text:
Кърджалийството е част от феодалните размирици в Османската империя в края на XVIII и началото на XIX век, поради което периодът е наречен "кърджалийско време". Терминът не трябва се бърка с наименованието на град Кърджали, който по това време е малко селище.

Кърджалиите са разбойници, действащи като въоръжени групи на Балканския полуостров през този период.. Запомнени в устните традиции като страшен бич за мирното население, кърджалийските отряди са организирани под командването на най-опитните в редиците им познавачи на военното дело. В тези грабителски банди влизат хора от различни етноси, националности и вероизповедания, обединени единствено от военното си занимание. Те нападат, разграбват и опожаряват градове и села, а заграбените богатства и плячка отнасят в тайни свърталища в полите на Източна Стара планина и Родопите.

Етимология
Названията "кърджалии" или "даалии" ("хайти" – в Средните Родопи) са с турски произход: kırcali, от kır – кър, поле, и cali – разбойник, т.е. полски, кърски разбойници (кърджалъ ешкиасъ) и dağli – планинец, т.е. планински разбойници (даалъ ешкиасъ).

Поява и дейност на кърджалиите
Названието кърджалии за пръв път се появява с началото на размириците в Хасковско. Според Вера Мутафчиева кърджалийството придобива завършения си вид през 1785 година, когато т.нар. "хасковски разбойници" (до 800 души) излизат от хасковските села и в продължение на месеци върлуват из Тракия, като всяват паника до София и Самоков. Разбити са от населението в Старозагорско, но набезите им не спират. Източниците за тези събития за пръв път съдържат наименованието "кърджълъ ешкиасъ" През същия период и в същия район на Източните Балкани под ръководството на Емин ага Хасковски се събират около 25 000 демобилизирани войници. Това е резултат от уредения бързо Свищовски мир, след който събраните османски войски не успяват да реализират традиционните си неконтролирани грабежи. Първата документално засвидетелствана и значима кърджалийска проява е в Западните Балкани – грабежът на богатия град Москополе през 1769 г. от Али паша.  В Москополе по това време се намира втората печатница в Османската империя, а се създава и развива т.нар. Нова академия. Предходно, в Москополе излиза от печат и История славянобългарска, след което са закрити от новите османски власти в подкрепа на гръкоманското духовенство Охридската архиепископия и Печката патриаршия.

Основна причина за появата и разпространяването на кърджалийството е упадъкът на централизираната власт в Османската империя през 1770-те и 1780-те години. Предпоставка за това са водените от  Високата порта поредица от безуспешни войни: руско-турската от 1768 – 1774 и руско-австрийско-турската от 1787 – 1792. Демобилизираните османски румелийски войски (обикновени войници, спахии и еничари) често не се прибират по домовете и казармите си и се отдават на грабежи и безчинства из цяла Румелия. Към тях се присъединява и част от местното румелийско население. Силно отслабена от появилия се сепаратизъм на назначените от султана управници или на тези, провъзгласили се за владетели (аяни) на по-далечните провинции и градове, централната власт не може да се справи с разбойниците и с появилите се дезертьори. Настъпва анархия, селата и малките беззащитни градове са подложени многократно на масов грабеж, съпроводен с убийства на мирни жители. Само за няколко години кърджалиите опустошават и разрушават ред цветущи градове в Румелия: Арбанаси, Станимака, Раково, Панагюрище, Копривщица, Калофер. Пощадени са само крепостите Силистра, Русчук, Варна, Одрин, Пловдив и укрепените или планински градове като Котел, Ямбол, Карнобат, Айтос и Стара Загора. Запомнено като свърталище на кърджалии е село Каваклии.

В обособен раздел "България" на своите "Записки за войната на Русия с Портата" княз Михаил Воронцов (1782 – 1856), участник в щаба на руската Молдавска армия по време на Руско-турската война (1806 – 1812), дава най-ранната известна дефиниция на кърджалийството в българските земи:  Териториите, в които върлуват кърджалии, не осигуряват никакъв доход на Портата, а опортюнисти като босненеца Осман Пазвантоглу и неговия приемник Молла паша се обявяват за независими владетели. Мустафа Байрактар тръгва от Русчук и с политика на силата достига до везирски сан. Портата или Великите везири често покровителстват някои от началниците на кърджалиите с цел да ги противопоставят на еничарите, тъй като се опасяват много повече от своеволията на последните в Истанбул, отколкото от тези на кърджалиите по границите. Тези обстоятелства водят до чести измени на отделни водачи. По такъв начин Руското царство привлича на своя страна след смъртта на Мустафа Байрактар ветерани като Ахмед ефенди, Милар бей, Ремиз паша и други. В крайна сметка самите кърджалии пожелават да играят политическа роля. През 1796 г. те издават манифест, с който обявяват, че са верни поданици на падишаха и че работят само за неговата слава, която министрите му, неговите врагове, престъпно затъмняват, защото с новите си данъци отблъскват от него сърцата на правоверните. Заедно с това кърджалиите заповядват на жителите навсякъде да плащат само старите данъци, иначе ще ги накажат с пожари и със смърт. Против отцепника Пазвантоглу в 1796 г. потегля румелийският бейлербей Мустафа паша с 40 000 души и го обсажда във Видин, но е отблъснат и опозорен. Пазвантоглу, зарадван от първото унижение на Портата, събира 80 000 души и разширява властта си. През 1797 г. Пазвантовите полкове заедно с кърджалии безуспешно обсаждат Враца, но превземат след страшно кръвопролитие Никопол, Свищов, Русе, София, Ниш, Кладово, застрашават Белград и Влашко. Софроний пише:
Друга кърджалийска войска под началството на един татарски султан от рода на Гиреите потегля от Върбица срещу Шумен в заговор с Пазвантоглу с цел сам да стане султан, а Пазвантоглу да му стане везир. Портата изпратила срещу бунтовниците един бостанджи-паша с 1500 организирани по европейски бостанджии, силистренския и измидския (никомедийския) паши и Бетал паша с неговите грузини, и те успели да отстранят надвисналата опасност. В 1801 г. Пазвантовите войски напускат Чернец и Кладово до май 1802 г., когато отново минали Дунава при Арчар, Лом и Калафат, подпалили Кладово за втори път и завзели солните складове в Окна в полите на Карпатите. Като последица от това в Букурещ избухва паника и епископи, боляри, търговци, монаси, свещеници, консули бягат в Седмиградско.

Отмиране на кърджалийството

Едва в края на първото десетилетие на 19 век централната власт на империята успява да се справи постепенно с кърджалийството, преминавайки през серия от мерки като амнистии, поръчкови убийства на видни главатари, даване на привилегии на кърджалии за екзекуцията на други кърджалии и др. През този период българското население получава разрешението от властта отново няколко столетия след падането на България под османска власт да притежава и носи оръжие и да образува "местни войски" (т.е. милиция), които сами по места да се справят със скитащите разбойнически банди. В Добруджа, в Тракия и в Македония се образували силни турско-български защитни корпуси, водени от местни първенци като Дядо Никола от Поибрене и овчаря Дели Миндо. Жители на Котел и околните села устояват на кърджалиите, след като под ръководството на Божил чорбаджи укрепят града с 3-метрова каменна стена с 4 порти в нея. Начело на защитниците е котленският войвода Алтънлъ Стоян.

Известни кърджалийски главатари
Константин Иречек в студията си "История на българите" цитира изказването на един румелийски кърджалия пред френски пътешественик:

Кърджалийските банди са оглавявани от османски ветерани и опортюнисти от различен произход, обединени от мотивацията за бърза печалба или политическа кариера. Запазени в устните традиции са всяващите ужас в местното население имена на:
 Мустафа паша Байрактар (Алемдар Мустафа) – върлувал в земите на днешна Североизточна България;
 Менлиоглу Ибрахим – върлувал в Търговищко;
Сюлейман Токатджикли (Токакчията) – аян на Гюмюрджина, разграбва Новозагорско, Жеравна и Котел;
 Кючук Хасан ага – върлувал в Русенско и цяла Северна България;
 Ахмедоглу Хюсеин ага – върлувал в днешна Североизточна България;
 Емин ага Хасковски – върлувал в Хасковско и Източните Родопи;
 Кара Фейзи – върлувал в Софийския пашалък и северните райони на Източна Тракия;
 Мехмед Синап – върлувал в северните райони на Източна Тракия;
 Индже Стоян – върлувал в северните райони на Източна Тракия;
 Шибилоглу Мустафа – върлувал из източните райони на Тракия;
 Дели Кадир;
 Филабели;
 Кара Мустафа;
 Гушанц Али Халил;
 Кара Манаф Ибрахим.

Бележки

Източници
 Мутафчиева, В. "Кърджалийско време", трето изд. Избрани произведения, т. 2, ИК Жанет 45, 2008.
 Мутафчиева, В. Летопис на смутното време. шесто изд. Избрани произведения, т. 1, ИК Жанет 45, 2008.
 Мутафчиева, В. "Кърджалийско време", есе. В. "Литературен форум", 9 – 15 ноември 1994 г.; Сп. "Факел", кн.1, 2009 г.
 Мутафчиева, В. "Кърджалийско време", науч.-популярна. НСОФ, 1962. Библиотека Героична летопис, г. ІІІ, кн. 3.
 Маджаров, Панайот. "Животът на източнотракийските българи в техните песни и разкази"
 Пушкин, А.С. "Кирджали"
 Стоянов, Иван. "История на Българското възраждане". В. Търново, Абагар, 1999 ISBN 954-427-387-5


text:
Janž Znojilšek (tudi Johann Snoilshik), slovenski protestantski pridigar, in pesnik, * (?) 1568, Ljubljana, † 21. april 1659, Esens, Vzhodna Frizija, Nemčija.

Življenje in delo
Znojilšek se je med leti (1584 do 1586) izobraževal v znameniti šoli v nekdanjem cisterijanskem samostanu Schulpforta blizu Jene v Turingiji in Wittenbergu (1587 do 1588) ter leta 1591 končal šolanje z magisterijem v Jeni. Med študijem je sodeloval z Dalmatinom pri ugotavljanju in odpravljanu napak pred tiskanjem Biblije. Vmes je 1588 poučeval na stanovski šoli v Ljubljani, kjer je bil 1592 tudi pridigar in 1594 cerkveni šolski nadzornik. Iz tega obdobja je znano tudi njegovo slovstveno delovanje. V pesmarici Ta celi catehismus, eni psalmi inu...kesčanske pejsni, ki je izšla 1595 v Tübingenu, sta objavljena njegova dva prevoda dveh nemških pesmi (Ena lepa duhovna peisen ter Ena peisen zuper vse souražnike te vere). Istega leta je v Tübingenu izšel tudi njegov prevod malega Lutrovega katekizma (Katechismus Doctoria Martina Luthra) s štirimi, verjetno njegovimi pesmimi, ki se odlikujejo z oblikovnim smislom za estetiko in sproščenostjo. Znojilšek je bil leta 1598 izgnan iz Ljubljane, zato je 1600 sprva odšel v Tübingen ter nato služboval v različnih krajih. Na univerzi v Heilbronnu je bil med letoma 1626 in 1637 protestantski župnik (pastor) in profesor hebrejščine. Leta 1637 je zapustil Heilbronn, se preselil v zahodno Frizijo, kjer je prav tako opravljal službo pastorja.

Glej tudi
 seznam slovenskih pesnikov

Viri
 Enciklopedija Slovenije; knjiga 15, Mladinska knjiga, Ljubljana, 2001

Zunanje povezave

Slovenski pesniki
Slovenski pridigarji
Slovenski protestanti
Slovenski univerzitetni učitelji
Slovenski prevajalci
Slovenski protestantski duhovniki
Predavatelji na Univerzi v Heilbronnu

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Абдусалом Хасанов (;  22 квітня 1979, Чкаловськ, Таджицька Радянська Соціалістична Республіка) — таджицький боксер, призер чемпіонату світу і Азійських ігор та інших міжнародних змагань.

Спортивна кар'єра
На чемпіонаті світу 2001 в категорії до 54 кг Абдусалом Хасанов програв в другому бою.

На Азійських іграх 2002 переміг двох суперників, а у фіналі програв Кім Вон Іл (Південна Корея) — 7-17.

На чемпіонаті світу 2003 в категорії до 57 кг переміг трьох суперників, а у півфіналі програв Віталію Тайберт (Німеччина) — 17-19 і отримав бронзову медаль. Того ж року став срібним призером Центральноазійських ігор.

На олімпійському кваліфікаційному турнірі не зумів отримати путівку на Олімпійські ігри 2004.

Посилання
 Результати змагань на amateur-boxing.strefa

Уродженці Таджикистану
Таджицькі боксери
Бронзові призери чемпіонатів світу з боксу
Бронзові призери Азійських ігор
Боксери легшої ваги
Боксери напівлегкої ваги


text:
El Théâtre Eldorado va ser un teatre edificat en 6 mesos per l'arquitecte Charles Duval i ubicat a la plaça del domador Pellier. Inaugurat el 30 de desembre de 1858, en el número 4 del bulevard d'Estrasburg, dins del 10é districte de París.

