworks)
Volvo B5LH (MCV eVoRa)
Yutong E12

Articulated buses
MAN NG363F Lion's City (A24) (Gemilang Coachworks)

References

External links

Singaporean companies established in 2016
Bus companies of Singapore
Transport companies established in 2016
Transport operators of Singapore
2016 establishments in Singapore
Singaporean brands


text:
Das Kammermusikfest Lockenhaus ist ein internationales Musikfest in der Marktgemeinde Lockenhaus im Burgenland.

Das Kammermusikfest wurde 1981 vom Geiger Gidon Kremer gegründet und bis 2011 geleitet. Seit 2012 ist der Cellist Nicolas Altstaedt Künstlerischer Leiter des Festivals. Es werden jährlich im Juli klassische Konzerte mit hochkarätigen Musikern veranstaltet, die auf der Burg Lockenhaus und in der Pfarrkirche hl. Nikolaus des Ortes stattfinden.

Veröffentlichte Musikaufnahmen
 Gidon Kremer: Edition Lockenhaus, ECM New Series 2190-94, 2011 (Set mit 5 CDs)

Weblinks
 Webpräsenz Kammermusikfest Lockenhaus

Einzelnachweise

Musikfestival in Österreich
Kammermusikveranstaltung
Kultur (Burgenland)
Lockenhaus
Gegründet 1981
Veranstaltung im Burgenland


text:
Louise-Charlotte-Jeanne de Hohenlohe-Langenbourg (né le  à Langenbourg et mort le  à Koschentin) est une princesse de Hohenlohe-Langenbourg, fille du prince Charles-Louis de Hohenlohe-Langenbourg et d'Amélie-Henriette de Solms-Baruth, et épouse du prince Adolphe de Hohenlohe-Ingelfingen.

Biographie
Louise-Charlotte est née le 22 août 1799 à Langenbourg. Elle est le huitième enfant et la sixième fille de la famille du prince Charles-Louis de Hohenlohe-Langenbourg et de son épouse Amélie-Henriette de Solms-Baruth. Ses sœurs aînées sont Élisabeth,  et  et son frère aîné est Ernest. D'autres enfants sont morts avant sa naissance. Plus tard, la famille s'agrandit avec cinq autres enfants.

À l'âge de 19 ans, Louise tombe amoureuse du prince Adolphe de Hohenlohe-Ingelfingen, âgé de 24 ans. Le mariage a lieu le 19 avril 1819 à Langenbourg. Le couple a dix enfants, dont cinq atteignent l'âge adulte :

 Charles (1820-1890) homme politique prussien, mort sans descendance;
 Amédée (5-16 août 1822);
 Constance (24 juillet-26 août 1823);
 Frédéric-Louis (1824-1825)
 Frédéric-Guillaume (1826-1895) général de cavalerie prussien, est marié avec la comtesse Anne , a cinq enfants;
 Kraft (1827-1892) général d'artillerie prussien, est marié à Louisa Thieu;
 Hélène (1827-1828);
 Adélaïde (1830-1892) morte sans descendance;
 Agnès (27 juillet-4 août 1831);
 Louise (1835-1913), mariée avec le comte Alfred d'Erbach-Fürstenau, a dix enfants.

En 1862, son mari devient ministre-président de Prusse et occupe ce poste pendant six mois avant l'arrivée au pouvoir de Bismarck. Après cela, il se retire de la politique.

Il meurt le 24 avril 1873 à Koschentin. Louise décède le 17 janvier 1881 au même endroit.

Références

Liens externes

 Profil sur Geneall.net [Archivé le 19 février 2019 sur la Wayback Machine .]
 Profil sur Thepeerage.com [Archivé le 11 mars 2016 sur la Wayback Machine .]
 Généalogie de Louise de Hohenlohe-Langenburg [Archivé le 13 avril 2013 à la Wayback Machine .]
 Généalogie d'Adolf Karl Hohenlohe-Ingelfingen [Archivé le 10 septembre 2017 à la Wayback Machine .]

Maison de Hohenlohe
Naissance en août 1799
Naissance à Langenbourg
Décès en janvier 1881
Décès dans la voïvodie de Silésie
Décès dans la province de Silésie
Décès à 81 ans


text:
Die San-shiki Kaejiki (, jap. , alliierter Deckname: "Green", jap. ) ist eine in Japan entwickelte modifizierte Nachbildung der deutschen Rotor-Schlüsselmaschine Enigma.

Der japanische Nachbau der deutschen Enigma-D verfügt über eine Tastatur und Lampenanzeige mit japanischen Schriftzeichen. Anders als beim deutschen Original sind die Walzen nicht auf einer gemeinsamen horizontalen Achse angeordnet, sondern liegen flach nebeneinander mit senkrecht nach oben zeigenden Achsen und haben nur 25 Kontakte. Kryptographisch entspricht sie im Wesentlichen dem deutschen Vorbild und weist folglich auch dessen Schwächen auf. Sie kam nur wenig zum Einsatz. Es sind nur zwei noch existierende Exemplare bekannt.

Diese rein japanische Maschine darf nicht mit der Enigma-T (alliierter Deckname "Opal") verwechselt werden. Dabei handelt es sich um die deutsche Entwicklung eines besonderen Enigma-Modells, das im Zweiten Weltkrieg speziell für den Nachrichtenverkehr der beiden Kriegsverbündeten Deutschland und Japan konzipiert war. Diese wurde nach dem deutschen Großadmiral der früheren Kaiserlichen Marine Alfred von Tirpitz (1849–1930) auch als "Tirpitz-Maschine" (von den Japanern als Tirupitsu) bezeichnet.

Literatur
 Friedrich L. Bauer: Entzifferte Geheimnisse. Methoden und Maximen der Kryptologie. 3., überarbeitete und erweiterte Auflage. Springer, Berlin u. a. 2000, ISBN 3-540-67931-6.

Weblinks
 Fotos und Erläuterungen (englisch). Abgerufen: 20. April 2016.

Einzelnachweise

Gerät mit Bezug zur Enigma-Maschine
Replik
Militärische Ausrüstung (Kaiserlich Japanische Armee)


text:
FinJuice was an American professional wrestling tag team consisting of David Finlay and Juice Robinson currently signed to New Japan Pro-Wrestling (NJPW). The team name consists of Finlay's surname and Robinson's first name Juice. Trained in the dojo of the New Japan Pro-Wrestling promotion, the two came together as a team, in August 2017. In December 2019, the duo won the 2019 World Tag League, followed by the IWGP Tag Team Championship in January 2020 at Wrestle Kingdom 14. FinJuice have also worked for Ring of Honor and Impact Wrestling, where they are former Impact World Tag Team Champions.

History

New Japan Pro-Wrestling (2017–2022)
Both David Finlay and Juice Robinson, entered the New Japan Pro-Wrestling (NJPW) dojo in 2015 and made their debuts for the promotion during the same year. After Finlay and Robinson joined the Taguchi Japan stable in January 2017, Finlay and Robinson formed a tag team named "FinJuice", consisting of Finlay's surname and Robinson's first name Juice. FinJuice worked mostly on the mid-card during the year, sometimes in tag team or multi-man tag matches. On July 7, 2018 at G1 Special in San Francisco, Robinson defeated Jay White to win the IWGP United States Heavyweight Championship. On September 15 at Destruction in Hiroshima, FinJuice teamed with their Taguchi Japan stablemate Ryusuke Taguchi unsuccessfully challenging Bullet Club (Taiji Ishimori, Tama Tonga and Tanga Loa) for the NEVER Openweight 6-Man Tag Team Championship. On September 30 at Fighting Spirit Unleashed, Robinson lost the IWGP United States Heavyweight Championship to Cody. In November, FinJuice took part in the 2018 World Tag League, finishing the tournament with a record of eight wins and five losses, failing to advance to the finals. Their final block match against Best Friends (Beretta and Chuckie T) ended by disqualification, when Chuckie T attacked Finlay with a chair.

On January 4, 2019, at Wrestle Kingdom 13 in Tokyo Dome, Robinson regained the IWGP United States Heavyweight Championship defeating Cody in a rematch. On February 2 on the second night of The New Beginning in USA, Robinson successfully defended the IWGP United States Heavyweight Championship against Beretta. On February 23 in the second night of Honor Rising: Japan, FinJuice unsuccessfully challenged The Briscoe Brothers (Jay Briscoe and Mark Briscoe) for the ROH World Tag Team Championship. During the match, Finlay suffered a shoulder injury, sidelining him for eight months. On June 5, Robinson lost the IWGP United States Heavyweight Championship to the debuting Jon Moxley. At King of Pro-Wrestling, Robinson was defeated by Lance Archer in a no disqualification match for the vacant IWGP United States Heavyweight Championship. After the match, Robinson was attacked by Archer until Finlay returned from injury and made the save. On November 9 at New Japan Showdown in San Jose, Finlay unsuccessfully challenged Archer for the IWGP United States Heavyweight Championship. From November 16 until December 8, Robinson and Finlay took part in the 2019 World Tag League, which the two won by defeating former IWGP Tag Team Champions Los Ingobernables de Japón (EVIL and SANADA) in their last round-robin match.

On January 4, 2020 on the first night of Wrestle Kingdom 14 in Tokyo Dome, Finlay and Robinson defeated the Guerrillas of Destiny (Tama Tonga and Tanga Loa) to win the IWGP Tag Team Championship. They lost the titles back to the Guerrillas of Destiny (Tama Tonga and Tanga Loa) on February 1 at The New Beginning in USA. In August, due to the COVID-19 pandemic in the United States, Finlay and Robinson were unable to work on NJPW events in Japan, leading them to take part in NJPW Strong series. However, due to a leg injury, Robinson was forced to miss the series. Despite Robinson's injury, Finlay reached the finals of the New Japan Cup USA losing to KENTA in the finals on August 21. From November 15 until December 6, Robinson and Finlay took part in the 2020 World Tag League, finishing the tournament with a record of six wins and three losses, advancing to the finals of the tournament. On December 11, Robinson and Finlay were defeated in the finals by Guerrillas of Destiny (Tama Tonga and Tanga Loa).

