text:
Juan Jesús Ros Piles (Torrent, 25 de febrer de 1954) és un polític valencià, diputat a les Corts Valencianes en la V, VI i VII legislatures i alcalde de Torrent (Horta Oest) entre 1987 i 2004. A partir del 13 de juny de 2015, torna a ser Alcalde de Torrent mercè un acord amb Compromís i Guanyant.

Biografia
Als seus inicis fou militant de la Unió Democràtica del País Valencià fins a l'any 1977. Militant del Partit Socialista del País Valencià (PSPV), amb el qual fou escollit regidor a les eleccions municipals espanyoles de 1983 i alcalde a les eleccions municipals espanyoles de 1987, càrrec que ocupà fins a la seua dimissió el 2004 per donar pas al seu company Josep Bresó, tinent alcalde en aquell moment. També ha estat diputat provincial (1983-1987). Fou elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 1999, 2003 i 2007. Ha estat president de la Comissió d'Economia, Pressupostos i Hisenda (1999-2011)

Ha treballat com a administratiu de banca a la Caixa d'Estalvis del Mediterrani (CAM), així com ha estat conseller de Caixa Rural de Torrent.

Referències

Enllaços externs
 Jesús Ros Piles al web del PSOE de Torrent

Alcaldes de l'Horta Sud
Diputats a les Corts Valencianes pel Partit Socialista del País Valencià
Regidors a l'Ajuntament de Torrent
Militants del Partit Socialista del País Valencià


text:
La Tierra Silícea de Neuburg, en alemán Neuburger Kieselerde, es un conglomerado natural de partículas de gran finura de sílice y un contenido en caolinita que va del 20 al 40% en peso.
Los únicos yacimientos conocidos con esta composición particular se encuentran en los alrededores de la ciudad de Neuburg an der Donau, que se podría traducir como Neuburg del Danubio, puesto que dicha ciudad se encuentra en la ribera del mencionado río.
Debido a su origen puramente mineral, la Tierra Silícea de Neuburg se diferencia de la sílice o la tierra de diatomeas, aparecida sobre Kiesel y que tiene un origen biológico.
Actualmente sólo una empresa se dedica a la extracción de la Tierra Silícea de Neuburg, Hoffmann Mineral GmbH en Neuburg an der Donau. Anualmente se comercializan aproximadamente 55.000 toneladas y para ello deben ser extraídas 120.000 toneladas de material.
Tras la generación cuidadosa de lodos con agua de pozo, la parte fina de la tierra silícea se separa mediante hidrociclones. La Tierra Silícea de Neuburg se utiliza como material de carga con valor añadido o como material abrasivo / pulidor en diversas aplicaciones.
Por su pureza también es apta para usarse como suplemento dietético.

Geología
La Tierra Silícea de Neuburg se originó hace entre 93 y 98 millones de años, en el Cenomaniense, la etapa más antigua del periodo Cretácico tardío donde, por aquel entonces se encontraba una bahía donde se produjo la sedimentación de los restos de masas graníticas de la región del Alto Palatinado (Oberpfalz). El fósil predominante es el Inoceramidae.

Mineralogía
La Tierra Silícea de Neuburg se originó supuestamente formando ya una mezcla. En lo esencial se compone de las más finas partículas de sílice criptocristalina (de apariencia amorfa y tamaño menor de 1 micrómetro), y sílice amorfa, con un porcentaje en peso del 60 al 80%, siendo el resto caolinita laminar. En la fracción silícea al contrario de lo supuesto en un principio no se trata de cuarzo puesto que características esenciales de éste no se presentan, sino de una modificación especial del óxido de silicio. Existe una discusión acerca de la influencia del "Evento de Ries", el impacto de un meteorito que produjo la formación del Ries de Nördlingen.

Localización y yacimientos
La Tierra Silícea de Neuburg se encuentra en simas y vetas entrantes en las capas calcáreas del jurásico. Con certeza los yacimientos más superficiales fueron conocidos desde siempre por los lugareños ya que apenas presentaban una fina capa de tierra sobre ellos. Los actuales se encuentran en la mayoría de los casos bajo capas geológicamente más jóvenes a profundidades entre cinco y veinte metros de profundidad. Antiguamente la prospección se realizaba mediante la extracción de probetas por taladro con instrumentos manuales. En la actualidad dicha extracción se realiza mediante taladros mecánicos que extraen el material de manera continua y más eficiente económicamente, si bien la Tierra Silícea se puede reconocer con facilidad in situ sin análisis especiales pues se diferencia claramente de la tierra común y la caliza.