La sala, de gran luxe, coneixerà una primera devallada abans de ser transformada en cafè concert per Lorge, el seu nou director. Eldorado es convertirà en el cafè-concert més cèlebre de París al llarg de més de 60 anys. Hom imposa la obligarietat de les consumicions. Thérèsa, que posteriorment esdevindrà la primera gran vedet del cafè-concert, hi fa els seus debuts el 1862. Igual que Antoine Renard, Paulus, Anna Judic, Yvette Guilbert i Polaire, aquesta última sota la direcció del seu espòs Allemand. Allemand afegirà una marquesina metàl·lica de doble cúpula a l'entrada del teatre el 1893. Posteriorment, la seva vídua i després el seu nebot, hi faran també treballs d'embelliment, transformant-lo en music-hall.

S'hi projecten films cinematogràfics des de 1896. Mistinguett hi fa els seus debuts i Dranem s'hi estarà 21 anys. Bach hi crea La Madelon el 1906 i els joves Maurice Chevalier i Raimu hi actuen. El 1920, les varietats són substituïdes per comèdies lleugeres.

La sala és destruïda i novament reconstruïda per l'arquitecte Pierre Dubreil el 1933. Ara es dedica al cinema amb capacitat per a 2.000 persones. L'any 1971 torna a oferir teatre i en concret opereta. El 1994 s'hi fan obres de reonvació. El 2000, el seu nou propietari, Maurice Molina ha de renunciar, per raons judicials, al seu mític nom i rebateja la sala amb el nom de Théâtre Comédie.

Des de 1981, l'entrada al teatre, la sala de cinema i les escultures han estat inscrites en el llistat de monuments històrics de la ciutat.

El nom dEldorado com a nom per a un teatre o un music-hall va obrir les portes a altres teatres que li van manllevar el nom. Aquests són els casos d'Eldorado de Barcelona i Eldorado de Madrid.

Estrenes
 1877, 20 gener. La Jeunesse de Béranger, de Firmin Bernicat
 1877. Le Cornette, de Firmin Bernicat
 1878, 25 gener. Le Moulin des amours, de Firmin Bernicat.
 1878, 23 novembre. Une aventure de la Clairon, de Firmin Bernicat
 1878, 17 desembre. L'Agence Raburdin, de Firmin Bernicat
 1878. On demande un arlequin, de Firmin Bernicat
 1878. Le Triomphe d'Arlequin, de Firmin Bernicat
 1880. Le Petit jeune homme, de Firmin Bernicat
 1882, 20 juny. Les Premières armes de Parny de Firmin Bernicat

Teatres de París
Monuments històrics de l'Illa de França


text:
Frunzenskaja () je stanice moskevského metra. Pojmenována je po ruském bolševikovi, Michailu Frunzem.

Charakter stanice

Stanice je součástí Sokolničeské linky, jejího úseku mezi stanicemi Park Kultury a Sportivnaja. Otevřena byla 1. května 1957, denně ji využije okolo 47 000 lidí. Je to podzemní, ražená, trojlodní stanice se zkrácenou délkou střední lodě. Je součástí úseku vedoucího pod řekou Moskvou, a proto je založená pod zemí velmi hluboko, 42 m pod terénem. Je také považována za jednu z posledních, vybudovaných ve stylu stalinistické architektury. Architekty byli Robert Pogrebnoj a Jurij Zenkivič. Obklad stanice tvoří na spodní části prostupů mezi loděmi červený mramor, na stěnách za nástupištěm žluté kachlíky. Na podlahu se použilo několik druhů žuly. Osvětlení zajišťují lustry, umístěné v ose každé ze tří lodí. Na slepém konci lodě střední je pak umístěna busta Michaila Frunzeho, po kterém celá stanice nese název.

Ven z nástupiště vychází po eskalátorovém tunelu jeden výstup do přízemí Paláce mládeže; předtím než však ten byl v roce 1984 postaven zde stál povrchový vestibul.

Za stanicí se nachází severním směrem manipulační spojka, díky níž je Sokolničeská linka propojená s Kolcevskou.

Externí odkazy

 Profil stanice na stránkách Mymetro.ru (rusky)
 Fotogalerie na stránkách Metrowalks.ru (rusky)
 Informace na stránkách metro.ru (rusky)
 Informace o stanici na oficiálních stránkách dopravce (rusky)
 Fotografie stanice na stránce news.metro.ru
 Profil stanice na stránce metro.molot.ru

Stanice metra v Moskvě
Postaveno v Rusku 1957
Stanice metra nazvané po osobách


text:
Els pobles de la mar són un conjunt de pobles que emprengueren un moviment migratori entre mitjans del  i principis del . El moviment dels pobles de la mar va començar després de l'any 1500 aC amb la conquesta de Creta pels aqueus, i l'emigració cretenca o minoica - després de la destrucció de Cnossos - cap a l'any  vers 1425 aC. Va continuar després amb l'arribada dels indoeuropeus doris a Grècia al , un fet que va provocar l'emigració dels jonis, pelasgs i part dels aqueus. Aquesta emigració s'accentuaria el , quan van anar cap a la Mediterrània oriental, van provocar un moviment general de poblacions, i van vagar durant anys a la recerca d'un lloc on establir-se.

El 1227 aC van atacar Egipte, el 1192 aC, Alashiya (probablement l'actual Xipre), el 1187, 1186 i 1185 aC el País de Hatti (Imperi Hitita) incloses Síria i Palestina. L'Imperi Hitita va ser destruït. El 1184 aC van tornar a Egipte, d'on en van ser expulsats el 1175 aC. Després d'això, una part s'establí a la Toscana, Sicília, Sardenya, Còrsega i potser el sud-est de la península Ibèrica, i uns altres van fundar estats a tota la costa de la Mediterrània Oriental. Es creu que emigrants que venien de Sardenya van arribar cap al 1250 aC a la península Ibèrica, probablement expulsats de l'illa per un dels grups dels pobles de la mar, els sherden, que van donar nom a l'illa de Sardenya i s'hi van establir després de ser derrotats pels egipcis.

Tanmateix, la identitat dels pobles del mar és un enigma, ja que només es disposa de registres arqueològics sobre la dispersió de les civilitzacions antigues com a fonts d'informació. Els indicis mostren que les identitats i els motius d'aquests pobles no eren desconeguts pels egipcis. De fet, segons els registres escrits d'aquests segles, molts d'aquests pobles van acabar subordinats a ells o bé amb relacions diplomàtiques,.

Origen del terme

El nom de «pobles del mar» el va utilitzar per primer cop l'egiptòleg parisenc Emmanuel de Rougé (1811-1872), a mitjan  per denominar els diversos pobles que apareixien en algunes inscripcions i textos egipcis, trobats a Medinet Habu i datats a la darreri de l'Imperi Nou d'Egipte, que van ser traduïdes per John Baker Stafford Greene com a «procedents de les illes del mig del mar». Segons ell, hi va haver una invasió que va venir de l'oest.

Posteriorment, Gaston Maspero va encunyar el terme, per a la qual cosa va prendre com a base la teoria exposada per Rougé, però invertint l'origen de l'onada migratòria. Segons ell, aquests pobles van marxar de Grècia i d'Anatòlia i van envair el país del Canaan abans d'atacar Egipte. Aquesta tesi fou ben acollida pels historiadors, i diversos descobriments arqueològics posteriors semblaren confirmar-la, tot i que no està exempta de problemes.

El faraó Merenptah va referir-s'hi com a «països estrangers» o «pobles de la mar » (en egipci n3 ḫ3t.un p3 ym) en la seva Gran inscripció de Karnak.

Alguns grups no van ser inclosos en la llista egípcia dels pobles de la mar, sobretot els que migraven per terra. Entre ells hi ha els '.pru (habiru) de les inscripcions egípcies, 'apiru de les escriptures cuneïformes. Sandars utilitza el nom anàleg «pobles de la terra», i altres historiadors inclouen alguns pobles, com el lukka, en ambdues categories. Grups elegits de guerrers d'aquests pobles van ser usats per l'exèrcit egipci com a mercenaris.

Cronologia dels fets
La següent taula resumeix cronològicament els antecedents, els fets i el final de l'onada de destrucció generada pels pobles de la mar.

Context històric: la situació abans dels atacs

Les fonts egípcies que evoquen explícitament els atacs dels Pobles de la mar són les inscripcions dels regnats de Merenptah (1213-1203) i de Ramsès III (1184-1153), que poden ser reconeguts com els períodes de més forta presència d'aquests grups de poblacions, si hom hi afegeix els testimonis dels textos contemporanis d'Ugarit, datats en el regnat d'Ammurapi (1215-1180), i pel fet que les destruccions testimoniades als jaciments arqueològics del Llevant es poden datar al .

Nogensmenys, és possible de trobar en les fonts anteriors testimonis de molts dels futurs Pobles de la mar, que permeten una millor interpretació del fenomen i en relativitzen la seva brusquedat.

Context geopolític: la Mediterrània a l'acabament de l'edat de bronze

Al final de l'edat de bronze el mar Egeu es caracteritza per la incursió de pobles migratoris i el seu posterior reassentament. La part oriental de la Mediterrània és un món on les relacions interregionals són cada cop més conegudes gràcies als arxius diplomàtics desenterrats a Akhetaton (Egipte), efímera capital d'Akhenaton, als de Boğazkale (Turquia) on es troben les ruïnes de l'antiga capital hitita, Hattusa, i finalment als textos diplomàtics i comercials de Ras Shamra a Síria, l'antic port d'Ugarit.

Al  i , diverses grans potències polítiques són riberenques de la mar Mediterrània. Al sud i al sud-est, el Nou Imperi Egipci va establir el seu domini sobre la part del Llevant (principats de Canaan, ciutats portuàries de Biblos, Tir i Sidó). Al nord, es trobava confrontat a l'altra gran potència, els hitites, que dominen una gran part d'Anatòlia i són suzeranis de molts reialmes del nord del Llevant (Ugarit, Amurru, Cadeix, Alep, etc.). Entre les dues esferes d'influència, l'illa de Xipre, una part de la qual almenys és dominada pel regne d'Alashiya, resta independent i té un lloc important en el concert internacional per raó de les seves importants reserves de coure.

Els hitites van estendre igualment llur influència vers l'oest anatòlic, en direcció a la Mar Egea, i van sotmetre al seu pas el país d'Arzawa i moltes altres regions veïnes. Aquests territoris occidentals es van revelar com a particularment difícils de controlar, i sempre hi bufaven vents que atiaven la flama de la revolta. Aquí tanmateix hi havia una altra força que atiava la revolta: un altre poderós regne que les fonts hitites mencionen al litoral oriental de l'Egeu, l'Ahhiyawa. S'ha identificat habitualment com a potència dominant la Grècia micènica, potser centrada sobre Micenes, però això no queda del tot clar en no tenir fonts que inclinin la balança a favor d'aquesta interpretació a la mateixa Grècia.

Relacions marítimes i pirateria abans del període dels Pobles de la mar

Si bé encara no s'hi viatja tant, com si que es farà alguns segles més tard, després del desenvolupament de les xarxes d'intercanvis marítims fenicis i grec, la Mediterrània oriental coneix en la darrera etapa de l'edat del bronze un relatiu creixement de les relacions marítimes que segueix al desenvolupament de moltes de les regions que la voregen, començant pel món egeu dels minoics i dels micenis que esdevenen un soci més important d'Egipte, Anatòlia i l'Orient Pròxim. Aquest creixement es reflecteix en els productes que circulen entre aquestes regions, segons s'ha pogut comprovar per les troballes arqueològiques, així com pel descobriment del Derelicte d'Uluburun, al llarg de Lícia (sud de l'actual Turquia), que contenia objectes provinents de Xipre (coure), del Llevant, d'Egipte, de Creta i de Grècia continental Tot això és un complement de les fonts escrites cuneïformes contemporànies, especialment les del port d'Ugarit, que ens aporten informacions sobre els intercanvis marítims al Llevant.

Paral·lelament a aquests circuits d'intercanvis regulars, es desenvolupen pràctiques de pirateria. Es troben certificades de manera notable per una de les cartes de la correspondència diplomàtica d'Akhenaton, trobada a Al-Amārna, en la qual el rei d'Alashiya respon a les acusacions del faraó de complicitat amb els pirates:

Els responsables d'aquests actes són designats pel rei d'Alashiya com a "Lukka", per tant habitants de Lícia, al sud-est anatòlic. Són capaços, clarament, de fer incursions a Xipre, però també arriben fins a Egipte i les seves dependències del sud del Llevant. Nogensmenys, hom remarcarà la vaguetat continguda en aquestes paraules, atès que el rei egipci afirma (amb raó?) que els xipriotes participen en aquestes incursions. Sigui com sigui des de mitjan  un dels futurs Pobles de la Mar destaca en els mateixos llocs que assolaran un segle i mig més tard aquests grups. Els lukkes són coneguts per ser opositors dels hitites després que estenguessin llur domini sobre els territoris del nord de Lícia, els del Regne d'Arzawa. Malgrat llurs aparents èxtis en les diverses campanyes que duen a terme, mai no són capaços de pacificar la regió i exercir altra cosa que no sigui una suzerania nominal.

A partir del període d'Amarna i el principi de la dinastia XIX, apareix un altre dels futurs Pobles de la mar en la documentació egípcia i del Pròxim Orient: els sherden. Una estela trobada a Tanis ens informa que Ramsès II els fa front durant el cinquè any del seu regnat, quan arriben al sud, per mar, amb vaixells, i que eren desconeguts anteriorment a Egipte. N'incorpora alguns com a mercenaris en el seu exèrcit i estaran al seu costat en la Batalla de Cadeix. Els documents d'Ugarit i de Biblos indiquen que altres sherden servien en els exèrcits d'aquests reialmes. Aquests pirates i mercenaris van poder constituir, doncs, una «avantguarda» i disposar d'informacions que sens dubte serien profitoses per a llurs companys que van romandre en llurs països d'origen en el moment de les «invasions».