Ring of Honor (2019)
In January 2019, FinJuice took part in Ring of Honor (ROH)'s television tapings the formation of Lifeblood, with the goal of bringing honor back to ROH; the stable included Tracy Williams, Bandido, Mark Haskins and Tenille Dashwood. Lifeblood defeated Jay Lethal's handpicked team of Jonathan Gresham, Flip Gordon, Dalton Castle and Jeff Cobb in the main event. Finlay and Robinson, representing Lifeblood, participated in the Tag Wars Tournament. In the first round, they defeated Alex Coughlin and Karl Fredericks, and in the semi-finals, they won in a three-way match over Lethal and Gresham and Coast 2 Coast (LSG and Shaheem Ali). In the final, they were defeated by Villain Enterprises (Brody King and PCO). FinJuice left Ring of Honor in June due to wanting to return to their home promotion New Japan Pro-Wrestling, as well as citing complains about low salary from ROH.

Impact Wrestling (2021)
On February 13, 2021, at No Surrender, FinJuice appeared on Impact in a pre-taped vignette, announcing that FinJuice would make their debut at the Impact tapings, as part of a partnership between Impact and New Japan Pro-Wrestling. Three days later, on the following week's Impact!, they made their debut and defeated Reno Scum. On March 13, at Sacrifice, FinJuice defeated The Good Brothers (Doc Gallows and Karl Anderson) to win the Impact World Tag Team Championship. They successfully defended their titles against Gallows and Anderson in a rematch at Rebellion. On the May 20 episode of Impact!, FinJuice lost the tag team titles to Violent By Design (Rhino and Joe Doering), ending their reign at 65 days. They would return to the company at Slammiversary, defeating Madman Fulton and Shera.

Championships and accomplishments
Impact Wrestling
Impact World Tag Team Championship (1 time)
New Japan Pro-Wrestling
IWGP United States Heavyweight Championship (2 times) – Robinson
IWGP Tag Team Championship (1 time)
World Tag League (2019)

References

External links
Juice Robinson profile
David Finlay profile

New Japan Pro-Wrestling teams and stables
Impact Wrestling teams and stables
Independent promotions teams and stables
Ring of Honor teams and stables


text:
Ponera elegantissima är en myrart som beskrevs av Meunier 1923. Ponera elegantissima ingår i släktet Ponera och familjen myror. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Myror
elegantissima


text:
Biografia
Nacque a Gaijc (in ungherese Hercegmárok), una cittadina croata nei pressi del confine ungherese, da János Heka e Etelka Stok, genitori di altri due fratelli. Sua madre Etelka muore quando lei compie otto anni, mentre il fratello maggiore ad 11 anni a causa di una scheggia di una granata, esplosa nel corso della seconda guerra mondiale. Frequenta la scuola media in ungherese, mentre il liceo in serbo-croato nella città di Monostorszeg. Dopo aver terminato gli studi di Magistero a Subotica, prese lezioni di canto dalla cantante d'opera Margit Markovics.

La carriera
Il suo talento viene premiato nel momento in cui si esibisce in diversi concerti presso la radio di Novi Sad. Poi, nel 1966, la svolta, a Vienna, in Germania Ovest e anche in Danimarca.  Nel 1974 visita per la prima volta l'Ungheria, nazione nella quale conosce il suo futuro marito Ernő Kenéz, cantante d'opera a Budapest. Ben presto si trasferiscono a Vienna dove si sposano ed aprono un ristorante. Ritornano in Ungheria solo nel 1998, ma poco dopo, suo marito muore a Hódmezővásárhely sua città natale. Etelka Kenéz Heka è cittadina di tre nazioni: Croazia, Ungheria, ed Austria.

Le poesie, le novelle, la fondazione
Attualmente vive a Hódmezővásárhely tra Vienna e Seghedino. Ha pubblicato 90 libri tra cui diversi volumi di poesia, novelle, e anche un libro di cucina e con l'attività di mecenate, per questa è stata premiata diverse volte. Nel 2007 ha istituito la fondazione Ernő Kenéz ed Etelka Kenéz Hek, in memoria del suo marito defunto, il cantante d'opera Ernő Kenéz. . A Hódmezővásárhely ogni anno ha luogo una festa dove i giovani cantanti più talentuosi vengono premiati con un anello offerto dalla Fondazione stessa.

Altri progetti


text:
Cette page contient les pages d'homonymie de Starship et Star Ship.

Starship est un mot anglais qui signifie vaisseau spatial.

Starship ou Star Ship peut désigner :
 Starship, groupe de musique américain fondé en 1984 ;
 Starship, vaisseau spatial de SpaceX ;
 Starship (Lorca and the Outlaws), film américain sorti en 1984 ;
 Star Ship, jeu vidéo sorti en 1977 ;
 Starships, chanson de la chanteuse américano-trinidadienne Nicki Minaj sortie en 2012.

Voir aussi

 Jefferson Starship, groupe de rock américain des années 1970
 Starship Entertainment, label discographique sud-coréen
 Hôpital Starship, un hôpital public pour enfants situé à Auckland, en Nouvelle-Zélande.


text:
Ala 12 también llamada ala número 12, es una unidad militar con aviones de caza del Mando Aéreo de Combate (MACOM) del Ejército del Aire. Tiene sus instalaciones en la Base Aérea de Torrejón de Ardoz, a 23 kilómetros de Madrid. Es junto al ala 14, ala 15 y ala 46, una de las principales unidades aéreas de combate del Ejército del Aire, con experiencia en misiones internacionales desde finales del siglo XX.

Historia

Ala 6 y el F-86
Tras los pactos de Madrid de 1953, el gobierno de Francisco Franco consigue apoyo y ayuda occidental durante la Guerra Fría a cambio de ofrecer la instalación de cuatro bases de Estados Unidos en el país. A 23 kilómetros de la capital, Madrid, tras cuatro años de trabajos desde la firma del acuerdo, entra en servicio el 1 de junio de 1957 la Base Aérea de Torrejón de Ardoz para el uso compartido con los estadounidenses.

En abril de 1958, se publica la creación del «escuadrón de caza número  61» que, dependiendo del Mando de la Defensa Aérea, comenzó a operar con el primer avión a reacción de combate en España, el North American F-86 Sabre serie F (denominación militar española «C-5», indicativo de radio militar Tenis).En total en el país se recibieron un total de más de dos centenares de F-86, la gran mayoría de segunda mano y procedentes de distintas unidades de la Fuerza Aérea de los Estados Unidos (USAF). Los últimos ocho aviones fueron instalados inicialmente en la Base Aérea de Getafe.

En mayo de 1959, el escuadrón se mueve de la base aérea de Getafe a Torrejón de Ardoz y un mes más tarde, el escuadrón cambia de nombre por  «Ala de caza número 6». Aquí es donde adopta el emblema la cara de un gato negro amenazante con el lema: «No le busques tres pies...» . Frase del refranero abreviada de la frase: «No le busques tres pies al gato», es decir, no agotar la paciencia de alguien porque se le puede llegar a enfadar o irritarle. Los F-86 del ala 12 estaban pintados con una banda blanca alrededor del morro del avión y el emblema del gato generalmente en la parte frontal derecha del fuselaje. El ala de caza llegó a contar con unos 25 F-86 y seis aviones de entrenamiento Lockheed T-33.

En 1965 pasa a llamarse «ala número 16» cuando el escuadrón con F-86 recibió 21 aviones Lockheed F-104 serie G alias Starfighter (den. mil. esp. «C-8»), un avión tipo interceptador. En Zaragoza, operando el mismo tipo de avión, el «Ala de caza número 2» pasó a llamarse «Ala número 12».

Ala 12 y el F-4
El 25 de marzo de 1971 adquirió la denominación de «ala de caza número  12», tras la llegada de aviones de segunda mano de la USAF -algunos de los cuales había participado en la guerra de Vietnam- para sustituir al ya veterano avión Sabre. El ala pasaba a estar formada por dos escuadrones de aviones: el escuadrón 121 con aeronaves McDonnel Douglas F-4 «Phantom II»  serie C (den. mil. esp. «C-12») y el escuadrón 104 con F-104.

En 1972, recibió el segundo escuadrón de F-4 serie C para sustituir a los anteriores F-104 y, a finales de año, se completa la dotación material con la incorporación de un nuevo avión, el Boeing KC-97L, para poder hacer reabastecimiento en vuelo compatible con los F-86 del ala y así lograr experiencia en la operación para aumentar el alcance de los aviones de combate F-4.

Enn mayo de 1973, el ala quedó estructurada con tres escuadrones, los 121 y 122 con F-4C y el 123-K con KC-97L.

El 21 de mayo de 1972 realizarán su último vuelo en el desfile aéreo del Día de la Victoria los aviones F-104G, tras contabilizar un total de 18.000 horas de vuelo, sin un solo accidente grave.

A finales de 1976, tras más de mil horas de vuelo y cerca de un millón de litros de combustible reabastecidos en vuelo causó baja en el ala, el escuadrón 123-K con el KC-97L.

El 5 de junio de 1978, el municipio de Torrejón de Ardoz ofreció en un homenaje, el primer estandarte al ala 12, siendo madrina Sofía de Grecia y presidido por Juan Carlos I. En octubre, se incorpora al ala una escuadrilla de aviones F-4 de nuevo, pero esta vez una versión como avión de reconocimiento denominada RF-4C, integrándose estos en el escuadrón 122.

Programa FACA y el F-18
En enero de 1989, el Ejército del Aire sustituyó los anteriores F-4 del ala por un lote de ocho RF-4C (den. mil. esp.  «CR-12»), procedentes de la Guardia Nacional de los Estados Unidos. En marzo, gracias al programa FACA, el ala empezó a recibir un novedoso avión de combate desde la Base Aérea de Zaragoza, donde llegó inicialmente de Estados Unidos.

El avión McDonnell Douglas EF-18 Hornet (den. mil. esp.  «C-15»), llegaría en versiones monoplaza (un piloto) y biplaza (dos pilotos), con un total de 36 aviones a lo largo de tres años. Con esta incorporación, el ala 12 se componía de tres escuadrones: 121 y 122 con cazas F-18 y el escuadrón 123 de reconocimiento con los ocho RF-4. A finales de 1995, llegó el segundo lote de seis RF-4C modernizados, para completar la dotación de estos aviones.

Las misiones internacionales

A finales del siglo XX, el ala 12 junto al ala 15, formó parte del destacamento Ícaro en la Base Aérea de Aviano en Italia, para las campañas militares en la antigua Yugoslavia. En 1995 intervino en la operación Fuerza Deliberada sobre Bosnia-Herzegovina y en 1999, en el bombardeo de la OTAN sobre Yugoslavia. Por estas acciones, gran parte del personal en el destacamento Ícaro recibió la Medalla Aérea, máxima condecoración española en tiempo de paz.

En octubre de 2002, el Ejército del Aire dio de baja los aviones RF-4C, así el ala disolvió el escuadrón 123 basado en estos aviones.