Extracción

Los romanos ya utilizaban la Tierra Silícea de Neuburg para recubrimientos resistentes al fuego de hornos y para productos de arcilla. Ya a partir de 1830 se volvió a extraer el material de manera concreta. Químicos descubrieron la fórmula para la fabricación del pigmento extremadamente caro azul de ultramarino, para lo cual la Tierra Silícea de Neuburg se adecuaba perfectamente como ingrediente natural. Hasta bien entrado el siglo XIX la extracción se realizaba fundamentalmente a cielo abierto y en las capas más superficiales. A partir de finales de dicho siglo se comenzaron a abrir más minas subterráneas, ya que habitualmente era más fácil construir grutas que mover la totalidad de la tierra. Sin embargo gran parte del material no podía ser extraído por motivos estructurales y por ello a partir de 1979 las mucho más eficientes minas a cielo abierto sustituyeron a las subterráneas. Las modernas excavadoras no sólo son capaces de desplazar las capas superiores de material rápidamente sino que además debido a su gran potencia hacen que en raras ocasiones sean necesarias detonaciones.

Reforestación y renaturización

La extracción de la Tierra Silícea de Neuburg supone una injerencia en la naturaleza que se compensa con el recultivo posterior de la zona. Cuando se termina la extracción en una mina, los grandes cráteres se rellenan con los restos no aprovechables, como arena y diversos tipos de roca. Para que se pueda plantar un bosque o realizar actividades agrícolas, adicionalmente se deposita una capa de humus. Además ya durante la explotación y con frecuencia, aparecen humedales de gran valor. Los biotopos se conservan intencionadamente cuando finaliza la explotación minera. En ellos especies amenazadas encuentran un hábitat ideal para vivir y desovar. Ejemplos de ello son especies como el sapillo de vientre amarillo (Bombina variegata), la ranita de San Antonio (Hyla arborea), el tritón común (Lissotriton vulgaris), el tritón alpino (Ichthyosaura alpestris, antes Mesotriton alpestris y Triturus alpestris) y el tritón crestado (Triturus cristatus).

Procesado industrial
En primer lugar el material bruto se pone en suspensión con cantidades ingentes de agua de pozo. El valioso material aprovechable se va separando físicamente en un proceso de centrifugado escalonado por hidrociclones (ver separador ciclónico). El sobrante de agua se separa y se prensa y, finalmente las tortas de material prensado sobre papel de filtro se secan cuidadosamente en un secadero alimentado por gas natural, para obtener el producto seco en forma de polvo en su calidad final.

Usos

Azul de ultramarino
El primer uso de la edad moderna se dio en 1830 ya que el azul ultramar en Alemania se fabricaba utilizando como base la Tierra Silícea de Neuburg. Con anterioridad para su fabricación se necesitaba la valiosa piedra semipreciosa lapislázuli. Esta determinante invención de la producción en flujo fundido de silicatos de aluminio, azufre y otros ingredientes fue un gran impulso para la Tierra Silícea de Neuburg, pues se adecuaba de manera ideal como materia prima por su casi ideal composición y mayor finura. Este uso tan significativo no tiene en la actualidad ninguna relevancia.

Pulidores
Los pulidores son una larga tradición desde la segunda mitad del siglo XIX y aún a día de hoy su uso está muy extendido como abrasivo en pulidores y limpiadores para el hogar. Debido a la resistencia a los ácidos de la Tierra Silícea de Neuburg y a sus, por naturaleza buenas propiedades pulidoras, la fabricación de pulidores de carácter acético es muy sencilla.

Carga

La Tierra Silícea de Neuburg se utiliza hoy en día fundamentalmente como carga en polímeros. Dicha aplicación comenzó en los años 20 con la expansión de los artículos de caucho. El polvo suelto se caracteriza fundamentalmente por su buena incorporación y su pequeño tamaño de partícula. Entre otros mangueras para automóviles, recubrimientos para suelos, telas para cubiertas de tejados, etc., contienen en parte esta carga. En pinturas y recubrimientos los procesos electroforéticos y los recubrimientos anticorrosión son importantes campos de aplicación. A través de su pureza la Tierra Silícea de Neuburg se puede utilizar también materiales en contacto con alimentos.

Suplemento dietético

Debido a su buena disponibilidad en el tracto digestivo así como a su contenido en oligoelementos y por el tratamiento cuidadoso al que la Tierra Silícea de Neuburg es sometida así como por su pureza, ésta es adecuada como suplemento dietético.