Testimonis de l'època

Obelisc de Biblos

El primer dels grups ètnics, dels que posteriorment van ser considerats com a pobles de la mar, està testificat en els jeroglífics d'un obelisc al temple de Biblos. La inscripció esmenta «Kukun, fill de Ruqq», que s'ha traduït com a 'Kukunnis, fill de Lukka' o bé «el lici». S'han donat diverses datacions: entre el  i el .

Documents d'Amarna

Els lukkes i els sherden apareixen a les Cartes d'Amarna, de l'època d'Amenhotep III o d'Akhenaton, a mitjan : Un sherden i altres tres homes, aparentment mercenaris renegats, han estat ajusticiats per un supervisor egipci. Hi ha tres versions similars a les cartes EA 81, 122 i 123, que són còpia una de l'altra. A la carta EA 38 els lukkes són acusats d'atacar els egipcis aliats amb els alasiyes, a les viles dels quals posteriorment hi farien incursions. En una altra carta (EA 151) s'esmenta els denyen, però només en una referència a la mort del seu rei.

Documents de Ramsès II

Batalla de Cadeix

La batalla de Cadeix va ser el resultat d'una campanya contra els sirians i els seus aliats en el Llevant mediterrani l'any 5 del regnat de Ramsès. El faraó va dividir les seves forces, va patir una emboscada, fou derrotat, i amb prou feines va poder escapar, amb la pèrdua, això sí, de la fortalesa de Cadeix a mans dels hitites. Es va redactar un succint  Butlletí de guerra amb la descripció oficial i un poema, el Poema de Pentaur, de tipus laudatori. Diverses còpies de tots dos documents s'han conservat al Ramesseum, i en els temples de Luxor, Abidos, Karnak i Abu Simbel, així com en el papir Sallier III.

El poema parla en un moment dels sherdens presos com a presoners al servei d'Egipte. Consigna que no havien estat enviats a la frontera hitita per exercir-hi funcions militars comuns i corrents; ans al contrari, el faraó els havia donat la responsabilitat de formular un pla de batalla. Va ser la seva idea la de dividir l'exèrcit egipci en quatre columnes. No hi ha cap indici que estiguessin col·laborant d'alguna manera amb els hitites o que preparessin en secret la ruïna dels egipcis, i si Ramsès ho va creure així en algun moment, no va deixar constància en cap registre.

El poema conté una llista dels pobles que van acudir a Cadeix com a aliats dels hitites. Entre ells apareixen alguns dels pobles de la mar dels que es parla a les inscripcions egípcies abans esmentades, i molts dels de pobles que van participar posteriorment de les grans migracions del .

Documents de Merenptah

El principal esdeveniment del regnat del faraó Merenptah va ser la lluita que va mantenir durant els anys 5 i 6 del seu regnat contra una confederació anomenada "dels Nou Arcs" a la zona occidental del Delta. Els saquejos d'aquesta confederació havien estat tan greus que la regió va ser «abandonada com a lloc de pastura per al bestiar, i va quedar tan desolada com en temps dels avantpassats».

El faraó relata la guerra en quatre inscripcions: la Gran inscripció de Karnak, on relata la batalla, l'obelisc del Caire i lEstela d'Athribis, versions reduïdes de la primera, i en una estela trobada a Tebes, lEstela de Merneptah, on es descriu la pau resultant de la victòria.

Entre els membres dels "Nou Arcs", nom donat als enemics estrangers, a la Gran Inscripció s'esmenten alguns dels pobles de la mar:
 «A partir de la victòria que sa majestat va aconseguir a la terra de Líbia (...), els ekweix, tereix, lukka, sherden, xequeleix, els del nord, procedents de totes les terres».
 «El miserable cap de Líbia, Meryey fill de Den, ha caigut sobre el país dels tehenu amb els seus arquers (...) sherden, xequeleix, ekweix, lukka, tereix. Ha pres els millors homes i els millors guerrers del seu país. Ha portat la seva dona i els seus fills (...) i ha arribat a la frontera occidental en els camps de Perire ».

«Sa majestat estava enfurismat pel seu informe, com un lleó», va reunir la seva cort i va fer un commovedor discurs. Més tard, va somiar que veia Ptah lliurant-li una espasa i dient: «Agafa (la) i desterra el cor temorós de tu.» Quan els arquers va sortir, diu la inscripció, «Ammon era amb ells com a escut.»

Merenptah afirma que va derrotar els invasors en només sis hores, va matar 6000 soldats i va fer 9000 presoners. Per assegurar-ne la quantitat, va donar ordre de tallar els penis dels enemics morts no circumcidats i les mans de tots els circumcidats, la qual cosa ha fet pensar als historiadors que els ekweix eren circumcidats, un fet que posaria en dubte el seu origen grec.

A l'Estela de Merenptah esmenta entre els combatents els libis i meixweix, i, en el relat d'una campanya a Canaan l'any següent, a pobles procedents de la Mediterrània oriental, inclosos hitites, sirians, i, per primera vegada a la història, als ysriar (israelites).

Cartes d'Ugarit

Alguns pobles de la mar apareixen esmentats en quatre cartes trobades a Ugarit, les tres últimes de les quals semblen haver estat escrites en un període imminent a la destrucció de la ciutat, que va tenir lloc al voltant del 1175 aC. Les cartes daten per tant dels períodes més primerencs del  L'últim rei d'Ugarit, que pren la paraula en part d'elles, tenia com a nom Ammurapi (o Hammurabi), i d'acord amb el que es desprèn de la seva correspondència, era un home significativament jove.

La primera carta (RS 34.129) va ser enviada pel gran rei dels hitites, Subiluliuma II, al prefecte de la ciutat. Li comenta que havia ordenat al rei d'Ugarit, Ammurapi, que li enviés a un tal Ibnadushu per ser interrogat, però que no havia rebut resposta del monarca. Sol·licita que el prefecte l'hi enviï, i li assegura que el farà tornar.

Ibnadushu havia estat segrestat i era d'«un poble de Shikala» (probablement era un xequeleix) que «vivien en els vaixells».

Les tres últimes cartes (RS L 1, RS 20.18 i 20.238) són posteriors, i pertanyien a l'arxiu de l'escriba Rap'anu. Són una resposta d'Eshuwara, el gran supervisor d'Alasiya, a Ammurapi sobre l'informe del fet que s'havia vist una flota enemiga de 20 vaixells.

Eshuwara preguntava sobre la ubicació de les forces d'Ammurapi i de la flota enemiga. Per desgràcia per a tots dos, Ugarit i Alasiya, cap no es va poder defensar i van ser destruïts. S'ha trobat una carta d'Amurapi (RS 18,147) al rei de Alasiya, resposta a una crida d'assistència d'aquest últim, en què descriu la desesperada situació d'Ugarit:

Ammurapi al seu torn, va fer una crida demanant ajuda de Carquemix, un estat que va sobreviure a l'atac dels Pobles de la mar, però el seu virrei només podia oferir algunes paraules de consell:

Documents de Ramsès III

Ramsès III es va veure obligat a fer front a una onada d'invasions dels pobles de la mar. Entre elles, la més ben documentada és la de l'any 8 del seu regnat. El faraó va registrar totes les seves batalles en el seu temple funerari de Medinet Habu, la principal font sobre els pobles de la mar:

Allà s'explica que hi va haver quatre campanyes realitzades per Ramsès III contra diversos pobles:
 L'any 5 contra tribus líbies, que potser rebien el suport dels pobles de la mar.
 L'any 8, es va enfrontar dues vegades contra els pobles de la mar: a la desembocadura del Nil i en terra, a Canaan.
 L'any 9 va lluitar de nou contra els libis.
 L'última campanya es va desenvolupar en el Llevant mediterrani, contra una aliança dels pobles de la mar peleset, thekel, sherden i tereix amb dos pobles sirians, amorites i xaixu, i amb els hitites.

L'anomenat papir Harris I també descriu part dels esdeveniments narrats a Medinet Habu, tot i que canvia el nom d'un dels pobles esmentats en l'atac de l'any 8. El papir recull un informe al faraó sobre la mort del rei de Dnjn «en les seves illes». Això sembla indicar que la victòria no va ser total i que part dels vençuts es van assentar en terres egípcies. El papir esmenta els "sherden" (šrdn), però la majoria de comentaristes opina que és una confusió de l'escriba amb els "xequeleix" (šklš), ja que està ben documentat que els primers eren aliats i membres d'exèrcit dels egipcis des del regnat de Ramsès II, al costat de qui van lluitar a la batalla de Cadeix.

Primers enfrontaments amb Ramsès III

L'any 2 del regnat de Ramsès III, es va produir un primer atac per part dels sherden al delta del Nil, que va ser rebutjat per Ramsès, el qual, a més, va capturar alguns dels  pirates. L'esdeveniment es registra en l'Estela II de Tanis on es parla de la contínua amenaça que representen per a la costa mediterrània d'Egipte:

Els sherdens presos van ser posteriorment incorporats a l'exèrcit egipci, o destinats a la frontera amb els hitites. Una altra estela, lEstela d'Assuan, esmenta les operacions del faraó en què va derrotar un cert nombre de pobles, inclosos els del Gran Verd. Si aquest últim terme significa 'mar', sembla que ja en aquesta primerenca època es va anomenar així. En general se suposa que les esteles de Tanis i d'Assuan es refereixen al mateix succés, i per tant es reforcen mútuament.

Cap terra ja no podia mantenir dempeus les seves armes

El fet que diverses civilitzacions al voltant del 1175 aC col·lapsessin ha menat al suggeriment que els pobles de la mar podrien haver estat involucrats en la fi dels regnes hitita, micènic i mitanni. L'hititòleg estatunidenc Gary Beckman, escriu a la pàgina 23 dAkkadica 120 (2000):

Els comentaris de Ramsès sobre l'escala dels atacs dels pobles de la mar al Mediterrani oriental es veuen confirmats per la destrucció dels estats de Hatti, Ugarit, Ascaló i Hassor més o menys en aquella època. Tal com assenyala l'hititòleg Trevor Bryce:

Aquesta situació es veu confirmada pels relleus del Temple de Medinet Habu de Ramsès III on es pot veure que:

Constatació de l'allau

Les inscripcions de Ramsès III al seu temple funerari de Medinet Habu, situat a Tebes registren tres campanyes victorioses contra els pobles de la mar considerades fiables, en els anys 5, 8 i 12 del regnat de Ramsès III. També registren tres campanyes més que són considerades falses així, l'any 5 en contra dels nubians i libus i l'any 11 en contra dels libis i els asiàtics. Durant l'any 8 alguns hitites col·laboraven amb els pobles de la mar.

El mur oest interior del segon celobert d'aquest temple descriu la invasió que succeí durant l'any 5. Només s'esmenten els peleset i tjeker, però la llista es perd en una llacuna. L'atac es va realitzar en dos fronts, un per mar i un altre per terra, és a dir, els pobles de la mar van dividir les seves forces. Sa majestat estava esperant-los al delta del Nil on va atrapar-hi la flota enemiga. Les forces de terra van ser derrotades per separat.

Els pobles de la mar no van aprendre la lliçó d'aquesta derrota, ja que repetiren el mateix error en l'any 8, amb un resultat similar. La campanya es registra més exhaustivament en el panell nord-oest interior del primer celobert. És possible, però no és acceptat de manera general, que la data de les inscripcions corresponguin al moment en què es van dur a terme. Per tant, en aquest cas, ambdues derrotes es referirien a una mateixa campanya.

L'any 8 del regnat de Ramsès, els Nou arcs apareixen novament com una "conspiració en les seves illes". Aquest cop, els peleset, tjeker, xequeleix, denyen i weixeix, són identificats sense cap mena de dubte com pobles de la mar, que es classifiquen com a "països estrangers" en la inscripció. Van acampar a Amurru i van enviar una flota al Nil.

El faraó estava altre cop esperant-los. Havia construït una flota especialment per a l'ocasió, es va amagar al delta del Nil i va fer desplegar una xarxa d'observadors que vigilaven la costa. La flota enemiga va ser emboscada i van bolcar-los els vaixells. Els enemics que es van acostar a la riba van ser executats allà mateix.

L'exèrcit de terra també va ser derrotat en el territori controlat per Egipte. S'exposa informació addicional sobre aquest fet en el baix relleu del costat exterior de la paret est. La batalla terrestre es va produir a la rodalia de Djahy contra "els països del nord". Quan tot va acabar, diversos caps foren capturats: els dels Hatti, Amor i Shasu entre els pobles de la terra i el tjeker: "sherden  de la mar", "tereix de la mar" i peleset o filisteus (alguns han associat aquest nom a l'antic nom grec per a la gent de mar; pelasgs).

La campanya de l'Any 12 està recopilada per l'anomenada Südstele que com el seu nom indica es troba al costat sud del temple. S'hi esmenten els tjeker, peleset, denyen, weixeix i xequeleix.