En noviembre de 2003, el ala 12 llegó a las 100.000 horas de vuelo del avión EF-18. Anteriormente con el Sabre se llegaron a las 50.000 horas, 17 000 del F-104 y 90 000 del Phantom. El 15 de octubre, el rey Juan Carlos I visitó el ala 12.

En 2004, los F-18 del ala 12 fueron los primeros en ser modernizados con un programa abreviado como MLU para actualizar equipos electrónicos y software, añadiendo nuevas características y equipos como nuevas pantallas digitales, o comunicaciones mejoradas.

A finales de 2006, la unidad superó una importante evaluación operativa realizada por la alianza OTAN, para comprobar el estado de respuesta de la unidad militar con éxito. En 2008, participó en el ejercicio Red Flag  de la Fuerza Aérea de los Estados Unidos en la Base de la Fuerza Aérea Nellis (Nevada) y por segunda vez tres años después, en Alaska.

En abril de 2008, el ala 12 celebró en un acto su 50 aniversario y fue autorizado a pintar uno de sus aviones (el C-15 número 34) con su emblema cubriendo toda la cola izquierda del avión.

En mayo de 2009, el ala participó durante la operación Cruz del Sur desarrollada en Sudáfrica, para probar la integración en el avión del misil Taurus en el F-18 modernizado. Dada las condiciones especiales de las pruebas, destacaron dos F-18 del ala más otros dos del Centro Logístico de Armamento y Experimentación (CLAEX) y participaron en unos ensayos de disparos en un polígono de tiro en el distrito municipal de Overberg.

El 17 de septiembre de 2010, Príncipe de Asturias realizó una visita al ala 12.

El ala 12 participó en la intervención militar en Libia de 2011 del 19 de marzo al 6 de julio, para colaborar en el cierre del espacio aéreo en Libia, movilizando un destacamento de personal y aviones desde la Base Aérea de Decimomannu, para así realizar desde allí misiones de patrulla aérea de combate, impidiendo vuelos de aeronaves no autorizadas y proporcionando seguridad a los aviones aliados durante la campaña militar.

El 28 de octubre de 2011, el ala recibió en un acto honorífico el «Guión de la Unidad», en un acto presidido por el Jefe de Estado Mayor del Ejército del Aire.

El 3 de noviembre de 2019, el ala 12 finalizó la misión con cinco aviones en misión de policía aérea del Báltico «Baltic Air Policing» de la OTAN para vigilar el espacio aéreo en Estonia, Letonia y Lituania en la frontera con Rusia.

En febrero de 2020 un avión del ala 12 intervino en el incidente del  vuelo AC837 de Air Canada en Madrid.

Características
El ala 12 está integrada por dos escuadrones: el 121, llamado Póker, y el 122, Tenis, ambos con aviones EF-18 serie M, cuentan principalmente con capacidad de realizar misiones de combate aéreo, ataque a objetivos terrestres  y misiones de reconocimiento aéreo táctico mediante FLIR y otros dispositivos. El ala 12 dispone de unas 600 personas.

Servicio de Alarma Programado
Dentro de la unidad, hay un avión en «Servicio de Alarma Programado». Está permanentemente operativo y preparado para misiones llamadas de policía aérea, como medio de control del espacio aéreo de España. Está con una tripulación permanentemente disponible listo para despegar en un tiempo muy breve, junto a otras unidades desplegadas en otras bases aéreas como el ala 14 en la Base Aérea de Los Llanos o el ala 46 en la Base Aérea de Gando.

Museo del ala 12
El ala 12 dispone de un museo de la unidad iniciativa del coronel José María Martínez Cortés en 2009. Recoge más de 50 años de su historia y tiene unos 970 m² con una exposición estática exterior en una plataforma y una interior en pabellón cubierto. Cuenta con varias aeronaves históricas del ala 12 conservadas, un avión RF-4C, un F-4 y un F-104.

Accidentes aéreos

El ala número 12 ha sufrido a lo largo de su historia diferentes accidentes aéreos. Entre ellos están los siguientes:

El 4 de mayo de 1984, un F-4 Phantom II del Ala 12 cayó en Peralejos (Teruel), los capitanes José Manuel Hernández Ferri y Gonzalo Gracia Ramos fallecieron.
El 28 de noviembre de 1991, un F-18 del Ala 12 cayó en el polígono de tiro de las Bardenas (Navarra), el piloto el teniente coronel Roberto Hurtado Pellejero, falleció.
El 2 de abril de 2009, un F-18 del ala 12 terminó estrellado en el suelo en el polígono de tiro de las Bardenas. En esta ocasión, el piloto activó el asiento eyectable y se salvó.
El 17 de octubre de 2017 un F-18 del ala 12, al poco de despegar, tuvo un accidente y terminó estrellado en el suelo. Murió el piloto teniente Fernando Pérez Serrano con 26 años, era el primero de la 65ª promoción de oficiales y fue condecorado con la Cruz del Mérito Aeronáutico. En 2019, la Comisión de Investigación Técnica de Accidentes de Aeronaves Militares (CITAAM) presentó un informe técnico donde se informaba de una cadena de errores: en el interior del motor derecho se hallaron restos de una llave de acero olvidada por alguien, presencia de ruidos extraños al arrancar los dos motores o el intento de volver a recuperar la aeronave. Fue el tercer accidente aéreo del Ejército del Aire en seis meses.

Bibliografía

Referencias

Enlaces externos

Ejército del Aire. Detalle de unidad: ala 12

Unidades del Ejército del Aire de España
Torrejón de Ardoz
Unidades militares históricas de España
Organizaciones fundadas en 1957
Fuerzas armadas en Madrid


text:
Michael Hudson (1834 – December 28, 1891) was a sergeant serving in the United States Marine Corps during the American Civil War who received the Medal of Honor for his actions in the Battle of Mobile Bay.

Life and career
Hudson was born in 1834 in County Sligo, Ireland, and after immigrating to the United States he joined the Marine Corps from Brooklyn on September 12, 1861. He was a sergeant assigned to the Marine Detachment aboard the  when it was sent to fight in the American Civil War. On August 5, 1864, during the Battle of Mobile Bay the Brooklyn, along with several other ships waged a campaign against several confederate controlled forts and gunboats. During the battle the Brooklyn suffered severe damage and several men on board were killed. Hudson continued fighting through the 2-hour battle which resulted in the surrender of the rebel ram . For this action he received the United States militaries highest decoration for valor, the Medal of Honor December 31, 1864.

Hudson was honorably discharged from the Marine Corps on October 25, 1865. He died December 28, 1891, and is buried in Maple Hill Cemetery Charlotte, Michigan. His grave can be found in section C, lot 49.

Medal of Honor citation
Rank and organization: Sergeant, U.S. Marine Corps. Born: 1834, Sligo County, Ireland. Accredited to: New York. G.O. No.: 45, 31 December 1864.

Citation:

On board the U.S.S. Brooklyn during action against rebel forts and gunboats and with the ram Tennessee in Mobile Bay, 5 August 1864. Despite severe damage to his ship and the loss of several men on board as enemy fire raked the decks, Sgt. Hudson fought his gun with skill and courage throughout the furious 2-hour battle which resulted in the surrender of the rebel ram Tennessee.

See also

List of American Civil War Medal of Honor recipients: G–L

References

External links

1834 births
1891 deaths
19th-century Irish people
United States Marine Corps Medal of Honor recipients
United States Marine Corps non-commissioned officers
Union Marines
People of New York (state) in the American Civil War
Burials in Michigan
Irish emigrants to the United States (before 1923)
Irish-born Medal of Honor recipients
People from County Sligo
American Civil War recipients of the Medal of Honor
People from Charlotte, Michigan


text:
Il Pimachiowin Aki (che significa terra che dà vita nella lingua Ojibwe, ᐱᒪᒋᐅᐃᐧᓂ ᐊᑭ) è un'area paesaggistica situata in Canada e dichiarata patrimonio mondiale dall'UNESCO nel 2018.

La zona è per lo più costituita da foresta boreale che copre parti delle provincie di Manitoba e Ontario. Il sito copre un'area di  chilometri quadrati e comprende anche le dei First Nations. L'area comprende anche il  Manitoba Provincial Wilderness Park del Atikaki Provincial Park e l'Ontario Woodland Caribou Provincial Park.

Note

Altri progetti

Patrimoni dell'umanità del Canada


text:
Вóлик Павлó Івáнович (21 березня 1941, смт. Котельва — 28 липня 2018, Котельва ) — Народний художник України, член Національної спілки художників України, лауреат всеукраїнської премії імені Івана Огієнка, доцент кафедри образотворчого мистецтва ПолтНТУ імені Юрія Кондратюка, різьбяр і маляр.

Короткі відомості
Закінчив Львівський інститут прикладного і декоративного мистецтва (1971). Працював художником у Полтавському обласному відділенні Худфонду України (1971—2001), викладав у Полтавському національному технічному університеті ім. Юрія Кондратюка, доцент. Член НСХУ (1977). Лауреат премії ім. Івана Огієнка (2001).

Учасник обласних, всеукраїнських, зарубіжних, міжнародних, групових та персональних виставок.

Твори П.Волика придбані міністерством культури України, національною спілкою художників України, дирекцією художніх виставок України, музеями України, зарубіжжя та приватними колекціонерами Англії, Греції, Грузії, Канади, США, Росії, України, Ізраїлю, Франції, Німеччини, Ямайки.

Публікації про творчість П.Волика у чисельних газетах та журналах, каталогах, книгах, альбомах, підручниках та енциклопедичних виданнях та у монографії «Павло Волик» автор Анатолій М. Шевчук.

Біографія
Працював у пром. артілі «Перемога» (с. Котельва, 1960); у деревообробного цеху Котелевського промкомбінату (1963–65); від 1971 — на Полтавському художожньо-виробничому комбінаті; одночасно від 2001 — доцент кафедри образотворчого мистецтва ПолтНТУ ім. Юрія Кондратюка. Учасник республіканських, всесоюзних та зарубіжних художніх виставок від 1970-го року. Персональні — у Полтаві, Києві, Львові, Житомирі, Івано-Франківську, Харкові, смт Опішне, Зіньківського району Полтавської області.

Помер у Полтаві 28 липня 2018 року.