Referencias

Bibliografía
 Schönrock, Dirk: Neuburger Kieselerde. Gewinnung, Veredelung, Anwendungen als funktioneller Füllstoff. Die Bibliothek der Technik, Bd. 308, Süddeutscher Verlag onpact, München 2008, ISBN 978-3-937889-77-1

Enlaces externos

 Bayerisches Staatsministerium für Wirtschaft, Infrastruktur, Verkehr und Technologie: Karte Rohstoffe Bayern (PDF-Datei; 819 KB)
 Hoffmann Mineral

Minería
Localidades del distrito de Neoburgo-Schrobenhausen
Localidades a orillas del río Danubio de Alemania

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Juan Ferrando Fenoll (; born 2 January 1981) is a Spanish professional football manager who is the current head coach of Indian Super League club ATK Mohun Bagan.

Managerial career
After several injuries as a footballer, Ferrando started his managerial career at age 18. He graduated from the school of RCD Espanyol, where he was campus and methodological coordinator (fitness, tactical and technical football); and had his 'Prácticum' at FC Barcelona B. He then spent consecutive seasons managing CE Premià, Terrassa and Hospitalet.

In the 2012−13 season, he became part of the technical staff of La Liga club Málaga, being appointed head coach of the club's youth team. Then, in mid-June 2013, he joined Moldovan National Division champions Sheriff Tiraspol as assistant coach and in July he appointed as the head coach with whom he won the Moldovan Super Cup. As a manager of Sheriff Tiraspol, Ferrando led the Moldovans to the UEFA Champions League third qualifying round for the first time in their history. Failing to overcome Diamo Zagreb to further advance to the Group Stage, he managed to eliminate Vojvodina during the Europa League play-off Round, advancing Sheriff to the Europa League Group Stage for the 2nd time in club history. Playing against Tottenham, Anzhi and Tromsø, Sheriff finished third with 6 points, two short of qualification to the next phase. The day after, he was dismissed from Sheriff.

In 2014, Ferrando moved to Greece and took over management of Superleague side Ergotelis, but was fired after the two first matches of the 2014–15 season, having suffered two losses. Returning to Spain in 2015, he was hired by Cultural Leonesa finishing in 7th place. In 2017, Linares Deportivo relied on Ferrando for the last days of the 2016/17 league, but he could do little to prevent the team from being relegated. Shortly after Ferrando submitted his resignation for disagreements of sports planning, he was hired by newly formed Greek 3rd Division side Volos, whom he managed to consecutively promote to the 2nd and 1st Divisions in the following two years. Unfortunately, he had to leave Volos due to a bacterial eye infection which nearly blinded him.

Oon 30 April 2020, after a full recovery, he was appointed as the head coach of Indian Super League club FC Goa. On 14 April 2021, he guided FC Goa to their first ever AFC Champions League point by any Indian team in a 0–0 draw against Al-Rayyan.

In 2021, he managed Goa at the 130th edition of Durand Cup and reached to the final, defeating Bengaluru FC 7–6 in sudden death. On 3 October, they clinched their first ever Durand Cup title defeating Mohammedan SC 1–0, which was his maiden trophy in India. On 20 December, Goa announced that Ferrando had stepped down as the head coach of the club by activating a release clause in his contract.

In a surprising turn of events Ferrando resigned from his position in Goa on 20 December 2021 to become the head coach of another ISL club ATK Mohun Bagan. He succeeded Antonio Lopez Habas in ATK Mohun Bagan and won the first match in his tenure 3–2 against NorthEast United FC.

As 2022–23 season began, his club appeared on 20 August against Rajasthan United at the 131st edition of Durand Cup, in which they were defeated by 3–2. But despite all odds he helped the club win the ISL title that season.

Managerial statistics

Honours
Sheriff Tiraspol
Moldovan Super Cup: 2013

Volos
Gamma Ethniki: 2017–18
Football League: 2018–19

FC Goa
Durand Cup: 2021

ATK Mohun Bagan
 Indian Super League: 2022–23

References

External links

 Official site
 Official Twitter
  Компенсированное Время. ТСВ. 10.09.2013
  Программа «Вне игры» 15/09/13

1981 births
Spanish football managers
Living people
People from Barcelona
Spanish expatriate football managers
Spanish expatriate sportspeople in Moldova
Expatriate football managers in Moldova
Expatriate football managers in Greece
Ergotelis F.C. managers
Cultural Leonesa managers
Volos FC managers
FC Sheriff Tiraspol managers
Indian Super League head coaches
FC Goa managers
ATK Mohun Bagan FC managers
Expatriate football managers in India
Spanish expatriate sportspeople in India


text:
La  è una stazione ferroviaria della città di Wakayama, nella prefettura omonima in Giappone. La stazione è gestita dalla JR West ed è capolinea per la linea Hanwa, per la linea principale Kisei e per la linea Wakayama. Fermano inoltre i treni della linea Kishigawa delle Ferrovie di Wakayama.