El Papir Harris I, que data de la mateixa època i trobat al darrere del temple, suggereix una campanya més àmplia contra els pobles de la mar, però no n'esmenta la data. En el papir, el personatge de Ramsès III diu: "Vaig matar els denyen (D'-yn-yw-n) a les seves illes" i "vaig cremar" els tjeker i peleset, el que implica que la flota de Ramsès III va realitzar una incursió marítima. També va capturar alguns sherden i weixeix "de la mar" i els va assentar a Egipte. Atès que al baix relleu de la zona est s'anomena a Ramses III el "Rei dels nou arcs", aquests esdeveniments probablement van succeir durant l'Any 8, és a dir, el faraó hauria utilitzat la flota victoriosa per a expedicions punitives en altres llocs de la Mediterrània.

Trude i Moshe Dothan, suggereixen que els assentaments posteriors dels filisteus al Llevant van estar desocupats gairebé 30 anys entre la destrucció i el reassentament dels filisteus, la ceràmica
dels quals també mostra influències egípcies.

L'Onomasticon d'Amenemipet dona credibilitat a la idea que els reis ramsèssides van establir els pobles de la mar a Canaan. Datat aproximadament el 1100 aC, al final de la dinastia XXI (que va tenir nombrosos faraons de regnat curt), aquest document es limita a enumerar-ne els noms. Després de sis noms de llocs, dels quals quatre eren a Filistea, l'escriba enumera els pobles sherden (Línia 268), tjeker (línia 269) i peleset (Línia 270), els quals possiblement haurien ocupat aquestes ciutats. La Història d'Unamon en un papir del mateix jaciment, col·loca el poble tjeker a Dor en aquest mateix moment històric. El fet que la tribu de Dan estigués inicialment situada entre els filisteus i els tjekker, ha portat a alguns a suggerir que aquest podrien haver estat originalment els denyen. Els sherden sembla que van assentar-se al voltant de Meguidó i a la vall del Jordà, i els weixeix (els Aser bíblics) podrien haver-se assentat més al nord.

Regnes supervivents
Uns quants estats, entre els quals Biblos i Sidó, van sobreviure a les migracions dels pobles de la mar. Malgrat el pessimisme de Ramsès III, Carquemix també va sobreviure a l'embat d'aquests pobles. El rei Kuzi-Teshub I, que era fill de Talmi-Teshub, contemporani de Subiluliuma II, l'ùltim rei hitita, es reforçà en el poder. Kuzi-Tesup i els seus successors van governar un petit imperi des de Carquemix que s'estenia des d'"el sud-est d'Àsia menor, el nord de Síria... [fins] a la corba oest de l'Eufrates" des de l'any 1175 aC fins al 990 aC.

Hipòtesis sobre els pobles de la mar
S'han formulat diverses hipòtesis quant a la identitat i motius dels pobles de la mar descrits als registres. No són necessàriament hipòtesis alternatives o contradictòries; alguna o totes poden ser totalment o parcialment certes.

Hipòtesi filistea

L'evidència arqueològica de la plana costanera del sud de l'antiga Palestina, anomenada Pentàpolis en la Bíblia hebrea, indica una interrupció de la cultura cananea que existí durant la darrera part de l'edat del bronze i el reemplaçament (amb alguna integració) per una cultura de possible origen estranger (principalment egeu). Això inclou una ceràmica diferent, que d'entrada pertany a la tradició hel·làdica (encara que sigui de fabricació nacional) i es transforma a poc a poc en una ceràmica única filistea. Mazar diu:

Sandars, tanmateix, no pren aquest punt de vista, sinó que diu:

S'han trobat objectes de la cultura filistea a diversos jaciments, en particular en les excavacions de les cinc principals ciutats dels filisteus: la Pentàpolis d'Ascaló, Asdod, Ecron, Gat, i Gaza. Alguns estudiosos, (com ara S. Sherratt, Drews, etc.) han desafiat la teoria que la cultura filistea és una cultura dels immigrants, i afirmen en canvi que és un desenvolupament in situ de la cultura cananea, però altres argumenten a favor de la hipòtesi dels immigrants, per exemple, T. Dothan i Barako.

Hipòtesi minoica

Dos dels pobles que es va assentar al Xam tenien tradicions que poden connectar-los amb Creta: els tjeker i els peleset. Els tjeker podrien haver abandonat Creta per assentar-se a Anatòlia, i se n'anaren d'allà per assentar-se a Dor. Segons l'Antic Testament, el Déu dels israelites va treure els filisteus fora de Caftor. El principal corrent d'estudiosos bíblics i clàssics accepta Caftor per referir-se a Creta, però hi ha teories alternatives minoritàries. Creta en aquella època estava poblada per pobles que parlaven moltes llengües, entre les quals hi havia el micènic i l'eteocretenc, descendent de la llengua dels minoics. És possible, però de cap manera segur, que aquests dos pobles parlessin eteocretenc.

Exàmens recents de l'erupció del volcà Santorini suggereixen que es va produir molt a prop (s'estima que entre el 1660-1613 aC) de les primeres aparicions dels pobles de la mar a Egipte. L'erupció i les seves conseqüències (incendis, tsunamis, canvis climàtics i fam) haurien tingut efectes de gran abast a través de la Mediterrània, el Llevant i sobretot Grècia, i podria haver donat impuls a les invasions d'altres regions de la Mediterrània.

Hipòtesi de migració grega

Les identificacions dels dànaus amb els aqueus de què parla Homer són problemes de llarga data en els estudis l'edat de bronze, sia grega, hitita o bíblica, especialment com vivien "a les illes". Si els grecs no apareixen com a pobles de la mar, què estaven fent? Michael Wood fa un bon resum de la qüestió de l'hipotètic paper dels grecs (que ja han estat proposats com la identitat dels filisteus anteriorment):

L'Odissea

Wood també inclouria els sherden i xequeleix, i assenyala que "hi va haver migracions dels pobles de parla grega al mateix lloc [Sardenya i Sicília] en aquest moment." Ell té cura d'assenyalar que els grecs només han d'haver estat un element entre els pobles, i que el seu nombre ha d'haver estat relativament petit. La seva hipòtesi principal, no obstant això, és que la Guerra de Troia es va lliurar contra Troia VI i Troia VIIa, la candidata de Carl Blegen, va ser saquejada per pobles de la mar essencialment grecs. Suggereix que Odisseu és la identitat falsa d'un cretenc errant que torna a casa provinent de la guerra de Troia, que lluita a Egipte i serveix allà després de ser capturat"recorda" la campanya de l'any 8 de Ramsès III, descrita anteriorment. Assenyala també que els llocs destruïts a Xipre en aquell moment (per exemple, Kition) van ser reconstruïts per una nova població de parla grega. I no és menys cert que les narracions de l'Odissea, dutes a la ficció per Homer, contenen destacables analogies amb un dels pobles de la mar, els sherden, i no pas amb els aqueus.

Segons Wood, Odisseu i els seus homes es van dedicar a accions de pirateria per la Mediterrània, abans de retornar a casa, i aquesta història és la que es reflecteix a l'Odissea. A favor d'aquesta teoria es pot argumentar que, certament, les accions de pirateria no eren alienes, de cap manera, al mode de procedir d'Ulisses-Odisseus. En la pròpia Odissea, llibre IX, es parla del saqueig als cícons dut a terme per Ulisses i els seus homes, i de com prenen les dones cícones com a esclaves. Ara bé, el que és cert, com reconeix el mateix autor, és que tot això no passa de ser una simple, tot i que atractiva, especulació.

Hipòtesi troiana

La possibilitat que els tereix estiguessin connectats per una banda amb els tirrens, que es creu que és una cultura etrusca relacionada, i d'altra banda amb Taruisa, un nom hitita possiblement referit a Troia, va ser considerada pels antics romans. El poeta romà Virgili es refereix a aquesta creença en l'Eneida, quan descriu com Enees s'escapa de la caiguda de Troia i se'n va al Latium per fundar un llinatge que arriba fins a Ròmul, primer rei de Roma. En considerar que les connexions anatòlies han estat identificades per a altres pobles de la mar, com ara els tjeker i els lukka, Eberhard Zangger exposa una hipòtesi anatòlica:

La recent seqüenciació genètica del bestiar de la Toscana suggereix que la seva relació més propera és amb el bestiar del nord-oest d'Anatòlia, seria la confirmació d'aquesta hipòtesi

Hipòtesi de la guerra micènica

Aquesta teoria suggereix que els pobles de la mar van ser les poblacions de les ciutats estat de la civilització micènica grega, que es van destruir entre si en una sèrie de conflictes que van durar diverses dècades. Hi hauria hagut pocs, o cap, grups invasors externs i poques incursions fora de la part de parla grega de la civilització egea.

L'evidència arqueològica indica que molts llocs fortificats del domini grec van ser destruïts a la fi del  i principi del , la qual cosa es va entendre, a mitjans del , que havia estat un fet simultani o gairebé, i es va atribuir a la invasió dòrica, tesi defensada per Carl Blegen de la Universitat de Cincinnati. Ell creia que la micènica Pilos fou cremada durant una incursió amfíbia duta a terme pels guerrers procedents del nord (doris).

L'anàlisi crítica posterior es va centrar en el fet que les destrosses no van ser simultànies i totes les proves que ho atribuïen doris provenien dels últims temps. John Chadwick defensà la hipòtesi dels pobles de la mar, en la que assegurava que, atès que els pilis s'havien retirat cap al nord-oest, l'atac havia d'haver vingut del sud-est, i els pobles de la mar eren, segons la seva opinió, els candidats més probables. Afirma que estaven establerts a Anatòlia i, tot i dubtar que els micènics s'anomenessin a si mateixos "aqueus", especula que "...és molt temptador posar-los en relació". No assigna la identitat grega a tots els pobles de la mar.

Tenint en compte la turbulència entre i dins de les grans famílies de les ciutats estat micèniques, la hipòtesi que els micènics es van destruir a si mateixos ha persistit durant molt de temps. i troba suport en el reputat historiador grec Tucídides, el qual va teoritzar:

La connexió entre aquestes accions violentes i la caiguda de la Grècia micènica i, més àmpliament, als pobles de la mar, és un resultat lògic. Tot i que alguns defensors de la hipòtesi de la migració dels filisteus o grecs (a dalt) identifiquen tots els micènics o pobles de la mar com ètnicament grecs, l'autor John Chadwick (fundador, amb Michael Ventris, dels estudis de l'Escriptura Lineal B) adopta el punt de vista de la múltiple etnicitat.

Hipòtesi dels pobles de Sardenya, Sicília i Mar Tirrena

Les teories sobre les possibles connexions entre els sherden a Sardinia, xekeleix a Sicília, i tereix a tirrens, tot i que existeixen des de fa molt de temps, es basen principalment en similituds onomàstiques.

L'arquitectura sarda produïda per la cultura dels nurags era la més avançada de qualsevol civilització a la Mediterrània occidental durant l'època dels pobles de la mar, incloses les de les regions de la Magna Grècia.

Els sículs pre-romans són coneguts per un nombre de localitzacions, inclosa Sicília, a la qual presumptament li van donar el seu nom. La Mar Tirrena dona certa credibilitat a la història dels tirrens.

Encara no s'ha descobert cap prova que resolgui les connexions enigmàtiques d'aquests pobles de la mar. El mateix nom dels etruscs, rasna, no es presta a la derivació tirrena, encara que s'ha suggerit que es deriva d'una forma anterior, T'Rasna. La civilització etrusca s'ha estudiat, i el llenguatge s'ha desxifrat parcialment. Té variants i representants en les inscripcions egees, però poden també ser dels viatgers o colons etruscos durant la seva navegació abans que Roma destruís el seu poder.

L'arqueologia és igualment enigmàtica. Sobretot, el que es pot dir amb certesa és que la ceràmica hel·làdica estava estesa per tota la Mediterrània, en àrees associades amb els pobles de la mar, i la seva introducció en diversos llocs, inclosa Sardenya, sovint s'associa amb un canvi cultural, violent o gradual. Aquestes circumstàncies semblen ser suficients per als teòrics de l'arqueologia. L'especulació prevalent és que els sherden i els xequeleix van portar aquests noms amb ells a Sardenya i Sicília, "potser sense actuar des de les grans illes, però sí movent-se cap a elles."

Hipòtesi de la fam a Anatòlia

Un famós passatge d'Heròdot retrata el deambular i la migració dels lidis des d'Anatòlia a causa de la fam:

Les connexions amb els tereix de l'Estela de Merneptah, que també fa menció a l'enviament de gra a l'Imperi Hitita per alleujar la fam, són evidentment inevitables. Alguns acadèmics han proposat aquestes connexions en termes d'una coalició d'immigrants per mar, provinents d'Anatòlia i les illes, a la recerca d'aliments. La tauleta RS 18.38 d'Ugarit també menciona el gra per als hitites, la qual cosa suggereix un llarg període de fam, connectat posteriorment, en la teoria completa, a la sequera. Barry Weiss, en utilitzar l'Índex de sequera de Palmer en 35 estacions meteorològiques de Grècia, Turquia i l'Orient Mitjà, es va fer palès que una sequera del tipus de la que van persistir des del gener de 1972 hauria afectat a tots els llocs associats amb el col·lapse edat de bronze. La sequera podria fàcilment haver precipitat o accelerat els problemes socioeconòmics i haver conduït a guerres. Més recentment, Brian Fagan ha mostrat com es desvien les tempestes d'hivern de l'Atlàntic per desplaçar-se al nord dels Pirineus i els Alps, la qual cosa porta condicions humides a l'Europa central, però la sequera a la Mediterrània Oriental. Més recentment, la recerca paleoclimatològica també ha mostrat els desordres climàtics i l'augment de l'aridesa a la Mediterrània oriental i l'oscil·lació de l'Atlàntic Nord en aquesta mateixa època.