Творчість

Творчість Волика умовно можна поділити на два періоди; перший пов'язаний із дереворізьбленням і металопластикою, другий — із творенням ліричних краєвидів олійними фарбами. У роботах 1970-х — першої половини 1990-х рр. мистецько-образно відтворена сива язичницька дійсність, національна історія українців. Немов з праісторії постають Богиня Берегиня, Богиня Слави, Волхви, Коляда із Зорею, Коза, етнотематика з образами «Козака-Мамая» (1996), мислителя Григорія Сковороди (1972), ватажка гайдамаків Максима Залізняка (1975) та ін. Характерні твори першого періоду: «Чари» (1973), «Весільна» і «Древо» (1984), «Союз Неба і Землі» (1986), «Богиня Берегиня» (1990), «Коляда» (1991). У малярських композиціях подальших десятиліть пензель майстра натхненно відтворює крайобрази у сонячному чи місячному сяйві. У деяких композиціях панує пірамідальна побудова на пагорбах з українськими церквами, хатами, вітряками і господарчими будівлями в оточенні зелені дерев, в інших — панорамність водної гладі, землі з рослинністю і високого неба. Експонент виставок у Полтаві, Києві, Москві, Велико-Тирново (Болгарія, 1976, 1982), Кошаліні (Польща, 1989), влаштував значну кількість персональних виставок у містах різних регіонів України. Твори В. зберігаються у музеях Полтави, Києва, Харкова, Пархомівки Харківської обл., Котельви та Опішні на Полтавщині.

Деякі основні виставки:
 1993 — Виставка художників України в Єльському університеті, США.

 1999 — Виставка художників України у м. Мюнхен. Німеччина.

 2004 — Міжнародна виставка до 190-річчя від дня народження Т. Г. Шевченка, м. С-.Петербург.

 2005 — Міжнародна виставка «Сучасний український краєвид», м. Чикаго, США.
 2006 — Міжнародна виставка-ярмарок «Арт-Київ 2006», м. Київ.
 2012 — ІІ Міжнародна виставка «Дороги Гоголя», Полтава — С-. Петербург.
Деякі одноособові виставки:
 1999 — Виставка у Палаці мистецтв, м. Львів.
 1999 — Виставка у державному музеї Т. Г. Шевченка, м. Київ.
 2001 — Виставка у Прес-центрі Міністерства закордонних справ України, м. Київ.
 2002 — Виставкау Харківському державному художньому музеї, м. Харків.
 2015 — Виставка до Дня Незалежності України у посольстві України в Ізраїлі, м. Тель-Авів.
 2015 — Виставка в рамках фестивалю української культури в Ізраїлі, м. Тель-Авів.

Державні нагороди
 Народний художник України (25 червня 2016) — за значний особистий внесок у державне будівництво, соціально-економічний, науково-технічний, культурно-освітній розвиток України, вагомі трудові здобутки та високий професіоналізм
 Заслужений художник України (19 квітня 2001) — за вагомий особистий внесок у розвиток національної культури і мистецтва, вагомі творчі здобутки
 Відзнака Президента України — ювілейна медаль «20 років незалежності України» (19 серпня 2011) — за значний особистий внесок у соціально-економічний, науково-технічний та культурно-освітній розвиток Української держави, вагомі трудові здобутки та багаторічну сумлінну працю

Примітки

Посилання

 http://history-poltava.org.ua/?p=1763
 http://esu.com.ua/search_articles.php?id=27538

Лауреати премії імені Івана Огієнка
Викладачі Полтавської політехніки


text:
Jackson Miles Abbott (January 25, 1920 – May 3, 1988) was an American Lieutenant Colonel in the United States Army Corps of Engineers, a birdwatcher and painter. He was the son of wildlife artist Jacob Bates Abbott. He is the only artist to ever place both first and second in the same year in the Federal Duck Stamp contest. The Jackson Miles Abbott Wetland Refuge at Fort Belvoir in Fairfax, Virginia was named in his honor.

Early life and military service

Jackson Miles Abbott was born in Philadelphia, Pennsylvania in 1920. He was the son of wildlife painter Jacob Bates Abbott. As a youth, Abbott lived in New England and southern California. He came into birdwatching when he was six years old. He attended Swarthmore College for zoology. In 1941 he joined the United States Army and in 1942 he was stationed in the Caribbean. For two years he designed and engineered camouflage for the Army. He graduated from the Officer Candidate School in August, 1943. During World War II he earned a Bronze Star Medal. Post-war, he became an intelligence officer and a field manual writer. In 1949 he became a Technical Intelligence Specialist for the Army Map Service, working in Korea.  In the United States Army Corps of Engineers he rose to the rank of lieutenant colonel.

Birding and environmentalism

Upon joining the Army in 1941, Abbott started the Annual Christmas Bird Count at Fort Belvoir. The count has taken place yearly, as part of the Audubon Society. He lived and worked in Alexandria, Virginia, where he studied birds living on the Potomac River and the surrounding area. He focused on the American bald eagle in the upper Chesapeake Bay. With the bald eagle, he studied their nest eggs. After observations, if an egg didn't eventually hatch, the egg would be taken to a laboratory and tested for DDT exposure. He bird ringed 1,400 birds during a seven-month period as part of a migration study by the United States Fish and Wildlife Service. In the early 1960s he produced a "bird hazard survey" at Reagan National Airport for the Civil Aeronautics Administration. Abbott also led land conservation efforts in the areas of northern Virginia. He helped conserve Huntley Meadows Park and Dyke Marsh. He also fought against the spreading of the hydrilla plant in Potomac watershed.

As a writer on the subject of birds, he wrote a weekly column on birds for The Washington Star and published works about the birds of Fort Belvoir, bird attraction and the birds of Trinidad and Tobago.

Art

Abbott learned to draw from his father. In 1951 he began publishing his artwork. He won the Federal Duck Stamp award in 1957–59 for his painting of common eider. That same year, he also came in second, for his painting of the pale-bellied brant goose. He is the only person to ever place first and second in the duck stamp contest. The common eider stamp was released on July 1, 1957, sold for $2 and sold over 2.35 million copies. In total, he created over 1,500 works in his lifetime.

Death and legacy

He died on May 3, 1988, of cancer in Fairfax, Virginia. He was buried at Arlington National Cemetery. In 1989, the United States Army Corps of Engineers founded and named the Jackson Miles Abbott Wetland Refuge at Fort Belvoir after him. The refuge is a 150-acre tract. His archives reside in the Smithsonian Institution Archives.

References

External links
From the Smithsonian Institution Archives
Jackson Miles Abbott Papers, 1914–1991
Jackson Miles Abbott Papers, 1929, 1960–1985, and undated

American bird artists
American ornithologists
1920 births
1988 deaths
American conservationists
American male painters
Military personnel from Alexandria, Virginia
Swarthmore College alumni
United States Army Corps of Engineers personnel
United States Fish and Wildlife Service personnel
20th-century American painters
20th-century American zoologists
People from Fort Belvoir, Virginia
Scientists from Virginia
United States Army personnel of World War II
United States Army colonels
Deaths from cancer in Virginia
Burials at Arlington National Cemetery
American expatriates in South Korea
20th-century American male artists


text:
Per club della rivoluzione francese si intendono quelle organizzazioni politiche, antenate degli odierni partiti, che guidarono le varie fasi della Rivoluzione del 1789.

Il nome tradizionale della maggior parte di essi deriva dal nome dei conventi di Parigi che erano stati requisiti dai rivoluzionari, dove solevano riunirsi e che curiosamente spesso riproducevano in chiave laica rivalità esistenti da secoli.

Club dei Giacobini, inizialmente Club bretone, prendono il nome dal Couvent de jacobins, il convento di San Giacomo, dell'ordine domenicano, curiosamente grande rivale del convento dei Cordiglieri, dell'ordine francescano. Membri importanti:
 Jacques Pierre Brissot (in seguito espulso e capo dei Girondini)
 Jacques Louis David
 Joseph Fouché
 Gaspard Monge
 Robespierre
 Saint-Just

Club dei Cordiglieri, prendono il nome dal convento di francescani, dell'Ordine dei Frati Minori Conventuali in francese Cordeliers. Il club fu fondato nel 1790 da Georges Danton e Camille Desmoulins. Alcuni di essi si avvicinarono al gruppo giacobino, divenendo gli Indulgenti, ma finirono condannati. Caratterizzato dall'estremismo rivoluzionario, soprattutto con Hébert, perse importanza dopo la condanna degli hébertisti, Cordiglieri estremisti con il supporto di alcuni Giacobini più radicali (1794). Membri importanti:
Pierre-Gaspard Chaumette
Marie-Joseph Chénier
Camille Desmoulins
Fabre d'Églantine
Hébert
 Georges Jacques Danton
 Jean-Paul Marat (fu anche membro dei Giacobini)

Club dei foglianti, scissione del Club giacobino originario, prendono il nome da un convento in Rue Saint-Honoré  appartenente, appunto ai Foglianti, un ramo dell'ordine religioso cistercense derivato dalla riforma attuata dall'abate di Feuillant, Jean de la Barrière. Coloro che volevano una Monarchia Costituzionale. Membri importanti:
La Fayette
Mirabeau

Club de Clichy  prende il nome da rue de Clichy, dove era il palazzo del notaio Desmolières. Dopo la caduta di Robespierre, il 9 termidoro (27 luglio 1794) e la fine del Terrore, l'opposizione monarchica si riorganizzò per club (seguendo l'esempio dell'assai noto Club dei Giacobini). Conservò il nome anche dopo che le riunioni vennero, assai presto, trasferite nel palazzo già appartenuto al Bertin, un antico controllore generale delle finanze di Luigi XV, morto in esilio, settantaduenne, nel 1792. Inaugurato da una ventina di deputati alla Convenzione, quasi tutti reduci dall'arresto ad opera del Tribunale rivoluzionario, principale attore del Terrore giacobino. Da questa circostanza derivò il costume, fra i membri del club, di salutarsi 'alla ghigliottina' (à la guillotine), ovvero piegando, con un colpo secco, la testa in avanti, mentre il resto del corpo restava ben eretto.

Club bretone nucleo originario del più noto Club dei Giacobini.

Società del 1789 (o Club del 1789) nucleo originario del Club dei foglianti.

Club del Panthéon erede del disciolto club dei Giacobini, con programma però più moderato, del 1795.

Club del Maneggio club neogiacobino del 1799.