Linee e servizi
 JR West
■ Linea Hanwa
■ Linea Wakayama
■ Linea principale Kisei (linea Kinokuni)

Ferrovie di Wakayama
■ Linea Kishigawa

Struttura
La stazione è costituita da due marciapiedi laterali e tre a isola, con otto binari passanti totali, collegati da sottopassaggi e sovrapassaggi.

Stazioni adiacenti

Note
1: Il Rapido Regionale ferma solo in direzione Osaka
2: Il Rapido Kishūji ferma solo la mattina e la sera

Altri progetti

Collegamenti esterni

Wakayama
Wakayama


text:
Alfonso Osvaldo Lara Madrid (Santiago, -ibídem, ) fue un futbolista profesional chileno. Jugó toda su carrera en clubes de Chile y formó parte de la selección chilena que participó en la Copa Mundial de Fútbol de 1974.

Tryaectoria

Jugó solamente en Chile, militando en cuatro equipos: Magallanes, Lota Schwager, Everton y Colo-Colo. Se le identifica sobre todo con el equipo colocolino, con el que disputó y perdió la final de la Copa Libertadores 1973, y en el que llegó a un total de 112 partidos, en los que anotó 4 goles. Fue 29 veces internacional con la selección de Chile. Falleció a los 67 años a causa de un cáncer.

Clubes

Palmarés

Campeonatos nacionales

Referencias

Futbolistas de Santiago de Chile
Fallecidos en Santiago de Chile
Futbolistas de la selección de fútbol de Chile en los años 1960
Futbolistas de Chile en la Copa Mundial de 1974
Futbolistas de Chile en la Copa América 1975
Futbolistas del Club Deportivo Magallanes en los años 1960
Futbolistas del Club de Deportes Lota Schwager en los años 1970
Futbolistas del Club Social y Deportivo Colo-Colo en los años 1970
Futbolistas de Everton de Viña del Mar en los años 1970
Entrenadores del Club Deportivo Magallanes
Fallecidos por cáncer en Chile


text:
Proud Possibility, född 28 mars 2010, är en amerikansk galopphäst av rasen engelskt fullblod, som tävlade i Sverige under sin tävlingskarriär. Proud Possibility vann den 1 juni 2016 det första loppet någonsin på galoppbanan Bro Park.

Referenser

Hästar födda 2010
Amerikanska galopphästar
Hästar uppfödda i Kentucky


text:
La synagogue de Guebwiller est située à Guebwiller (Haut-Rhin) en France.

Historique
On mentionne en 1333 une synagoga judeorum à Guebwiller. La communauté est anéantie en 1349 lors de la peste noire. On trouve quarante Juifs à Guebwiller en 1784 et la communauté se développe jusque vers 1900. La synagogue actuelle,7, rue de l'Ancien-Hôpital, remplaçant un bâtiment du début du  devenu trop petit, date de 1872. Saccagée par les nazis en 1940, elle a été restaurée en 1957.

Guebwiller est siège de rabbinat à compter de 1910.

Propriété d'une association, elle est inscrite sur l'inventaire supplémentaire des monuments historiques par arrêté du .

Description architecturale
Conçue par Hartmann en 1869 et inaugurée en 1872, la synagogue s'inscrit dans le courant romano-byzantin des années 1860 avec sa nef, ses deux bas-côté et son décor architectural.

Voir aussi

Bibliographie

 Juifs du prince-abbé : les Juifs de Guebwiller
 Jean Daltroff, La Route du judaïsme en Alsace, p. 64

Articles connexes

 Liste des monuments historiques de Guebwiller
 Liste des monuments historiques du Haut-Rhin
 Patrimoine juif d'Alsace

Liens externes
 Synagogue de Guebwiller sur le site de l'Observatoire du patrimoine religieux

Notes et références

Monument historique à Guebwiller
Monument historique inscrit en 1984
Guebwiller
Guebwiller
Guebwiller
Guebwiller
Shoah en France


text:
LAcadémie américaine de guitare a été . Sa première antenne internationale a ouvert à Tokyo en 2011. Elle était à l'époque la seule école de guitare du Japon offrant des cours dans plusieurs langues : japonais, anglais, espagnol, français, italien et allemand. Elle enseigne plusieurs styles de guitare acoustique et de guitare électrique : jazz, rock, blues, pop, funk, classique, flamenco, tango, folk, R&B et autres.