Hipòtesi de l'invasor
El terme invasió és usat generalment en el món acadèmic per referir-se al període en què hi ha atacs documentats, sien d'origen autòcton o forà. L'origen de fora del mar Egeu també ha estat proposat, per exemple per Michael Grant: «hi hagué onades migratòries gegantines, que s'estengueren des de la vall del Danubi fins a les planes de la Xina».

Un moviment tan integral com aquest s'associa amb més d'un sol poble o cultura, de fet, quan s'esdevé una pertorbació, segons Finley:

Si s'està d'acord en el fet que hi ha diferents moments en el Danubi que no estan a l'Egeu «tota aquesta destrucció ha de datar-se al mateix període, al voltant del 1200 aC».

Els següents moviments es comprimeixen, segons Finley, a la finestra del 1200 aC: la invasió dòrica, els atacs dels pobles de la mar, la formació dels regnes filisteus al Xam i la caiguda de l'Imperi Hitita, quan de fet, tots aquests esdeveniments requereixen, com a mínim, uns quants centenars d'anys.

Robert Drews presenta un mapa que mostra els llocs de destrucció de 47 grans assentaments fortificats, que ell anomena «llocs importants destruïts en la catàstrofe». Es concentren en el Llevant, i alguns d'ells també a Grècia i Anatòlia. Les qüestions de les dates i els agents de destrucció segueixen essent, en la seva major part, una incògnita en detall, sense la qual cosa cap catàstrofe individual o catàstrofes relacionades es poden postular més enllà del nivell de la pura especulació.

Els invasors, és a dir, les cultures de substitució d'aquests llocs, pel que sembla, no van fer cap intent de conservar la riquesa de les ciutats, sinó que van construir nous assentaments d'un nivell econòmic i cultural i menys complex materialment més simples sobre les ruïnes. Per exemple, no es van apoderar dels rics palaus i botigues de Pilos, sinó que ho van cremar tot, i els successors (qualssevol que fossin) es va traslladar a les ruïnes amb ceràmica llisa i simples mercaderies. Això demostra una discontinuïtat cultural.

Si totes les discontinuïtats eren prou contemporanis per justificar una teoria de les grans onades d'invasió, això planteja una altra qüestió. Les identitats ètniques del Danubi i més enllà són escasses en registres.

Causes de l'èxit

No totes les raons dels seus avenços van ser conseqüència únicament del seu nombre. Altres possibles causes de l'èxit d'aquesta expansió i destrucció poden ser:

Ús de nous metalls
Alguns pobles, com els peleset o filisteus, dominaven la fosa del ferro, la qual cosa els permetia forjar espases i llances capaces de partir les armes i perforar les cuirasses de bronze enemigues amb relativa facilitat.

Noves tècniques metal·lúrgiques
Altres pobles de procedència no ben coneguda disposaven d'una tècnica per fabricar espases llargues i esveltes, reforçades en l'empunyadura. Aquesta nova arma, feta de bronze, resultava una de les més eficaces de la seva època, atès que era apta per a propinar cops de punta i de tall sense trencar-se, el que proporcionava un avantatge clar en el combat, avantatge que quedaria demostrat amb la progressiva incorporació als exèrcits posteriors, ja forjada en ferro en lloc de bronze.

Historiadors com Robert Drews sostenen que aquest nou tipus d'espasa va ser la causa dels canvis en les estratègies militars que van acabar amb els imperis hitita i egipci. Afirmació aquesta que es considera exagerada per altres historiadors, com Fernando Quesada.

Conseqüències
No és infreqüent trobar autors que qualifiquen a aquest període com «un dels més desoladors dels quals es té notícia, o potser el que més, atesa la gran quantitat de pobles i cultures que va destruir». Altres autors es troben en una posició intermèdia: efectivament, va ser un període destructiu, però es va agreujar per la inestabilitat de tota la Mediterrània en general. Tanmateix, d'aquestes invasions van sorgir models culturals nous, i alguns dels que van sucumbir floriren algun temps després fins i tot amb més força, com és el cas de Grècia. Els que van desaparèixer definitivament, com l'Imperi de Hatti, ja travessaven una greu crisi en tots els seus àmbits.

Un dels principals casos de destrucció la va viure Grècia, tant en la seva civilització com en la seva cultura. Els pobles hel·lens van ser assolats i, entre les principals acròpolis, només la d'Atenes no va ser destruïda. La cultura micènica es va perdre gairebé del tot, l'escriptura es va oblidar majoritàriament, els aixovars funeraris de l'època immediatament posterior sorprenen per la seva simplicitat i escassetat, així com les decoracions ceràmiques o la pròpia arquitectura. Però no està clar que tot hagi estat a causa dels pobles de la mar, ja que a les illes, els espais més vulnerables per actuacions pirates, no s'ha trobat cap prova arqueològica que pugui constatar l'acció d'aquests pobles. D'altra banda, la màxima destrucció es comprova en la Grècia Central, i resulta estrany que els pobles del mar deixessin de banda les illes gregues i es dirigissin únicament al centre continental. En aquest cas, els pobles grecs de l'època haguessin estat alarmats i preparats per oferir resistència, atès que aquestes notícies haguessin arribat, a través de missatgers, als centres aliats.

Per explicar el col·lapse grec existeixen diverses teories, des de les que afirmen que va ser producte de l'acció de la naturalesa, (huracans, moviments sísmics, etc.), fins a les que indiquen que fou produïda per revoltes permanents a tota Grècia. Aquest tema segueix sent avui dia molt debatut, i les últimes teories apunten a una cadena de factors que van propiciar la caiguda de la Grècia micènica.

Alhora, tota Àsia Menor va ser arrasada: Ugarit, Tars, Hattusa, van sucumbir als nouvinguts. Les excavacions arqueològiques han trobat un estrat de cendres en totes aquestes ciutats datades en la mateixa època, un fet que indica que van ser destruïdes pel foc.

Els hitites van mobilitzar gran quantitat de tropes per contenir la invasió, amb la qual cosa van deixar altres zones desprotegides que van ser atacades i arrasades, fet que va causar la destrucció total d'aquest imperi.
Egipte va haver d'abandonar totes les seves possessions a Àsia per poder-se defensar, unes possessions que no va tornar a recuperar. A més, Ramsès III va haver de mobilitzar tots els homes disponibles, fet insòlit en la història egípcia.

Alguns estats, com Sidó i Biblos, van aconseguir sobreviure indemnes a les invasions. Malgrat el pessimisme de Ramsès III, Carquemix també es va salvar de l'atac: Kuzi-Teshub, que governava en nom de Subiluliuma I, es va declarar Gran Rei i va fundar un petit imperi entre «el Sud-est d'Àsia Menor, al nord de Síria ... [A] la corba oest de l'Eufrates », que es va mantenir entre els anys 1175 i 990. C.

La fi de l'onada

Hi ha diverses hipòtesis sobre per què finalment els atacs dels pobles de la mar es van aturar:
 Assentament en noves terres, que aturaren o minvaren la migració. Entre els pobles de la mar dels que es coneix el seu assentament es troben els ja citats peleset (filisteus), que finalment es van assentar al voltant de Gaza i el record del qual utilitzen els romans  per nomenar posteriorment la regió com a Palestina.
 Actuacions de Ramsès III, un dels principals responsables d'haver-los aturat al Llevant mediterrani, tot i que a un gran cost:
 Realitzar una retirada estratègica: en replegar les seves forces de les possessions que Egipte havia anat conquerint a Àsia Menor per disposar del major nombre de soldats possibles. No obstant això, aquesta retirada va passar de provisional a permanent, ja que els faraons mai no recuperarien el seu antic poder.
 Ordenar una mobilització general: tots els egipcis capaços d'empunyar una arma havien d'allistar-se per partir cap al Delta del Nil i zones veïnes. Al Delta es reunirien amb les forces que hi havia estacionades i les que poguessin arribar des de les antigues possessions asiàtiques.
 Aprofitar el terreny: els homes del faraó combatien a la seva terra i comptaven amb millors coneixements del Nil i la navegació pel seu Delta, coneixements que van utilitzar per sorprendre i acorralar diferents escamots d'aquests pobles.
 Assentar els derrotats: després de la victòria, Ramsès III va permetre a aquells pobles que s'assentessin en els seus territoris, un fet que va reduir, o fins i tot eliminà la marea humana, i amb ella el seu perill.

L'Onomasticon d'Amenemipet dona certa credibilitat a la idea que els faraons ramsèssides permetessin a diferents pobles de la mar assentar-se a Palestina. Datat al voltant de l'any 1100 aC, al final de la dinastia XXI, aquest document es limita a enumerar els noms. Després de donar una llista de sis llocs, quatre dels quals estaven a Canaan, l'escriba esmenta als shardanes (línia 268), tjeker (línia 269) i peleset (línia 270), que presumptament ocupaven aquestes ciutats. La història d'Unamon també situa els tjeker a Dor en aquestes dates.

 El nom de llac Serboni (en àrab: مستنقع سربون) donat al Llac Bardawil a Egipte es relaciona amb els pobles de la mar. Ha estat identificat com a Sabkhat al Bardawil, un dels llacs amargs a l'est del Nil, que va ser descrit a l'Antiguitat com un fangar en què exèrcits llegendaris van desaparèixer. El terme serboni es deriva dels shardanes (també coneguts com a sherden), un de diversos grups dels pobles de la mar que apareixen en els registres fragmentaris egipcis del mil·lenni II aC.

Pobles citats

Els pobles del mar esmentats, i els seus hipotètics orígens, són els següents:

 Sherden, shardana o shirdana (que poden ser associats amb Sardenya i potser tindrien origen jònic) Alguns autors llegeixen en el text fenici d'una Estela de Nora la locució be-Shardan. En la cultura sarda dels nurags megalítics, les figuretes de bronze que representen guerrers s'assemblen notablement als gravats de Medinet Habu i altres restes xipriotes. També s'ha proposat per a ells un origen de Síria del nord.
 Libus (els quals Ramsès III hauria assentat al Delta occidental)
 Lukka, que apareixen en textos amarnienses. Se sap que van lluitar al costat dels hitites, en la Batalla de Cadeix, contra Ramsès II. Sembla que els hitites els van considerar com un veritable Estat litoral. Sol proposar-se que aquest poble era procedent de Lícia.
 Tereix o tursha, als quals s'ha posat en relació amb el topònim esmentat pels hitites de Taruisa/Taruisha i també amb els tirrens o etruscs. Algun autor, en canvi, posa el seu nom en relació amb l'hebreu Tarxix i amb l'hispànic Tartessos, però aquesta hipòtesi té poca acceptació.
 Xequeleix (Shekresh, Sikeloi Shecklesh - sículs, d'origen joni). Aquest poble hauria arribat a l'illa de Sicília després de ser rebutjat a Egipte per Ramsès III.
 Els ekweix o akawasha podrien ser els ahhiyuwa dels hitites i és versemblant que es tracti dels aqueus micènics, grecs, potser ja establerts en l'occident anatòlic (la Milet grega podria ser la Millawanda / Millawata dels textos hitites) i que és la teoria més acceptada. No obstant això, els principals dubtes sobre el seu origen procedeixen de la dada que els ekweix estaven circumcidats.
 Els peleset, aliança de uaixaixa (caris), i zekal (cilicis), són -amb gairebé total seguretat- els filisteus. Encara que no apareixen en la documentació de Hatti, la Bíblia els situa com a procedents de Caftor, que podria ser Creta. Presenten trets micènics, encara que altres autors prefereixen situar el seu origen en la Síria septentrional o al Caucas. Van donar el seu nom a Palestina.
 Els tjeker o thekel recorden el nom de Teucre, llegendari fundador de Salamina a Xipre, epònim dels teucres (a la Tròade). Els relleus els atribueixen una indumentària similar a la dels peleset. Potser procedien d'Anatòlia; fins i tot podrien ser els propis troians. Van ser esmentats pels hitites. Una hipòtesi proposa que van ser la branca marinera d'un grup en què els peleset serien de terra endins. Es van assentar a Dor segons la Història d'Unamon
 Els denyen podrien ser els anatòlics danuna esmentats a Al-Amārna. Aquest nom els relaciona amb els aqueus de la Ilíada, car dànaus és un nom alternatiu dels grecs micènics. És possible que s'aliessin amb els peleset i els tjeker, i compartissin amb ells terres i assentaments. Probablement es van fusionar amb els hebreus, i en aquest cas serien els components de la tribu de Dan, que vivia de la mar.
 Els weixeix, dels quals se sap ben poca cosa, podrien estar vinculats a Wilusa (Ilion-Troia en hitita), de manera que s'ha suggerit que podrien ser les restes dels pobles troians. Un cert nombre d'estudiosos han proposat que la Tribu d'Aser es va originar de fet en el poble weixeix - el nom weixeix / weshesh (o més aviat Uashesh/Ueshesh - es pot descompondre com a home de Uaix/Uash en hebreu, i per tant possiblement una corrupció dAsher/Aser.