Oltre ai club, assimilabili ai nostri partiti con base popolare esistevano delle forme assimilabili ai nostri gruppi parlamentari

Girondini erano un gruppo politico che, durante la rivoluzione francese, si riunì all'assemblea legislativa ed alla Convenzione Nazionale. Vennero chiamati così perché ne facevano parte molti deputati della Gironda. Erano per lo più membri della borghesia provinciale dei grandi porti costieri. Il loro confronto violento con il gruppo dei Montagnardi caratterizzò i primi mesi della Convenzione. Alla sua espulsione dai giacobini, Brissot, entrato nei Girondini, fondò un Club des Girondins dalla vita breve
Montagnardi o Montagnards  erano gli appartenenti al gruppo più radicale e rivoluzionario, in netta contrapposizione con i Girondini (repubblicani federalisti), chiamati così perché occupavano i banchi posti più in alto nella Convenzione. Facevano parte di questo gruppo i seguaci di Robespierre (i cosiddetti giacobini), di Danton e di Marat, oltre a molti altri. Non ebbero mai la maggioranza, sempre contrastati dai girondini.
Palude o marais e la Pianura o Plaine erano il nome dato al gruppo più moderato, ma il più numeroso (circa 400 deputati) della Convenzione nazionale durante il periodo della Rivoluzione francese. Essi non appartenevano né alla sinistra della Montagna, né alla destra Girondina, anche se con il sostegno ai primi e poi ai loro avversari determinarono gli eventi del 1793 (formazione del Comitato di salute pubblica) e del 1794 (colpo di stato del termidoro).
Termidoriani: eterogenea sinistra moderata, autori del colpo di Stato del 9 termidoro e maggioritari nel periodo del Direttorio. Per un certo periodo si allearono con nostalgici monarchici (i cosiddetti moscardini), poi con i monarchici moderati di Clichy e con la Piana, ma occasionalmente anche con i neogiacobini.

All'estrema sinistra di questi club, spesso formati da sanculotti ed ex Cordiglieri, vi erano i cosiddetti Arrabbiati, che non avevano rappresentanti in Convenzione. Estranei al dibattito parlamentare vi erano anche i realisti intransigenti che non si riconoscevano nei Foglianti e nelle Assemblee elette in quanto contrari alla Costituzione e al Terzo stato. C'erano il Club des amis de la Constitution monarchique di Clermont Tonnerre e Malouet che cercava di far credere di non essere avverso alla Rivoluzione, mentre all'estrema destra si situavano i reazionari dichiarati riuniti intorno all'abate Maury, I futuri ultrarealisti.

Voci correlate
Rivoluzione francese

Movimenti politici


text:
Brät oder Wurstbrät (von althochdeutsch brāto, "schieres Fleisch, Weichteile") ist Hackfleisch oder fein gekuttertes Fleisch, wie es zur Wurstherstellung verwendet wird. Neben Salz und Gewürzen wird häufig auch Wasser in Form von Flockeneis ("Eisschnee") zugegeben, um eine für die Wurstherstellung geeignete Konsistenz zu erreichen.

Hergestellt wird Brät mit dem Fleischwolf oder industriell mit dem Kutter – dann wird Wasser meist als Eis zugegeben, um die Masse trotz der hohen Verarbeitungsgeschwindigkeit kühl zu halten und so ein Gerinnen des Eiweißes zu verhindern. Früher wurde Brät von Hand mit dem Wiegemesser oder Mörser hergestellt.

Neben der Verwendung als Wurstfüllung wird es auch als Einlage von Suppen eingesetzt, so in der Brätspätzlesuppe, der Brätknödelsuppe oder in Verbindung mit Teigwaren wie im Brätstrudel oder der Maultasche.

Ähnliche Zubereitung aus Schweinefleisch ist Mett, das direkt verzehrt oder zu Mettwurst verarbeitet wird, und Tatar vom Rind, das ebenfalls roh verzehrt wird.

Als Bratwurstgehäck bezeichnet man in Süddeutschland, insbesondere Franken und der Oberpfalz, die zubereitete Hackfleischmischung, die als Füllung für Bratwurst vorbereitet wird. Nicht alles davon wird zu Bratwürsten verarbeitet. Bratwurstgehäck kann gut gewürzt in Dosen abgefüllt und dann (je nach Konsistenz) als Brotaufstrich oder Brotbelag verwendet werden. Alternativ kann Bratwurstgehäck auch sehr frisch verzehrt, wobei meist Zwiebeln und Petersilie zum Anrichten verwendet werden.

Bratwurst-Grundbrät
Als Bratwurst-Grundbrät bezeichnet man in der deutschen Lebensmittelherstellung ein Standardrezept zur Wurstherstellung.

Für die Herstellung verwendet man Schweinefleisch, Schweinebauch ohne Schwarte und Speck. Typische Gewürze sind Kochsalz, Pfeffer, Mazis, Ingwer, Kardamom und Zitronenpulver. Die Zutaten werden zusammen mit Eis-Schnee und Kutterhilfsmittel in einem Kutter feinst zerkleinert. Anschließend wird es entweder direkt zu Bratwürsten verarbeitet oder wird als Zutat bei verschiedenen Wurstrezepten verwendet.

Aufschnitt-Grundbrät
Als Aufschnitt-Grundbrät bezeichnet man in der deutschen Lebensmittelherstellung ein Standardrezept zur Wurstherstellung.

Für die Herstellung verwendet man sehnenreiches Schweinefleisch, Schweinebauch ohne Schwarte, Schweinebacken und Speck. Typische Gewürze sind Pökelsalz, Pfeffer, Macis, Koriander, Ingwer, Kardamom und Paprikapulver. Zutaten wie Farbstabilisator und Geschmacksverstärker wie Glutamat sind üblich. Das Fleisch wird der Reihe nach gekuttert, wobei man magere Fleischteile zuerst hinzugibt, damit sie stärker zerkleinert werden. Es wird sowohl vorgesalzenes/vorgepökeltes als auch ungesalzenes Fleisch verwendet. Für die Rötung gibt man darum ggf. Pökelsalz beim Kuttern hinzu. Während des Kutterns gibt man bis zu 20 % Eisschnee hinzu, damit die Masse gekühlt und zur Lockerung Wasser eingearbeitet wird. Die Masse wird zu einem feinst zerkleinerten Brät gekuttert und dabei gewürzt, sodass keine Klumpen entstehen. Das Brät ist für die sofortige Verwendung bestimmt und soll als Hackmasse nicht länger als 3 Stunden gelagert werden, um eine einwandfreie Qualität zu sichern.

Literatur
 Hermann Koch, Martin Fuchs: Die Fabrikation feiner Fleisch- und Wurstwaren. 22., erweiterte Auflage. Deutscher Fachverlag, Frankfurt am Main 2009, ISBN 978-3-86641-187-6.

Weblinks
 Codex 2.4 Brät (PDF; 515 kB) im Codex Alimentarius Austriacus

Fleischerzeugnis


text:
Дмитро Філіппов (29 вересня 1963, Усть-Каменогорськ, Казахська РСР, СРСР — 28 червня 2019, Магнітогорськ, Росія) — радянський хокеїст, нападник. Майстер спорту СРСР.

Біографічні відомості
Вихованець усть-каменогорського «Торпедо». Мешкав у районі Комендантка, котрий дав радянському хокею Бориса Александрова, Сергія Варнавського, Михайла Паніна, Ігоря Беляєвського та інших. Займався у групі заслуженого тренера Казахської РСР Юрія Павловича Тархова. На зональному турнірі 15-річних у Новосибірську тріо Дмитро Філіппов — Андрій Богатирьов — Юрій Леонов стало найрезультативнішою ланкою, а казахська команда з другого місця пройшла в наступне коло. Всесоюзний фінал 1978 року проходив в Уфі. У першому матчі здобули перемогу над московським «Динамо» з рахунком 9:4 (Філіппов відзначився 5 закинутими шайбами). У наступних турах були перемоги над ЦСКА, «Трактором», «Салаватом Юлаєвим», нічия з «Крильцями» і поразка від московського «Спартака». У підсумку — срібні нагороди (набрали однакову кількість очок зі «спартаківцями»). Дмитро Філіппов став найкращим бомбардиром змагання — 11 влучних кидків. Згодом партнерів запросили до юнацької збірної Радянського Союзу для участі в міжнародному турнірі у Фінляндії.

1980 року поїхав до столиці республіки, де відродили команду майстрів «Енбек». Вихованці Усть-Каменогорська стали основою того складу, а очолював у першому сезоні — Вадим Куликов. Три сезони грав у ланці з Юрієм Леоновим і Сергієм Селедковим. Партнери чудово розуміли одне одного і показували результативну гру. На думку олімпійського призера , це тріо було здатне грати проти будь-яких суперників. 1984 року повернувся на сезон до рідного міста, згодом були виступи за харківське «Динамо» і вищелігову «Іжсталь» (Устинов). Тривалий час захищав кольори «Автомобіліста» з Караганди і «Металурга» з Магнітогорська. 12 вересня 1992 року став автором першої шайби «Магнітки» в елітному дивізіоні, на 23-й хвиліні матчу з «Салаватом Юлаєвим» у рамках першого сезону Міжнаціональної хокейної ліги. Також грав за «Ладу» (Тольятті), італійську «Фассу», «Металург» (Новокузнецьк), об'єднаний «Носта-Південний Урал» (Новотроїцьк-Орськ) і «Нафтовик» (Альметьєвськ). Завершив виступи на хокейних майданчиках у 2000 році, всього на його рахунку щонайменше 293 голи.

Певний час працював дитячим тренером в Усть-Каменогорську. Був депортований з Казахстану (як громадянин Росії мешкав без належної регістрації). Помер 28 червня 2019 року в Магнітогорську від інсульту.

Старший на рік брат Олександр — переможець юнацького чемпіонату СРСР 1979 року. Займався у групі заслуженого тренера Казахської РСР Олега Петровича Домрачова. Виступав за команди майстрів «Торпедо» (Усть-Каменогорськ), «Латвіяс Берзс» (Рига), «Будівельник» (Теміртау), «Динамо» (Харків), «Горняк» (Рудний) і «Автомобіліст» (Караганда). У 24 роки завершив спортивну кар'єру через травму.

Статистика

Примітки

Посилання

Радянські хокеїсти
Хокеїсти «Торпедо» (Усть-Каменогорськ)
Хокеїсти «Будівельника» (Караганда)
Хокеїсти «Динамо» (Харків)
хокеїсти «Іжсталі»
хокеїсти «Лади»
хокеїсти «Металурга» (Магнітогорськ)
хокеїсти «Металурга» (Новокузнецьк)
Хокеїсти «Южного Урала»
Хокеїсти «Нафтовика» (Альметьєвськ)
Спортсмени Алмати
Хокеїсти «Фасси»
російські хокеїсти
уродженці Усть-Каменогорська


text:
Черногорская капа, или просто капа (, также заврата) — черногорский национальный головной убор.