Histoire
En , l'académie a ouvert une deuxième antenne dans le quartier de Roppongi. Actuellement, l'équipe comporte huit professeurs de guitare issus de huit pays différents.

Les cours vont des niveaux débutant à confirmé, sous forme de cours particuliers ou en groupe. Ensembles de guitares, ateliers de concerts, théorie musicale, solfège et formation auditive font partie de la formation intitulé International Music School Program. Cette formation prépare aussi les étudiants qui souhaitent se former à l'étranger pour étudier la musique dans un cadre universitaire.

Les cours de théorie musicale, de solfège et de formation auditive du IMSP ne sont pas réservés aux guitaristes mais sont ouverts à tous les musiciens pratiquant d'autres instruments.

Michael Kaplan, l'actuel directeur de l'Académie américaine de guitare, a publié un livre de transcriptions de guitare bebop publié par Berklee Press et Hal Leonard. Il a également travaillé avec le  Mike Diliddo et Jamey Aebersold sur l'élaboration d'une méthode de guitare.

L'académie américaine de guitare collabore avec Bill Edwards, l'auteur de Fretboard Logic, ainsi qu'avec Truefire, une ressources en ligne de cours de guitare, afin de développer de nouveaux projets et d'améliorer constamment les méthodes d'apprentissage de la guitare au Japon.

Notes et références

École de musique au Japon
Musique à Tokyo
Enseignement à Tokyo


text:
Голокост на Криворіжжі — систематичне винищення євреїв на території міста Кривого Рогу та у Криворізькому районі, окупованих нацистською Німеччиною в роки Другої світової війни.

Життя євреїв Криворіжжя до Другої світової війни

Протягом 1920-30-х років місцевих євреїв активно залучали до управління новоствореними заводами та шахтами, вони брали участь у суспільному житті міста та сформували значний прошарок криворізької інтелігенції. У той самий час, у сільській місцевості євреї продовжували займатись роздрібною торгівлею, медициною та обіймати посади в адміністрації. Як міські, так і сільські жителі регіону стверджують, що міжетнічного напруження в цей період не спостерігалось.

Єврейську общину Криворіжжя не оминули радянські репресії. В 1937 р. були засуджені як «вороги народу» євреї — керівники промислових підприємств та шахт міста: Дрейцер, Рабинович, Трахтенберг, Шильман, Весник та інші. Разом із ними були засуджені працівники КРЄСівської електростанції: Теребош, Бригман, Бель, Шмидт та інші. Разом із тим, і серед працівників криворізького відділу НКВС траплялись євреї. Так, в 30-х роках Криворізький відділ НКВС очолював Резніков, а начальник одного з відділень був Гуревич. У цей же час, працівниками міського відділу НКВС були, як мінімум два єврея: Самуїл Гусятинський та Емануїл Мамис. Євреї протягом 20-30-х років були інкорпоровані до багатьох сфер життя міста. Вони продовжували займатись торгівлею, були лікарями, інженерами, працювали в лавах НКВС тощо. За переписом 1939 р. у Кривому Розі було 12 745 євреїв, у колонії Інгулець — 226. А у Криворізькому районі мешкало 599 євреїв.