Referències

Bibliografia

Enllaços externs

 The Greek Age of Bronze. Sea Peoples.
 The Campaign of Ramesses III against Philistia. Dan'el Kahn. Universitat de Haifa.
 Cretan Lie and Historical Truth: Examining Odysseus' Raid on Egypt in its Late Bronze Age Context. Jeffrey P. Emanuel. Center for Hellenic Studies. Universitat Harvard.
 Egyptians, Canaanites and Philistines in the period of the emergence in Israel. Itamar Singer. Near Eastern Languages and Cultures. University of California at Los Angeles (UCLA).
 The Sea Peoples, from Cuneiform Tablets to Carbon Dating. Article d'investigació. Diversos autors.
 The origins of the Sea Peoples. Joseph Morris. Florida State University (Arts & Sciences - Classics).
 Egyptians, Canaanites and Philistines in the period of emergence of Israel per Itamar Singer

Articles de qualitat d'història
Traduccions que són articles de qualitat


text:
Schloss Liegnitz ( – Piastenschloss Liegnitz) liegt am nördlichen Rand der Altstadt von Legnica (Liegnitz).

Geschichte
Das Schloss geht zurück auf eine am Flussübergang über die Katzbach (Kaczawa) gelegene Burganlage, die die Hohe Straße von Großpolen über Glogau nach Böhmen sicherte. Die Trebowanen errichteten um das 11. Jahrhundert eine Holz-Erde-Befestigung auf einem künstlichen Hügel. Östlich wurde später ein weiterer Burgwall angebaut, und die Burg wurde Sitz einer frühpiastischen Kastellanei, die 1175 urkundlich belegt ist.

Unter Boleslaus I. zeitweise Regierungssitz  des Herzogtums Schlesiens, wurde die hölzerne Befestigung durch die erste gemauerte Burganlage Polens ersetzt, möglicherweise mit Unterstützung der Zisterzienser aus Kloster Altzella. Im Norden entstand der Lübener Torturm, der über eine Wehrmauer mit dem oktogonalen Petersturm verbunden war. Nebenan entstanden ein dreigeschossiger Palas und die zwölfseitige Laurentiuskapelle. Im westlich anschließenden, durch den Hedwigsturm gesicherten Einfahrtsbereich befanden sich Wirtschaftsbauten.

Unter Boleslaus II. wurde die Stadt nach den Mongolenstürmen deutschrechtlich neu gegründet. Mit der Teilung Schlesiens wurde Liegnitz 1248 Regierungssitz und die Burg weiter ausgebaut. Im Jahr 1416 wurden die beiden Haupttürme mit oktogonalen Aufsätzen und auskragenden Umgängen erhöht. Diese Arbeit wurde von der Bauhütte der Pariser Basilika Saint Denis ausgeführt.

Mit Erlöschen der Liegnitzer Linie der Piasten wurde Ludwig II. Erbe des Herzogtums. Von 1453 bis 1488 wurde unter Friedrich I. der Palas nach Osten erweitert. Dessen Sohn Friedrich II. ließ im Mittelgeschoss des Palas einen zweischiffigen Festsaal einrichten, in dem an der Wand Bildnisse von Kaisern und Liegnitzer Herzögen angebracht waren. An der Hofseite wurde eine Arkadengalerie angelegt, die später wieder beseitigt wurde. Die Befestigung wurde zudem mit Erdwällen verstärkt, in dessen Ostflanke durch Georg von Amberg und möglicherweise auch durch Wendel Roskopf ein Prunkportal angelegt wurde. Im Fries des Portals waren Porträtmedaillons von Friedrich und seiner Gemahlin Sophie von Brandenburg-Ansbach angebracht, die 1945, als zu wenig polnisch, entfernt wurden.

Herzog Georg Rudolf ließ um 1620 zwei Gebäudeflügel in der Nordostecke errichten. Außerdem wurde die Schlosskapelle abgetragen und stattdessen ein Uhrturm errichtet.

Ab 1675 war das Schloss Sitz des österreichischen Landeshauptmanns. Nach 1741 verlor die Anlage durch Entfernen der Wälle und Festungsmauern ihren Wehrcharakter. Ab 1809 war das Schloss Sitz des preußischen Oberamts. Nach einem Brand 1835 wurde das Schloss nach Plänen von Karl Friedrich Schinkel in neogotischen Formen, u. a. einem Zinnenkranz und Scharwachttürmchen, wiederaufgebaut. Die Innenräume wurden 1845 von Friedrich August Stüler neu gestaltet und hatten ein Durchreisequartier für den König und Ausstellungsflächen für die kunstgewerblichen Sammlungen von Schloss Friedersdorf. Im Jahr 1867 wurde die Abschlussmauer zum Wirtschaftshof durch einen Verbindungsflügel und einen Uhrturm im Rundbogenstil ersetzt.

Im Zweiten Weltkrieg wurde das Schloss bis auf die Außenmauern zerstört. Nach Übernahme der Verwaltung durch die Volksrepublik Polen wurden die Ruine gesichert und 1958 bis 1964 unter Beseitigung des neogotischen Charakters wiederaufgebaut sowie die ursprüngliche piastische Befestigung freigelegt, um den ursprünglichen polnischen Charakter der Stadt zu untermauern.

Heute sind im Schloss Bildungseinrichtungen untergebracht. Die Ausgrabungen der Laurentiuskapelle sind in einem Museumspavillon zugänglich gemacht.

Literatur

Weblinks

Schloss
Schloss in der Woiwodschaft Niederschlesien
Schloss
Zerstört im Zweiten Weltkrieg
Rekonstruiertes Bauwerk in Polen
Schloss in Schlesien
Liegnitz
Zerstört in den 1830er Jahren
Bauwerk von Karl Friedrich Schinkel
Schlesische Piasten


text:
Ixtlahuaca (del nàhuatl, que vol dir «lloc del vall») és un municipi de l'estat de Mèxic. Ixtlahuaca de Rayón és el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Aquest municipi és a la part nord-occidental de l'estat de Mèxic. Limita al nord amb els municipis de Morelos, al sud amb Almoloya de Juárez, a l'oest amb San Felipe del Progreso i a l'est amb Timilpan.

Referències

Vegeu també
 Municipis de l'estat de Mèxic

Enllaços externs

 Portal de l'estat de Mèxic

Municipis de l'estat de Mèxic


text:
Mimosa leiocarpa är en ärtväxtart som beskrevs av Dc. Mimosa leiocarpa ingår i släktet mimosor, och familjen ärtväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Mimosor
leiocarpa


text:
This is a following list of the MTV Movie Award winners for Most Desirable Female. This award was last given out in
1996, along with its counterpart, Most Desirable Male.

MTV Movie & TV Awards


text:
The Ghana Chamber of Mines main minerals industry association in Ghana. The Chamber is the umbrella body that represents the shared interests of companies involved in mineral exploration, production and processing in the country. It was founded in 1928 and has its members accounting for over 90 percent of all of the country's mineral production.

References

Mining in Ghana


text:
Geysir är en av Islands gejsrar, belägen öster om huvudstaden Reykjavik. Den är upphovet till den allmänna benämningen gejser.

Beskrivning

Geografi och aktivitet
Geysir ligger i dalen Haukadalur, 80 km öster om Reykjavik. Cirka 50 meter söder om den finns geysern Strokkur. Den sistnämnda är en mycket aktiv gejser med täta utbrott, medan Geysir kan vara lugn i långa perioder.

Vid Geysirs utbrott bildas en upp till 70 meter hög hetvatten- eller ångpelare. Undersökningar av omgivande kiselsinter har visat att gejsern varit aktiv i cirka 10 000 år. Den äldsta noteringen om varma källor i Haukadalur härrör från swägä pieru år 1294, när jordbävningar i området bidrog till en landskapsomvandling med flera nya gejsrar.

Geysirs aktiviteter är starkt sammankopplade med seismisk aktivitet, och en beskrivning från 1630 omtalar att gejsrarnas utbrott var så häftiga att hela den omgivande dalen skakade.

Historisk betydelse
Geysir, ibland omnämnd som Den stora gejsern, var den första gejsern som omnämndes i skrift. Beskrivningen av Geysir innebar att själva naturfenomenet blev känt i vidare kretsar utanför Island, och 1836 bildades det generella svenska begreppet gejser för en dylik varm källa som periodiskt kastar ur sig hetvatten och ånga. Det isländska ordet geysir härleds i sig från verbet geysa med betydelsen "kasta ur sig".

Bildgalleri

Se även
 Strokkur
 Gyllene cirkeln

Källor

Noter

Isländska gejsrar
Suðurland
Þjórsárdalur


text:
Der Fäbodvägen ist eine Touristenstraße im südlichen Teil des Oviksfjällen in der schwedischen Provinz Jämtlands län. Sie führt von der Ortschaft Börtnan im Süden bis nach Persåsen im Norden.

Entlang dieser Straße, die sich durch gebirgsnahen Nadel- und Birkenwald, Berge sowie weite Moorgebiete zieht, gibt es rund 30 Almsiedlungen, die teilweise bewirtschaftet werden. Die praktisch unbewohnte Gegend zwischen der südlichen Storsjöregion und dem Oviksfjällen hatte bis ins 20. Jahrhundert als Hinterland eine große Bedeutung für die einheimischen Bauern. Hier gab es Zugang zu reichen Wald- und Bergweiden sowie ertragreichen Sumpfweidegebieten. Die Spuren der Almwirtschaft sind über Jahrzehnte sichtbar, da die offenen Weideflächen rund um die Almen nur äußerst langsam zuwachsen. Kulturbegünstigte Pflanzen wie z. B. das Schmalblättrige Weidenröschen, Sumpfdotterblumen und Himbeersträucher sind regelmäßig auf älteren Almenstandorten zu finden.

Als befahrbare Straße wurde der Fäbodvägen in den Jahren 1964/1965 angelegt. Zuvor trieben die Oviksbauern ihre Kühe alljährlich in den Sommermonaten Juni bis August über einfache Pfade, die die Almen verbunden haben, auf die Bergwiesen. Zwischen diesen und den Dörfern gab es ein gut entwickeltes Netz aus Wegen und Pfaden, von denen heute viele als Wanderwege genutzt werden.

Die bekanntesten Almen, welche im Sommer Almwirtschaft betreiben sind Östra Arådalen und Långbodarna. Übernachtungsmöglichkeiten gibt es in den Almhütten von Långbodarna sowie in Galåbodarna. Weitere bedeutendere Almen entlang des Fäbodvägen sind, gesehen von Börtnan nach Persåsen: Västra Galåbodarna, Svedjebodarna, Fittjebodarna und Landsombodarna sowie Nybodarna, Valskaftet, Prästbodarna und Västra Arådalen entlang bzw. nahe der Straße nach Arådalen und Glen.

Die Almsiedlungen sind unterschiedlich gut erhalten. So sind auf manchen Almen nahezu alle der ursprünglichen Gebäude bewahrt worden, während auf anderen nur Grundmauern und Kellergruben zu sehen sind. Wieder andere wurden umgebaut und dienen als Ferienhäuser. Typisch für die Almsiedlungen ist die große Zahl kleiner unangestrichener Blockbohlenhäuser, wobei jedes Haus eine eigene Funktion hatte.

An den Fäbodvägen grenzen drei Naturreservate, die auch Bestandteil des europaweiten Natura 2000-Netzwerkes sind. Diese sind, (von Ost nach West) Marntallsåsens Naturreservat, Brötarnas Naturreservat sowie Arådalens Naturreservat. Hier werden v. a. der westliche Taiga-Fichtenwald, artenreiche Seggen-Graslandschaften, Sümpfe und Moore (Aapamoore) sowie der Gebirgsbirkenwald geschützt. Auf der Liste der schützenswerten Säugetiere stehen der Luchs und der Vielfraß. Die teils offenen, teils mit alten Kiefern bewachsenen Moore im Brötarnas Naturreservat dienen zahlreichen Vögeln als Nist- und Jagdplätze. Dazu zählen z. B. Stern- und Ohrentaucher, die Kornweihe, Merlin, Sumpfohreule und Raufußkauz sowie Hasel-, Auer- und Birkhuhn.

Ferienstraße in Schweden
Verkehr (Jämtlands län)
Jämtland


text:
Nelson Nicoliello Carmona (22 de diciembre de 1919 - 15 de abril de 2000) fue un magistrado uruguayo, ministro de la Suprema Corte de Justicia de su país entre 1985 y 1989.

Biografía
Graduado como abogado en diciembre de 1947, en junio de 1948 ingresó al Poder Judicial como Juez de Paz en el departamento de Flores. Posteriormente fue juez de paz en los departamentos de Canelones y Montevideo. En diciembre de 1959 fue nombrado Juez Letrado en el departamento de Cerro Largo. Se desempeñó luego como juez letrado en Maldonado y Canelones.

Desde febrero de 1965 fue Juez en materia laboral en la capital del país. En abril de 1967 pasó a ser juez en lo civil, puesto en el que permaneció durante varios años. En noviembre de 1978 fue trasladado al cargo de juez de menores, y poco tiempo después destituido de la magistratura judicial por la dictadura militar entonces imperante en el país.

Tras la restauración de la democracia, el 15 de mayo de 1985 fue designado por la Asamblea General como ministro de la Suprema Corte de Justicia, órgano máximo del Poder Judicial uruguayo.