Описание
Представляет собой низкий цилиндр; верх шапки (тепелак) плоский и красный, вокруг него чёрная кайма (деревия). Тепелак украшается пятью золотыми полосками в форме полукруга, внутри которого обычно помещается некий национальный символ: сербский крест, инициалы монарха (Н.I — Никола I Петрович), c золотыми полосками в форме полукруга, а в наше время — и герб Черногории.

В исторической области Лика в Хорватии существует шапка схожего фасона, которая также называется капа (, ), но в отличие от черногорской капы, на задней стороне пришивается ряд чёрных кисточек.

Символика
Согласно традиционной трактовке, красный тепелак символизирует кровь, пролитую на Косовом поле, чёрная деревия — память о былой сербской державе, а пять полосок — ныне оставшиеся части Сербии.

Галерея

Примечания

Литература

Ссылки

См. также
 Сербский национальный костюм
 Культура Черногории

Традиции Черногории
Национальные головные уборы


text:
Paul Friedrich Struck (6 de desembre de 1776 - 14 de maig de 1820 fou un compositor austríac. Es creu que fou deixeble de Haydn a causa de la semblança del seu estil amb el del mestre. Deixà gran nombre de composicions instrumentals, com un quartet per a dos violins, viola i violoncel; un altre per a piano, flauta i dos corns; una simfonia a gran orquestra; sonates per a clavecí i algunes peces vocals, amb acompanyament i sense.

Referències

Compositors austríacs
Morts a Bratislava
Compositors alemanys
Músics de Mecklemburg-Pomerània Occidental


text:
Cedusa quinteca är en insektsart som beskrevs av Kramer 1986. Cedusa quinteca ingår i släktet Cedusa och familjen Derbidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Halvvingar
quinteca


text:
På jakt efter magentamärket (The Gilded Man) är en Kalle Anka-historia av Carl Barks från 1952. Den handlar om Kalle Anka och Knattarna som försöker hitta ett dyrbart frimärke i Brittiska Guayana.

Handling
Det börjar med att Kalle råkar tipsa Alexander Lukas om att det går att tjäna pengar på att samla frimärken. Alexander hittar med sin tur då ett helt frimärksalbum som tillhör en rik och glömsk frimärkssamlare. I ren glömska råkar samlaren betala hittelön till både Alexander och Kalle. Kalle bestämmer sig för att använda pengarna till att finansiera en resa till Brittiska Guayana för att hitta ett mycket sällsynt märke - ett encents magentarött frimärke. Det leder dem till en bortrövad postväska som rövats bort av Den Gyllene Mannen som enligt knattarna även benämns El Dorado. Kalle och knattarna hittar både frimärke och El Dorado, men förlorar märket till Alexander Lukas som säljer det till den förvirrade frimärkssamlaren. Dock råkar frimärksamlaren återigen tappa bort sitt album och denna gången hittar Kalle det och blir rikligt belönad.

Externa länkar
På jakt efter magentamärket på COA

Kalle Anka-serier
Serieåret 1952


text:
O Museu Banrisul é um museu brasileiro, localizado em Porto Alegre e instalado no térreo da Casa de Cultura Mario Quintana.

Idealizado por ocasião do cinqüentenário do Banrisul teve seu projeto aprovado em 20 de março de 1980, abrindo suas portas para visitação pública em 15 de março de 1994. Cezar Umberto Nunes Machado funcionário do Banrisul e um dos primeiros museólogos do Rio Grande do Sul foi responsável pelo desenvolvimento e execução do acervo do local, buscando itens de 1980 a 1991.

O Museu Banrisul preserva o legado da história do banco, levando à população o conhecimento da própria história do Estado, a evolução e crescimento do sistema financeiro gaúcho, delineando a sua história bancária desde o período pré-1930.

No início das operações, o museu funcionava em um prédio na Rua Otavio Rocha, na região central de Porto Alegre, com espaço para visitação e reserva técnica no mesmo lugar. Ainda em 1994, a sala de exposições se mudou e foi inaugurada na Casa de Cultura Mario Quintana. Entre 2004 e 2011, um dos andares do Memorial do Rio Grande do Sul também foi ocupado pelo museu.

Seu acervo reúne peças coletadas nas agências espalhadas pelo estado e pelo Brasil. Nele podem ser encontrados documentos, máquinas, relógios, fotografias, móveis e objetos ligados à rotina bancária.

Além de exposição permanente, o Museu Banrisul realiza mostras e eventos e coloca seu acervo à disposição dos pesquisadores e à visitação de escolas, turistas e população em geral.

No ano de 2012, um projeto de revitalização e sustentabilidade foi iniciado por um grupo de empregados do banco. Em dezembro de 2013, ações e acervo do museu passaram a ser divulgadas na internet, através da área temática do Portal Banrisul.

Ver também
 Lista de museus do Brasil

Ligações externas
Museu Banrisul
 Site do Banrisul S.A.

Banrisul
Banrisul
Museus do Rio Grande do Sul
Banrisul


text:
Fendi este o casă de modă italiană de lux, care produce vestimentație haute couture și prêt-à-porter de calitate superioară. A fost înființată la Roma în 1925 ca magazin ce comercializa haine de blană și piele. Astăzi, împreună cu brandurile Louis Vuitton, Kenzo și Givenchy aparține corporației de modă LVMH.

Istorie
Casa de modă Fendi a fost deschisă în 1925 de către Adele și Edoardo Fendi, ca un magazin de blănuri și piele, care în scurt timp a devenit foarte apreciat în lumea modei de pretutindeni. În anul 1946, cele cinci fiice a celor doi fondatori, Paola, Anna, Franca, Carla și Alda, s-au alăturat companiei și au continuat buisnissul familiei. Fiecărei din ele i-a revenit câte 20 % din acțiunile totale ale firmei. Cu toate acestea, ele au reușit să ridice prestigiul brandului datorită creatorului de modă german, Karl Lagerfeld, care în 1965 a devenit directorul creativ a casei de modă. Acesta a devenit unul dintre cei mai importanți și renumiți directori creativi pe care i-a avut casa de modă Fendi.

În 1994, Paola Fendi i-a oferit surorii sale mai mici, Carla, conducerea companiei. Tot în același an, businessului de familie i s-a alăturat și Silvia Venturini Fendi, fiinca Annei Fendi. Începând de atunci și până în prezent, aceasta a devenit directorul creativ al departamentului de accesorii și articole bărbătești. Așadar, până în 1999, Fendi și-a concentrat 32% din totala producție a buisnessului în blănuri și îmbrăcăminte, 40% în accesorii și 28% în alte activități, ce țin în principal de furnizarea licențelor.

Casa de modă Fendi a fost un buisness de familie până în anul 1999, atunci când Prada și LVMH și-au unit forțele pentru a cumpăra 51% din acțiunile companiei pentru 545 milioane de dolari. În procesul de licitație, casa de modă Gucci a rămas pe dinafară. În urma acestei afaceri, Prada și LVMH se obligau să cumpere din cele 49% rămase familiei Fendi, în cazul în care surorile decideau să le vândă. În anul 2001 brand-ul a pierdut aproximativ 20 milioane de euro, iar un asemenea eșec se repetă și în 2002. Astfel, în 2002, Prada a fost de acord să își vândă cele 25,5% de acțiuni pe care le deținea, corporației LVMH pentru 265 milioane de dolari. Tot în același an, LVMH a mai achiziționat 15,9% din acțiuni. Cu toate acestea, Carla Fendi, una din membrii familiei fondatoare, a continuat să rămână ca acționar minoritar până în 2008.

În 2015, Fendi a încetat producția liniilor de parfum. Tot începând cu acest an, casa de modă Fendi își va avea sediul central la Palazzo della Civiltà Italiana. Chiria anuală a acestui spațiu ajungând în acea perioadă la suma de 2,8 milione de euro.

În 2017, Fendi în colaborare cu platforma de comerț online Farfetch, a lansat un magazin spcializat de genți de mână realizate exclusiv la comandă.

Până în 2018, Fendi a depășit pragul de 1 miliard de euro pentru vânzările anuale. La acel moment, compania avea 3.000 de angajați în întreaga lume, inclusiv aproximativ 400, care lucrau în ateliere specializate în piele și blană din Italia. De asemenea, casa de modă opera o rețea de 215 magazine în întreaga lume. Iar în luna iunie a aceluiași an, Fendi a ales super-modelul Marco Castelli pentru o colaborare specială cu Safilo.

În septembrie 2020, designerul englez Kim Jones a fost anunțat că preia rolul de director artistic al colecției de femei Fendi, ocupată anterior de Lagerfeld.

Case de modă
Mărci de vestimentație
Mărci de lux


text:
Notre-Dame-de-Lorette () is a station on Line 12 of the Paris Métro in the 9th arrondissement.

The station opened on 5 November 1910 as part of the original section of the Nord-Sud company's line A between Porte de Versailles and Notre-Dame-de-Lorette. It was the northern terminus of the line until its extension to Pigalle on 8 April 1911. On 27 March 1931 line A became line 12 of the Métro. The station is named after the nearby church Notre-Dame-de-Lorette. The name of the church refers to the Italian city of Loreto and its Chiesa della Casa Santa (Church of the Holy House), a centre of Marianism.

The station is located within a short walking distance from Le Peletier station on line 7, but no free transfer is permitted.

Incidents

On 30 August 2000 at 13:21, the head car of an MF 67 overturned in the tunnel on its southbound approach from Saint-Georges. Only the front carriage derailed, however it remained attached to the following carriages. After overturning, the derailed carriage slid on its side for 134 metres before crashing into the bulkhead of the northbound platform at Notre-Dame-de-Lorette. 24 people were injured in the incident.

Station layout

References

Roland, Gérard (2003). Stations de métro. D'Abbesses à Wagram. Éditions Bonneton.

Paris Métro stations in the 9th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1910


text:
Dworek – wieś w Polsce położona w województwie pomorskim, w powiecie sztumskim, w gminie Mikołajki Pomorskie.

W latach 1975–1998 miejscowość należała administracyjnie do województwa elbląskiego.

Zabytki
Według rejestru zabytków NID na listę zabytków wpisany jest park dworski, nr rej.: A-917 z 28.06.1968.

Zobacz też
Dworek

Przypisy

Mikołajki Pomorskie (gmina)


text:
Nayo Kamilah Wallace is an American actress. She is best known for her roles on Speed Racer as Minx, scientist and girlfriend to Racer X and on the Hub Network's Care Bears: Welcome to Care-a-Lot as the voice of Harmony Bear from its premiere on June 2, 2012 until December 8, 2012. She also portrayed the character of Sarabi in The Lion King on Broadway.

Personal life
Nayo Kamilah Wallace was born in Detroit, Michigan.

Filmography

References

External links

Living people
Actresses from Detroit
20th-century American actresses
21st-century American actresses
American film actresses
American television actresses
American stage actresses
American video game actresses
American voice actresses
African-American actresses
20th-century African-American women
20th-century African-American people
1970 births
21st-century African-American women
21st-century African-American people


text:
Louisa Rolfe  (born November 1969) is a senior British police officer. She currently serves as Assistant Commissioner for Met Operations in the Metropolitan Police, having been Deputy Chief Constable of West Midlands Police from 2016 - 2020.

Life
She began her police career with Avon and Somerset Police, with which she spent 25 years, becoming its Head of CID developing specialist units in Organised Crime and Counter Terrorism Intelligence for south-west England along with multi-service teams for Crime Investigation, roads policing, dogs and firearms. She moved to West Midlands Police in December 2016 on her appointment as its Deputy Chief Constable. There she has led on diversity and domestic abuse, becoming lead on the latter for the National Police Chiefs Council. On 8 April 2020 it was announced that she would move to the Metropolitan Police Service, becoming Assistant Commissioner for Met Operations, assuming the post by August that year. In late September 2022 it was announced that she would move to Frontline Policing and be succeeded in Met Operations by Matt Twist.

Honours
Rolfe was appointed an Officer of the Order of the British Empire in the 2019 New Year Honours for services to policing. She is currently a trustee of charity Police Now.

References

Living people
1969 births
West Midlands Police chief officers
Assistant Commissioners of Police of the Metropolis
Officers of the Order of the British Empire
Women Metropolitan Police officers


text:
Conceição do Coité is a municipality in the state of Bahia in the North-East region of Brazil. The women there are known for wearing large curlers in their hair.

See also
List of municipalities in Bahia

References

Municipalities in Bahia


text:
Le célastrol (triptérine) est un composé organique isolé des extraits de racine de Tripterygium wilfordii (vigne du dieu du tonnerre) et de Tripterygium regelii. Le célastrol est une quinone nortriterpénique pentacyclique et appartient à la famille des méthides de quinone. Chez la souris, le célastrol est un agoniste du NR4A1 qui atténue l'inflammation et induit l'autophagie. Chez la souris également, le célastrol augmente l'expression de l'IL1R1, qui est le récepteur de la cytokine interleukine-1 (IL-1). Les souris knock-out IL1R1 exposées au célastrol ne présentent aucun effet sensibilisant à la leptine ni d'effet anti-obésité.

Dans des expériences animales in vitro et in vivo, le célastrol présente des propriétés antibactériennes, antioxydantes, anti-inflammatoires, anticancéreuses, et est insecticide. Il a été démontré qu'il a des effets sur le contrôle de l'obésité chez la souris en inhibant les régulateurs négatifs de la leptine. Le célastrol a également montré qu'il possédait (par inhibition de NF-κB dans l'hypothalamus) des effets antidiabétiques sur la néphropathie diabétique et qu'il améliorait la résistance à l'insuline du corps entier.

Le célastrol inhibe la voie de signalisation IKK-NF-κB via de multiples cibles moléculaires : inhibition directe des IKKα et β kinases, inactivation de CDC37 et de p23, qui sont des protéines chaperonnes HSP90, inhibition des protéasomes et activation de HSF1, qui déclenche la réponse au choc thermique. Les preuves disponibles indiquent que le célastrol se lie de manière covalente aux groupes thiol des résidus de cystéine dans ses cibles moléculaires.

Le célastrol a également démontré des effets inhibiteurs in vitro contre la carbapénèmase de Klebsiella pneumoniae, en association avec le thymol, un monoterpène.

Notes et références

Énol
Polyène
Énone
Cétoacide
Acide hydroxylé
Triterpène


text:
Combleux és un municipi francès, situat al departament del Loiret i a la regió de . L'any 2007 tenia 456 habitants.

Demografia

Població
El 2007 la població de fet de Combleux era de 456 persones. Hi havia 186 famílies, de les quals 44 eren unipersonals (12 homes vivint sols i 32 dones vivint soles), 67 parelles sense fills, 63 parelles amb fills i 12 famílies monoparentals amb fills.

La població ha evolucionat segons el següent gràfic:

Habitants censats

Habitatges
El 2007 hi havia 224 habitatges, 191 eren l'habitatge principal de la família, 24 eren segones residències i 9 estaven desocupats. 218 eren cases i 5 eren apartaments. Dels 191 habitatges principals, 161 estaven ocupats pels seus propietaris, 27 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 4 estaven cedits a títol gratuït; 3 tenien una cambra, 5 en tenien dues, 16 en tenien tres, 34 en tenien quatre i 134 en tenien cinc o més. 162 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 72 habitatges hi havia un automòbil i a 107 n'hi havia dos o més.

Piràmide de població
La piràmide de població per edats i sexe el 2009 era:

Economia
El 2007 la població en edat de treballar era de 269 persones, 187 eren actives i 82 eren inactives. De les 187 persones actives 182 estaven ocupades (95 homes i 87 dones) i 5 estaven aturades (3 homes i 2 dones). De les 82 persones inactives 28 estaven jubilades, 30 estaven estudiant i 24 estaven classificades com a «altres inactius».

Ingressos
El 2009 a Combleux hi havia 190 unitats fiscals que integraven 488 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 29.642,5 €.

Activitats econòmiques
Dels 14 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de construcció, 6 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils, 1 d'una empresa d'hostatgeria i restauració, 1 d'una empresa d'informació i comunicació, 1 d'una empresa immobiliària, 2 d'empreses de serveis i 2 d'entitats de l'administració pública.

L'únic servei als particulars que hi havia el 2009 era una agència immobiliària.

Equipaments sanitaris i escolars
El 2009 hi havia una escola elemental.

Poblacions més properes
El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

Referències

 Résumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques de Combleux a l'INSEE.
 Évolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades de Combleux a l'INSEE
 France par commune  Dades detallades de tots els municipis de França accessibles a partir del mapa.

Municipis del Loiret


text:
Thomas Pell Platt (1798–1852) was an English orientalist.

Life

Born in London, he was the son of Thomas Platt. After attending a school at Little Dunham, Norfolk, he was admitted at Trinity College, Cambridge, as pensioner on 25 Nov. 1815. He was elected scholar on 3 April 1818, minor fellow on 2 October 1820, and major fellow on 2 July 1823. He graduated B.A. in 1820, and M.A. in 1823. While at Cambridge he became connected with the British and Foreign Bible Society, and acted for some years as its librarian.

Platt was one of the earliest members of the Royal Asiatic Society, and sat on its oriental translation committee. He was also a Fellow of the Society of Antiquaries of London. He lived for many years at Child's Hill, Hampstead, dying at Dulwich Hill in Surrey, on 31 October 1852. He left an only son, Francis Thomas Platt.

Works
In 1823 Platt published a catalogue of Ethiopian biblical manuscripts in the Royal Library of Paris and in the library of the British and Foreign Bible Society; and in succeeding years collated and edited for the Society texts of the New Testament. He made  notes of the readings which particularly struck, in the Gospels; for the Acts and the Epistles he used only one manuscript and Brian Walton's text. In 1829 he also prepared an edition of the Syriac Gospels, and in 1844 edited an Amharic version of the Bible, using the translation of Abba Rukh for the Old Testament, and that of Abu Rumi Habessinus for the New.

In 1827 Platt defended the British and Foreign Bible Society from an attack made on their publications in the Quarterly Review. In 1840, in a Letter to Dr. Pusey, he described his conversion from evangelical opinions to Tractarian views. He objected, however, to some of the Tractarian interpretations of the prophecies in the Old Testament.

Notes

Attribution

1798 births
1852 deaths
English orientalists
English librarians
Fellows of the Society of Antiquaries of London
Fellows of Trinity College, Cambridge


text:
Рома́нівка — село в Україні, в Казанківському районі Миколаївської області. Населення становить 166 осіб. Орган місцевого самоврядування — Великоолександрівська сільська рада.

Посилання
 Погода в селі Романівка

Села Баштанського району


text:
Sena es un municipio ubicado en la comarca de los Monegros (Huesca), a 65 km de dicha ciudad. Está situado a una altitud de 221 metros, cubre una superficie de 104,7 km² y según el INE de 2018 tenía 489 habitantes. Su gentilicio es senense.

Administración y política

Últimos alcaldes de Sena

Resultados electorales

Demografía

 Cifras de población referidas al 01/01/2006.

Fiestas
 22 de mayo - Santa Quiteria (fiestas menores).

 2 de octubre - Santo Ángel Custodio (fiestas mayores).

 7 de octubre - Virgen del Rosario (fiestas mayores).

Véase también
 Anexo: Municipios de la provincia de Huesca

Referencias

Enlaces externos

Localidades de la provincia de Huesca
Monegros
Sena


text:
Aiutò ad affermare il moderno campo della chimica fisica, contribuì all'elettrochimica, alla termodinamica, alla chimica dello stato solido e alla fotochimica. Egli è inoltre conosciuto per aver scoperto l'equazione di Nernst.

Biografia
Nernst nacque a Briesen, Prussia (Regno di Prussia, odierna Wąbrzeźno in Polonia). Studiò fisica e matematica nelle Università di Zurigo, Berlino e Graz. Dopo un po' di lavoro a Lipsia, egli fondò l'Istituto di Chimica Fisica ed Elettrochimica a Gottinga. Nernst inventò, nel 1898, la lampadina di Nernst, una lampadina elettrica che usa una barretta di ceramica incandescente (il successore della lampadina a filamento di carbone e il precursore della lampada a incandescenza). Nernst fece ricerche sulla pressione osmotica e sull'elettrochimica. Intorno al 1906 egli stabilì un "teorema del calore", più tardi conosciuto come la terza legge della termodinamica (che descrive il comportamento della materia a temperature prossime allo zero assoluto).

Nel 1920 ricevette il premio Nobel per la chimica in riconoscimento per i suoi lavori nella termochimica. Nel 1924 diventò direttore del Physikalisch-Chemisches Institut a Berlino, posizione dalla quale si ritirò nel 1933. Nernst continuò a lavorare all'elettroacustica e all'astrofisica. Nel 1930 Nernst inventò un piano elettrico sostituendo la tavola sonora con un amplificatore radio. Il piano usava fonorivelatori per produrre elettronicamente il suono modificato e amplificato assomigliando a quello di una chitarra elettrica.