Durante su periodo en el cargo le correspondió fallar sobre uno de los temas más divisivos de la historia reciente en el Uruguay, la Ley de Caducidad; con su voto afirmó que la ley era constitucional.

Desempeñó la presidencia de la Corte durante el año 1989. Cesó en su cargo en diciembre de ese mismo año, al cumplir los 70 años de edad, establecidos en la Constitución uruguaya como la edad límite para el ejercicio de funciones judiciales.

Fue docente en la Facultad de Derecho de la Universidad de la República y de la Univerisidad Católica "Dámaso A. Larrañaga". Escribió numerosos libros y artículos sobre temas jurídicos, fundamentalmente sobre derecho civil y derecho laboral, así como un "Diccionario del Latín Jurídico".

Bibliografía
Revista Judicatura, número 41, agosto de 2000, páginas 13 a 14.

Referencias

Egresados de la Universidad de la República
Abogados de Uruguay
Ministros de la Suprema Corte de Justicia de Uruguay
Jueces de Uruguay
Profesores de la Universidad Católica del Uruguay
Profesores de la Universidad de la República
Lexicógrafos de Uruguay


text:
Il Führerbunker è il nome comunemente utilizzato per indicare il complesso sotterraneo, sito a Berlino, nel quale Adolf Hitler si suicidò il 30 aprile 1945, ponendo così di fatto termine alla Seconda guerra mondiale in Europa. Il bunker fu il tredicesimo, e ultimo, dei quartieri generali del Führer (Führerhauptquartiere), il più famoso dei quali fu la Wolfsschanze.

Caratteristiche
Il complesso era costituito da due bunker interconnessi: il vecchio Vorbunker e il nuovo Führerbunker. Il Führerbunker era situato circa 8,2 metri sotto il giardino della Reichskanzlei (Cancelleria del Reich), approssimativamente 120 metri a nord dell'edificio, situato in Vossstrasse 6. Il Vorbunker era invece situato sotto il grande corridoio dietro la vecchia Reichskanzlei, che la collegava con il nuovo edificio. La vecchia Cancelleria era situata lungo la Wilhelmstraße. Il Führerbunker era situato più in basso rispetto al Vorbunker e ad ovest di questo (o piuttosto a ovest/sud-ovest). I due bunker erano collegati da una serie di scale.

L'intero complesso era protetto approssimativamente da pareti di calcestruzzo spesse 4 metri, e le circa trenta piccole stanze erano distribuite su due livelli con le uscite nelle costruzioni principali, oltre ad un'uscita di sicurezza nei giardini. Il complesso venne costruito in due fasi, la prima nel 1936 e l'altra nel 1943. La costruzione del 1943 venne affidata alla compagnia Hochtief, alla quale era già stata affidata la costruzione di vasti complessi sotterranei a Berlino già a partire dal 1940. Le stanze e gli alloggi destinati a Hitler erano situati nel nuovo complesso. Entro la fine del febbraio 1945, la sezione più bassa era stata ammobiliata con mobilia di alta qualità trasferita (o meglio salvata) dalla Cancelleria, insieme a molti quadri ad olio.

Storia

Eventi nel 1945
Hitler si trasferì nel Führerbunker il 16 gennaio 1945, seguito dal suo segretario Martin Bormann, da Eva Braun e da Joseph Goebbels e consorte insieme ai loro sei figli, che trovarono posto nei piani superiori del Vorbunker. Il bunker venne inoltre occupato da due o tre dozzine di persone, tra i quali alcuni medici e componenti dell'amministrazione del governo. Tra questi anche le segretarie di Hitler, Traudl Junge e Gerda Christian, il cameriere personale del dittatore Heinz Linge, un'infermiera, Erna Flegel, e un telefonista, Rochus Misch. Il bunker venne rifornito di una grande quantità di cibo e di altri beni di prima necessità, oltre agli strumenti necessari per sopravvivere ai fumi e ai gas mortali utilizzati negli ultimi giorni dell'aprile 1945. Diverse testimonianze, successivamente, parlarono dei costanti rumori del sistema di ventilazione del complesso sotterraneo.

Diversi uomini e donne del personale abbandonarono il bunker tra il 22 e il 23 aprile, prima che Berlino venisse circondata dalle forze dell'Armata Rossa. Il 29 aprile Hitler sposò Eva Braun e dettò a Traudl Junge il proprio testamento. Il 30 aprile Hitler decise di suicidarsi: alle 15:30 circa si chiuse nel suo salotto privato insieme a sua moglie, il dittatore si tolse la vita con un colpo di pistola alla tempia destra mentre Eva Braun ingerì una capsula di acido prussico. I loro cadaveri vennero trasportati da Heinz Linge, Otto Günsche, Martin Bormann ed Erich Kempka nei giardini della Cancelleria attraverso l'uscita di emergenza del Führerbunker e immediatamente cremati. Il giorno successivo anche Goebbels e la moglie, dopo aver ucciso tutti i propri figli, si suicidarono. Dopo questi fatti, la maggior parte degli occupanti rimasti nel bunker cercò di abbandonare il rifugio nelle ore successive, tentando di attraversare le linee sovietiche. Pochi altri, infine, decisero di rimanere nel bunker e vennero fatti prigionieri dalle truppe russe il 2 maggio. Gli ufficiali dell'intelligence sovietica esaminarono quindi la struttura del complesso, trovando più di una dozzina di corpi, alcuni dei quali irriconoscibili perché bruciati, e resti di molte carte e documenti bruciati.

Eventi del dopoguerra
Sin dal 1945 le autorità governative sovietiche, tedesche orientali e oggi tedesche cercarono di occultare il luogo esatto del bunker.
La Reichskanzlei venne distrutta dai sovietici nel 1945, ma gran parte del bunker rimase intatto, anche se parzialmente sommerso. Nel 1947 i sovietici tentarono di far saltare in aria, invano, il bunker, che rimase parzialmente danneggiato. Nel 1959 il governo della Germania Est provò nuovamente a distruggere il complesso, apparentemente senza molti effetti. Fino alla caduta del Muro di Berlino, il sito del bunker rimase un'area depressa e dimenticata.

Durante la costruzione di un complesso residenziale e di altre costruzioni, tra il 1988 e il 1989, vennero scoperte alcune sezioni sotterranee del vecchio bunker, che comunque presentavano seri danneggiamenti. Durante altri intensi lavori di costruzione dei primi anni novanta, vennero scoperte altre parti del complesso,  Dall'8 giugno 2006, nel punto esatto in cui sorgeva il Führerbunker (lungo In den Ministergärten) è stato messo un pannello commemorativo; oggi sul luogo sorgono un parcheggio ed alcuni caseggiati.

Filmografia

Cinema
 Il film del 1973 Gli ultimi 10 giorni di Hitler diretto da Ennio De Concini e Alec Guinness come protagonista, è in parte ambientato nel Führerbunker.
 Il film del 1981 Bunker, diretto da George Schaefer e con Anthony Hopkins nella parte del Führer, è in parte ambientato nel Führerbunker.
 Il film tedesco del 2004 La caduta - Gli ultimi giorni di Hitler, con Bruno Ganz nella parte del dittatore, è ambientato in gran parte nel Führerbunker, con il regista Oliver Hirschbiegel impegnato in un attento e minuzioso lavoro di ricostruzione, sia degli ambienti che dell'atmosfera del 1945, facendo grande ricorso alle memorie dei vari sopravvissuti.

Televisione
 Il film per la televisione The Bunker del 1981, diretto da George Schaefer, vide la premiazione con un Emmy Award per la parte di Anthony Hopkins nei panni di Hitler.

Documentari
 Adolf Hitler's Last Days, dalla serie della BBC Secrets of World War II, ricostruisce gli ultimi giorni di vita di Hitler.
 The World at War (1974), famosa serie TV che contiene molteplici informazioni circa Adolf Hitler e la Germania nazista, inclusa un'intervista a Traudl Junge, la segretaria del Führer, che narra i veri ultimi eventi della vita nel bunker.
 Hitler's Bunker

Note

Bibliografia
  Gerhard Boldt Hitler: The Last Ten Days, An Eyewitness Account, Coward, McCann & Geoghegan (Londra), 1973. ISBN 0-698-10531-1.
 Uwe Bahnsen, James P. O'Donnell Bunker: reportage sulla fine della Cancelleria del Reich, Milano, Rusconi, 1977.
  Winston G. Ramsey, Margry Karel After the Battle 1988 - n° 61, Essex CM17 0NN, England, Battle of Britain International Ltd, 1988, (Periodico - Special edition - n° 61 - 1988)
 Gitta Sereny In lotta con la verità, Milano, BUR Saggi, 1995. ISBN 88-17-11220-8
 Albert Speer Memorie del Terzo Reich, Milano, A. Mondadori, 1995
 Thomas Hugh I giorni del bunker. La vera storia della fine di Hitler, Roma, Editori Riuniti, 1997. ISBN 88-359-4361-2
 Ulrich Völklein Bunker. Tra incubo e follia dagli archivi segreti del KGB. Le ultime ore di Hitler ed Eva Braun, Casale Monferrato (AL), Piemme, 1999. ISBN 88-384-4329-7
  Tony Le Tisser Berlin. Then and now, 2000. ISBN 0-900913-72-X
 Hugh Trevor-Roper Gli ultimi giorni di Hitler, BUR - Biblioteca Universale Rizzoli, 2000. ISBN 88-17-11725-0
 Ian Kershaw Hitler 1936-1945, Milano, Bompiani, 2001. ISBN 88-452-4969-7
  James O'Donnell The Bunker, Da Capo Press, 2001. ISBN 0-306-80958-3
 Joachim Fest La disfatta. Gli ultimi giorni di Hitler e la fine del Terzo Reich, Garzanti, 2002. ISBN 88-11-69292-X
 Cornelius Ryan L'ultima battaglia. La fine del Terzo Reich e la caduta di Berlino, BUR - Biblioteca Universale Rizzoli, 2002. ISBN 88-17-12936-4
 Ulrich Volklein Bunker. Le ultime ore di Hitler, Piemme, 2002. ISBN 88-384-2321-0
 Antony Beevor Berlino 1945, BUR - Biblioteca Universale Rizzoli, 2003. ISBN 88-17-00012-4
 Traudl Junge Fino all'ultima ora. Le memorie della segretaria di Hitler, 1942-1945, Mondadori, 2004. ISBN 88-04-53242-4
 Henrik Eberle e Matthias Uhl (a cura di) Il Dossier Hitler, UTET, 2005. ISBN 88-02-07159-4.
 Misch Rochus Ultimo. Il memoriale inedito della guardia del corpo di Hitler (1940-1945), Castelvecchi - Le Navi, 2007. ISBN 88-7615-166-4
 Sven Felix Kellerhoff Il Mito del Führerbunker. L'ultimo rifugio di Hitler, Berlin Story Verlag, Berlin, 2006. ISBN 978-3-929829-35-8

  Linge, Heinz (2009) With Hitler to the End, Frontline Books–Skyhorse Publishing. ISBN 978-1-60239-804-7.

Voci correlate
 Nuova Cancelleria del Reich
 Tana del Lupo

Altri progetti

Architetture di Berlino scomparse
Fortezze della Germania
Quartieri generali del Führer


text:
A Mesquita Yeni (Mesquita Nova) ou Mesquita Yeni Valide () é uma mesquita otomana situada no bairro de Eminönü, distrito de Fatih, Istambul, Turquia,  junto à embocadura do Corno de Ouro, frente à extremidade sul da Ponte de Gálata.

História
A construção da mesquita iniciou-se em 1597, por ordem da valide sultana , a consorte principal do sultão Murade III e mãe de . O primeiro arquiteto foi Davut Aga, um aprendiz do grande mestre Mimar Sinan. Davut morreu em 1599, sendo substituído por Dalgic Ahmed Cavus.

O projeto foi estorvado por diversas questões políticas, nomeadamente pela sua localização ter provocado polémica na corte. O bairro de Eminönü era o principal centro comercial da cidade e era habitado sobretudo por judeus. Com a construção da mesquita neste local, Safia esperava ampliar a influência muçulmana sobre a cidade, capitalizando o descontentamento crescente de comerciantes locais e estrangeiros em relação ao poder e influência cada vez maiores dos comerciantes judeus, que deu à valide sultana uma boa justificação para confiscar propriedades de judeus. No entanto, os elevados custos do projeto levantaram fortes críticas, nomeadamente dos janízaros, os militares de elite otomanos, a quem não agradava o poder crescente  da valide sultana e que advogavam que a mesquita era uma despesa desnecessária. Safia Sultana foi forçada a abandonar o projeto após a morte de Maomé III. O sultão que lhe sucedeu,  não estava interessado no projeto da mesquita, cuja construção foi abandonada quando Safia foi relegada para o harém.

A estrutura parcialmente construída caiu em ruínas e foi muito danificada por um fogo em 1660. No mesmo ano, o arquiteto imperial Mustafá Aga sugeriu à valide sultana Turhan Hadice, mãe do sultão , que completasse a obra como prova de devoção. A mesquita seria concluída em 1663 e inaugurada em 1665.

Arquitetura

Exterior
O exterior ostenta dois minaretes e 66 e cúpulas e semicúpulas, num arranjo piramidal. A cúpula principal tem 36 metros de altura e é suportada por quatro semicúpulas. O desenho da cúpula foi baseado nas cúpulas das mesquitas de Şehzade, de Sinan, e Mesquita Azul, de Sedefhar Mehmet Ağa.