Voci correlate
 Equazione di Nernst
 Equazione di Nernst Planck
 Filamento di Nernst
 Emil Abel
 Terzo principio della termodinamica (o teorema di Nernst)

Altri progetti

Collegamenti esterni
 }

Professori dell'Università Humboldt di Berlino
Membri dell'Accademia delle Scienze di Torino


text:
302001–302100

|-bgcolor=#f2f2f2
| colspan=4 align=center |
|}

302101–302200

|-bgcolor=#f2f2f2
| colspan=4 align=center |
|}

302201–302300

|-bgcolor=#f2f2f2
| colspan=4 align=center |
|}

302301–302400

|-bgcolor=#f2f2f2
| colspan=4 align=center |
|}

302401–302500

|-bgcolor=#f2f2f2
| colspan=4 align=center |
|}

302501–302600

|-id=542
| 302542 Tilmann ||  || Tilmann Arne Meyer (born 2006), son of German discoverer Maik Meyer ||
|}

302601–302700

|-id=652
| 302652 Hauke ||  || Hauke Christoph Meyer (born 2011), son of German discoverer Maik Meyer ||
|}

302701–302800

|-bgcolor=#f2f2f2
| colspan=4 align=center |
|}

302801–302900

|-id=849
| 302849 Richardboyle ||  || Richard Boyle (born 1943), an astronomer at the Vatican Observatory. He is an expert in high-precision photometry of stars and stellar clusters. His work includes asteroseismology and the discoveries of minor planets using the Vatican Advanced Technology Telescope at Mount Graham, Arizona, United States. ||
|}

302901–303000

|-id=932
| 302932 Francoballoni ||  || Nicola Franco Balloni (born 1950), an Italian diplomat and scholar. ||
|}

References

302001-303000


text:
Nick Larkey (born 6 June 1998) is a professional Australian rules footballer playing for the North Melbourne Football Club in the Australian Football League (AFL). He was drafted by North Melbourne with their fourth selection and seventy-third overall in the 2016 national draft. He made his debut in the twenty-seven point loss to  at Etihad Stadium in round eighteen of the 2017 season. In 2018 he won the VFL's leading goal-kicker award, the  Jim 'Frosty' Miller Medal, after kicking 41 goals across 17 matches with the North Melbourne reserves team in that competition. Larkey had a career best game for  in round 19 of the 2021 AFL season, kicking 7 goals to give the team a 39 point win over .
Larkey played his 50th AFL game in round 22 of the 2021 season.

References

External links

1998 births
Living people
North Melbourne Football Club players
Oakleigh Chargers players
Australian rules footballers from Victoria (Australia)


text:
Ehingen am Ries (ufficialmente Ehingen a.Ries) è un comune tedesco di 798 abitanti, situato nel land della Baviera.

Altri progetti

Collegamenti esterni

Comuni del circondario del Danubio-Ries


text:
Florian Grégoire Claude Lejeune (born 20 May 1991) is a French professional footballer who plays as a centre-back for Spanish La Liga club Rayo Vallecano, on loan from Deportivo Alavés.

Career

Early career
Lejeune was born in Paris and began his football career in July 1998 at the Centre de Formation de Paris, a youth sporting club designed to cater only to football players under the age of 19. After four months at the academy, he departed for Racing Club des Ternes, a local sporting club based in the 8th arrondissement of Paris. Lejeune spent two years at the club and, in 2000, was signed by Racing Club de France. He spent the majority of his youth career at the club and, after a five-year stay, moved down south to join Béziers Méditerranée Cheminots, a sports club more known for its athletics department. With Béziers, Lejeune played in the Championnat de France 14 ans Fédéraux league.

After one year at Béziers, Lejeune joined the youth academy of Sète. After two years with the club, he signed an amateur contract with Adge, which was playing in the Championnat de France amateur, the fourth level of French football. Lejeune spent the majority of the 2008–09 season playing on the club's reserve team. Towards the end of the campaign, he was called up to the senior team and made his amateur debut on 11 April 2009 appearing as a substitute in a 3–1 defeat to Gazélec Ajaccio. On 23 May, he made his first start in a 3–2 victory over Gap. The following week, Lejeune scored both goals for Agde in a 2–2 draw with Fréjus Saint-Raphaël.

Istres
In the summer of 2009, Lejeune joined Ligue 2 club Istres on trial. After impressing in two friendly matches, he was signed to a three-year professional contract and inserted onto the club's reserve team. Lejeune arrived at the club playing primarily in the defensive midfielder role, but ultimately switched to the centre back position. His positive play during the fall season with the reserves led to the player being called up to the senior team in January 2010. Lejeune made his professional debut on 19 January in a league match against Guingamp in a 0–0 draw with the player playing the entire match. Lejuene finished the campaign with 14 more appearances in the league playing the entire match in all of them.

Lejeune began the 2010–11 season as a starter and made his season debut in a 4–0 defeat to Ajaccio in the Coupe de la Ligue. In September, he was a surprise inclusion in the France under-20 team. His subsequent uprising into the spotlight and positive play with Istres led to the player being declared one of the best players in Ligue 2, despite only playing in a handful of matches. On 4 January 2011, French newspaper L'Equipe announced that Spanish club Real Madrid was monitoring Lejeune's progress. He was, subsequently, linked to a host of other clubs, notably English clubs Manchester United, Manchester City, and Arsenal and Italian clubs Napoli and Udinese with all the clubs reportedly likening him to former French international Laurent Blanc. However, despite the speculation, club president Francis Collado declared that he had not had official contact with any club linked to the player.

Villarreal

On 7 July 2011, French newspaper L'Equipe confirmed that Lejeune had reached an agreement with Spanish club Villarreal to sign a four-year contract. The transfer fee was priced at €1 million and Lejeune took his medical and signed his contract following the conclusion of his participation in the 2011 FIFA U-20 World Cup. He was placed onto the club's second team. After appearing in seven matches with the B team, Lejeune made his senior team debut on 6 November 2011 appearing as a substitute in a 0–0 draw with Espanyol. In January 2013, he was loaned to Ligue 1 side Stade Brestois 29. It was announced in July 2013 that Lejeune would be loaned out to the newly relegated club for another year.

Girona
After his loan with Brest ended, Lejeune signed a two-year deal with Girona FC also in the second level. He was an undisputed first-choice for the Catalans, scoring his first goal on 8 February 2015, in a 1–0 win at CD Tenerife.

Lejeune finished the campaign with 40 appearances and five goals, as his side narrowly missed out promotion in the play-offs.

Manchester City
On 28 August 2015 Lejeune was transferred to Manchester City, being immediately loaned back to Girona for one year.

Eibar
On 29 June 2016, Lejeune signed a four-year deal with SD Eibar.

Newcastle United
On 4 July 2017, Lejeune joined Newcastle United on a five-year contract. In April 2019, he was ruled out of the rest of the 2018–19 season with a knee injury. Lejeune scored both of his first two goals for Newcastle in injury time of a 2–2 draw with Everton on 21 January 2020.

Deportivo Alavés
On 11 September 2020, Lejeune signed for Deportivo Alavés on a one-year loan deal. In July of the following year, he completed a permanent move to the club for an undisclosed fee.

Rayo Vallecano (loan)
On 29 July 2022, Lejeune joined Rayo Vallecano on a season-long loan.

Career statistics

References

External links

1991 births
Living people
Footballers from Paris
French footballers
France youth international footballers
Association football defenders
RCO Agde players
FC Istres players
Villarreal CF B players
Villarreal CF players
Stade Brestois 29 players
Girona FC players
Manchester City F.C. players
SD Eibar footballers
Newcastle United F.C. players
Deportivo Alavés players
Rayo Vallecano players
Championnat National players
Ligue 2 players
Segunda División players
La Liga players
Segunda División B players
Ligue 1 players
Premier League players
French expatriate footballers
Expatriate footballers in England
Expatriate footballers in Spain
French expatriate sportspeople in England
French expatriate sportspeople in Spain


text:
Palpares es un género de insectos de la familia Myrmeleontidae ("hormiga león").

Especies
 Palpares abyssinicus
 Palpares adspersus
 Palpares aegrotus
 Palpares aeschnoides
 Palpares alopecinus
 Palpares amitinus
 Palpares angustus
 Palpares apicatus
 Palpares abyssinicus
 Palpares adspersus
 Palpares aegrotus
 Palpares aeschnoides
 Palpares alopecinus
 Palpares amitinus
 Palpares angustus
 Palpares apicatus
 Palpares arcangelii
 Palpares astarte
 Palpares auratus
 Palpares bayoni
 Palpares caffer
 Palpares campanai
 Palpares cataractae
 Palpares cephalotes
 Palpares cognatus
 Palpares contrarius
 Palpares decaryi
 Palpares digitatus
 Palpares dispar
 Palpares elegantulus
 Palpares falcatus
 Palpares fulvus
 Palpares geniculatus
 Palpares germaini
 Palpares gratiosus
 Palpares hispanus
 Palpares immensus
 Palpares inclemens
 Palpares incommodus
 Palpares infimus
 Palpares insularis
 Palpares kalahariensis
 Palpares karrooanus
 Palpares lentus
 Palpares libelluloides
 Palpares martini
 Palpares nigrescens
 Palpares nobilis
 Palpares normalis
 Palpares nyicanus
 Palpares obscuripennis
 Palpares obsoletus
 Palpares papilionoides
 Palpares pardaloides
 Palpares pauliani
 Palpares percheronii
 Palpares radiatus
 Palpares rajasthanicus
 Palpares schoutedeni
 Palpares schrammi
 Palpares selysi
 Palpares sinicus
 Palpares sobrinus
 Palpares speciosus
 Palpares stuhlmanni
 Palpares submaculatus
 Palpares tigroides
 Palpares torridus
 Palpares trichogaster
 Palpares umbrosus
 Palpares venustus
 Palpares weelei
 Palpares zebratus
 Palpares zebroides

Referencias

Enlaces externos

Banks, N., 1913. The neuropterous genus Palpares. Annals of the Entomological Society of America, 6(2), pp. 171-191.
Mansell, M.W. and Erasmus, B.F.N., 2002. Southern African biomes and the evolution of Palparini (Insecta: Neuroptera: Myrmeleontidae). Acta Zoologica Academiae Scientarium Hungarica, 48, pp. 175-184.

Myrmeleontidae
Géneros de insectos