À semelhança das outras mesquitas imperiais de Istambul, existe um pátio monumental (avlu), situado a ocidente da mesquita propriamente dita. Este pátio é quadrado, com 39 metros de lado e é rodeado na parte interior por uma colunata coberta por 24 pequenas cúpulas. No centro do pátio ergue-se uma elegante sardivan (fonte de abluções. As purificações rituais são efetuadas em torneiras existentes na parede sul da mesquita. A parte da fachada da que se encontra debaixo do alpendre do pátio é decorada com azulejos de İznik. Os blocos de pedra usados na construção da mesquita são provenientes de Rodes

Interior
O interior da mesquita é quadrado, com 41 metros de lado. A área central é conformada por quatro grandes pilares que constituem o principal suporte da cúpula. Nas partes laterais e traseira há colunatas de colunas delgadas de mármore, ligadas por arcos de vários estilos. A cúpula tem  metros de diâmetro e uma altura de 36 metros. O espaço interior é ampliando com semicúpulas ao longo do eixo este-oeste do edifício, com cúpulas mais pequenas por cima uma dos cantos da nave ainda mais pequenas por cima dos cantos das galerias.

No canto nordeste da galeria existe uma divisória dourada atrás da qual os membros da corte imperial assistiam às orações. Este "compartimento real" está ligado do "pavilhão real", situado a nordeste do complexo da mesquita, através de uma longa passagem elevada.

O interior da mesquita é decorada com azulejos de İznik com cores principalmente azuis, verdes e brancos, os quais são considerados de qualidade algo inferior aos de mesquitas imperiais anteriores. O mirabe é decorado com estalactites douradas e o mimbar tem uma cobertura cónica com colunas finas de mármore.

Külliye (complexo)
Tal como as outras mesquitas imperiais de Istambul, a Mesquita Yeni está integrada numa külliye, isto é, um complexo religioso, social e cultural, que além da mesquita incluía um hospital, uma escola primária, hamans (balneários públicos), uma türbe (mausoléu), duas fontes públicas e um mercado. Durante o reinado de Amade III, no início do , foi adicionado ao complexo uma biblioteca.

O grande mercado em forma de L sobreviveu até hoje como o Bazar das Especiarias (ou Bazar Egípcio, Mısır Çarşısı em turco) e é uma das atrações turísticas de Istambul. A türbe contém os túmulos da valide sultana Turhan Hadice, do sue filho , de outros cinco sultões posteriores (Mustafá II, Amade II, Mamude I,  and Murade V) e de vários outros membros da corte.

Fontes e bibliografia

Não usadas diretamente, mas referidas no artigo onde o texto foi inicialmente baseado:

Ligações externas

Yeni
Arquitetura otomana
Corno de Ouro
Fatih


text:
Plebejus nivea är en fjärilsart som beskrevs av Courvoisier 1911. Plebejus nivea ingår i släktet Plebejus och familjen juvelvingar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Juvelvingar
nivea


text:
A8, A-8 ou A08 peut faire référence à :

Domaine militaire
 Curtiss A-8 Shrike, un avion d'attaque au sol américain ;
 Fusée A8 développée par l'Allemagne nazie ;
 HMS A8, un sous-marin de la Royal Navy.

Histoire
 A8, code dans la classification Gardiner, du hiéroglyphe égyptien Homme assis pied gauche sur sa pointe acclamant.

Informatique et télécommunication
 Apple A8, un processeur conçu par Apple ;
 ARM Cortex-A8, un processeur d'Architecture ARM ;
 Samsung Galaxy A8, un smartphone sorti en 2015, puis en 2016. Un autre modèle sort également en 2018, toujours avec la même dénomination, parfois renommée « A8 (2018) ».

Médecine
 Classe ATC A08, sous-groupe thérapeutique de la classification ATC ;
 Infections intestinales virales et autres spécifiées (A08) d'après la classification internationale des maladies.

Sport automobile
 Arrows A8, une Formule 1  de l'écurie britannique Arrows.

Transport
Automobile
 Audi A8, un modèle du constructeur allemand Audi.

Autoroutes
 , différentes autoroutes dans le monde.

Aviation/Aéronautique
  ;
 Liberia, selon la liste des préfixes OACI d'immatriculation des aéronefs.

Panneau de circulation
 Panneau de signalisation de passage à niveau sans barrière en France.

Routes
 , différentes routes dans le monde.

Voir aussi

 Sigles d'une lettre suivie de deux chiffres

Références

Abréviation
Code


text:
Nafi Mersal (27 July 1960 – 23 October 2006) was an Egyptian sprinter. He competed in the men's 400 metres at the 1984 Summer Olympics.

References

External links

1960 births
2006 deaths
Athletes (track and field) at the 1984 Summer Olympics
Egyptian male sprinters
Olympic athletes of Egypt
Place of birth missing


text:
Legende:

Die Saison 2005/06 der Hallenhockey-Bundesliga Herren begann am 17. November 2005 und endete am 26. Februar 2006 mit dem Meistertitel des Münchner SC, der im Finale den Berliner HC besiegte. Dritter wurde der Club an der Alster im 7-m-Schießen gegen Uhlenhorst Mülheim.

Hauptrunde

Endrunde
Die Endrunde um die Deutsche Meisterschaft fand in der Rhein-Ruhr-Halle Duisburg statt.

Aufstieg
Als Aufsteiger qualifizierten sich die jeweiligen Gruppensieger der 2. Hallen-Bundesliga: Hannover 78 (Nord), Mariendorfer HC (Ost), Rot-Weiß München (Süd), Blau-Weiß Köln (West).

Quellen
 hockey.de → Bundesliga Halle 05/06

2005
Hockey 2005
Hockey 2006


text:
Maybrit Illner, geb. Klose (* 12. Januar 1965 in Ost-Berlin), ist eine deutsche Journalistin, Fernsehmoderatorin und Autorin.

Karriere
Illner studierte nach dem Abitur an der Erweiterten Oberschule Friedrich Engels (heute: Andreas-Gymnasium) im Ost-Berliner Bezirk Friedrichshain von 1984 bis 1988 an der Sektion Journalistik der Karl-Marx-Universität in Leipzig. Anschließend arbeitete sie als Sportjournalistin für das Fernsehen der DDR. 1989 wechselte sie in die Auslandsredaktion des Senders. Im Jahr 1986, noch während ihres Studiums, trat sie in die SED ein, verließ die Partei aber 1989 wieder. Danach moderierte Illner bis zur Auflösung des Deutschen Fernsehfunks Ende 1991 die Sendereihen azur – das Reisejournal und Abendjournal.

Als politische Redakteurin des ZDF gehörte sie ab 1992 zu den Moderatoren des ZDF-Morgenmagazins, dessen Leitung sie 1998 übernahm. Gelegentlich vertrat sie Ulrich Kienzle beim Nachrichtenmagazin Frontal.

Im Oktober 1999 wurde ihr die Leitung der ZDF-Sendung Berlin Mitte angetragen. Der Titel der Sendung wurde am 14. März 2007 in Maybrit Illner geändert. Im Jahr 2005 moderierte sie das Nachtduell im ZDF. Sie war Co-Moderatorin der Fernsehduelle zur Bundestagswahl 2002, 2005, 2009, 2013, 2017 und 2021.

Vom 4. September 2010 bis 9. Dezember 2012 moderierte sie zusätzlich zu ihrer Talkshow im Wechsel mit Claus Kleber und Marietta Slomka das heute-journal (ca. 40 Sendungen pro Jahr) als Nachfolgerin von Steffen Seibert, der Regierungssprecher wurde. Sie wurde im Laufe des Jahres 2013 von Christian Sievers abgelöst. Von da an konzentrierte sich Illner wieder ausschließlich auf ihre Talkshow.

Nachdem Jörg Pilawa im Januar 2013 seinen Wechsel vom ZDF zur ARD bekannt gegeben hatte, moderierte sie die zweiteilige Gala zum 50-jährigen Jubiläum des ZDF, die am 28. und am 30. März 2013 ausgestrahlt wurde.

Privates
Illners Vorname wurde eigenen Angaben zufolge dem schwedischen Vornamen Maj‑Britt nachempfunden.

Maybrit Illner war ab 1988 mit Michael Illner verheiratet, von dem sie sich im November 2007 trennte und später scheiden ließ. Seit dem 14. August 2010 ist sie in zweiter Ehe mit René Obermann verheiratet. Gelegentlich tritt sie seither auch unter dem Namen Obermann auf. Sie lebt in Berlin und in Bonn.

Illner reiste im Juni 2003 als Botschafterin für das Deutsche Rote Kreuz in den Irak und 2004 nach Pakistan. Sie unterstützt den Verein "Gesicht Zeigen! Für ein weltoffenes Deutschland e. V.", der sich bundesweit gegen Fremdenfeindlichkeit, Rassismus, Antisemitismus und rechtsextreme Gewalt einsetzt.

Auszeichnungen
 2000: Hanns-Joachim-Friedrichs-Preis für kritischen und unabhängigen Fernsehjournalismus
 2001: Hans-Klein-Medienpreis für ihre Moderation der ZDF-Talkshow Berlin Mitte
 2002 und 2007: Bambi
 2003: Bayerischer Fernsehpreis
 2004: Deutscher Fernsehpreis für die Beste Informationssendung
 2006: Hildegard-von-Bingen-Preis für Publizistik (laut Preisjury hat es Illner verstanden, "die angelsächsische Informationsform des 'Talk' in ein eigenständiges und unverwechselbares Medienereignis" zu verwandeln)
 2009: Goldene Kamera in der Kategorie Beste Information

Publikationen
 Frauen an der Macht. 21 einflussreiche Frauen berichten aus der Wirklichkeit. Hugendubel, Kreuzlingen, München 2005, ISBN 3-7205-2649-6.
 Politiker-Deutsch/Deutsch-Politiker. Langenscheidt, München, Berlin 2007, ISBN 978-3-468-73190-7.
 (mit Ingke Brodersen) Ente auf Sendung. Von Medien und ihren Machern. Dt. Verl.-Anst., München 2003, ISBN 3-421-05751-6.

Literatur

Weblinks

 Maybrit Illner – Der Polit-Talk im ZDF
 Talkshow-König Oskar Lafontaine von Lukas Hermsmeier auf Cicero Online, 23. Januar 2009
 "Politik verlangt Hingabe". Interview von Christoph Amend, Die Zeit, 5. Juli 2006

Einzelnachweise

Journalist (Deutschland)
Talkmaster
Fernsehmoderator (Deutschland)
Fernsehjournalist
Person (ZDF)
Person (Berlin)
SED-Mitglied
DDR-Bürger
Deutscher
Geboren 1965
Frau


text:
Membrilla is a municipality in the province of Ciudad Real, Castile-La Mancha, Spain. It has a population of 6,601.

References

External links
 Official website of the Ayuntamiento de Membrilla

Sources
 Rubio Martínez, Carlos Javier (2017): El Campo de Montiel en la Edad Media. Ciudad Real: Biblioteca de Autores Manchegos

Municipalities in the Province of Ciudad Real


text:
Lyons – wieś w Stanach Zjednoczonych, w stanie Michigan, w hrabstwie Ionia.

Wsie w stanie Michigan


text:
La gastronomía de Hunan, algunas veces llamada comida de Xiang (湖南菜 o 湘菜, en pinyin: hú'náncài or xiāngcài), consiste de las cocinas de la región del río Xiang, el Lago Dongting y la provincia occidental de Hunan en China.

La gastronomía de Hunan es una de las ocho cocinas regionales de China y es bien conocida por su sabor picante, aroma fresco y color oscuro. Las técnicas comunes de cocina incluyen cocer, freír, cocción a fuego lento y ahumar. Debido a la alta producción agrícola, los platos de Hunan son muchos y muy variados.

Ingredientes utilizados

Conocida por su uso generoso del chile, chalote y ajo, la gastronomía Xiang es también reconocida por preparaciones picantes en seco (干辣) o simplemente picantes.

La cocina de Hunan es frecuentemente más condimentada únicamente con chiles, contiene una mayor variedad de ingredientes frescos, tiende a ser más aceitosa y se dice que es más pura y simple en sabor. En general se utilizan productos ahumados y curados en sus platos con mayor frecuencia.

Diferencia con la gastronomía de Sichuan

La cocina de Sichuán es conocida por su distintiva sazón mala (picante y adormecedora) y otras combinaciones de sabores complejos. Frecuentemente emplea granos de pimienta de Sichuán, junto con chiles, los cuales generalmente son secos y tiende a usar más ingredientes y condimentos secos o en conserva. Es menos aceitosa y utilizan menos productos curados y ahumados.

Menú por temporadas

Una característica adicional, de la cocina de Hunan, es que el menú cambia con las temporadas:

En un verano húmedo y caluroso, una comida usualmente comenzaría con platos fríos o una fuente con una selección de carnes frías con picantes para abrir los poros de la piel y mantenerse frescos en ese clima.

En invierno, una opción popular es el estofado, pensado para dar calor a la sangre en los meses fríos. Un estofado especial llamado (鸳鸯火锅 yuān yāng hǔo gūo), "el estofado de los enamorados", es notable por dividir la olla en dos con un lado condimentado y otro más suave.

Gastronomía de Hunan