Основні етапи знищення єврейського населення Кривого Рогу

14 серпня 1941 р. німці ввійшли до Кривого Рогу. З перших днів окупації місто опинилось у зоні управління 538-ї польової комендатури. Майор Реглер, очільник 538-ї польової комендатури, вже в одному з перших оперативних зведень так описував становище єврейського населення міста:
{|
«Евреям приказано носить специальные нарукавные повязки, им запрещено резать (крупный и мелкий) скот. Местная комендатура Кривого Рога получила приказ о принятии необходимых мер для сдачи еврейским населением имеющейся у них валюты, инвалюты, ценных бумаг, благородных металлов и драгоценных камней. Комендатура отвечает так же за сохранность всего имущества бежавших евреев. Жителям города Кривой Рог было дано сообщение, что им разрешается для возмещения убытков присваивать себе деньги, отнятые у евреев. Изучается вопрос о целесообразности создания здесь гетто»..
Гетто у місті так і не було створене. З серпня 1941 р. розпочалося поступове знищення євреїв Кривого Рогу. Перші розстріли відбулися у серпні 1941 р. Вони були здійснені айнзацкомандою 6 (командир — штандартенфюрер СС д-р Єрхард Крьогер). У цей час були вбиті 105 євреїв. З 1 по 13 вересня ця ж команда здійснила розстріл ще 60 євреїв, а протягом 14-27 вересня було вбито ще 26 євреїв.
12 вересня 1941 р. взвод 2-ї роти 318-го поліційного батальйону разом із СД розстріляли групу євреїв у районі с. Широке, а через два тижні (25 вересня 1941 р.) частини 1-ї мотопіхотної бригади СС розстріляли євреїв у районі Кривий Ріг-Нікополь.
Зі свідчень місцевого поліцая Івана Семки відомо, що у вересні 1941 р. євреїв примусово змушували працювати на різних роботах у місті. Так, він, разом з іншими поліцаями, виводив на роботи євреїв, які мешкали на вулицях Карла Лібкнехта та Саксаганській.
Восени 1941 р. у Кривому Розі базувався штаб вищого фюрера СС та поліції «Росія-Південь» обергрупенфюрера СС Фрідріха Єкельна. Саме під його керівництвом була проведена масова акція зі знищення криворізьких євреїв. 3 жовтня 1941 р. розпочалася підготовка до найбільшої акції зі знищення місцевих євреїв. Так, на початку жовтня Кривий Ріг відвідав райхсфюрер СС і шеф німецької поліції Генріх Гіммлер. Він мав намір особисто проінспектувати акцію масового розстрілу, але через низку причин такий не відбувся.
Разом з тим, після візиту Гіммлера, у Кривому Розі айнзацкоманда 6 вперше розстріляла групу єврейських жінок. У цей же час у місті посилилася антисемітська пропаганда. На сторінках місцевої газети «Дзвін» 10 жовтня 1941 р. з'явилась рецензія на фільм «Вічний жид». У рецензії чітко прослідковувалась головна ідея: «Геть жидівство!». Наявність подібної рецензії у міській газеті ймовірно є свідченням того, що в цей час в місті проходив кінопоказ цієї картини.

Дискусійною залишається дата наймасштабнішої акції з розстрілу євреїв у Кривому Розі. Відомі дослідники Олександр Круглов, Андрій Уманський та Ігор Щупак у своїй монографії, спираючись на німецькі документи, подають дату початку розстрілу 15 жовтня 1941 р.. Проте, свідки цієї трагедії стверджують, що розстріл відбувся 14 жовтня 1941 р.. Дату 14 жовтня також можна зустріти в архівно-кримінальних справах, заведених радянськими органами держбезпеки на місцевих криворізьких поліцаїв, які були задіяні у цьому злочині.
Участь у організації розстрілу, разом із німцями, брали і місцеві поліцаї. Так, під час «очної ставки» фельдфебел Криворізької поліції Коваль зазначав:
{|
«….Осенью 1941 года, даты точно не помню, в Кривом Роге немцами с участием полицейских Криворожской полиции был произведён расстрел граждан еврейской национальности, примерно человек 1000 в районе шахты № 5, в том числе были расстреляны мужчины, женщины и дети. Перед расстрелом указанных граждан, примерно за несколько дней до их расстрела, комендант Криворожской полиции Тараненко, имени и отчества не помню, собрал в своём кабинете в здании полиции по ул. Дзержинского, где ранее и в настоящее время находитьтся родильный дом, начальников, вернее руководителей полиции, командиров 1-й и 2-й сотни Куприяненко Ивана Ивановича, Куницу Георгия, заместителя коменданта полиции Пастернака, Ильчука и меня — Коваля т.к. я в тот период служил в должности фельдфебеля полиции, был ещё кто-то из числа немцев переводчиков, но кто именно не помню. Тараненко всем нам, т.е. вышеуказанным лицам дал распоряжение о том, чтобы мы провели с подчинёнными полицейскими сбор граждан еврейской национальности в здании Синагоги, где впоследствии размещался аэроклуб…»..

Це засідання дало поштовх до найбільшої у місті акції знищення євреїв. Вже на наступний день почалось виконання рядовими поліцаями розпорядження свого керівництва. Ось свідчення одного з таких виконавців:
{|
«…Действительно в октябре 1941 года вспомогательная полиция города Кривого Рога производила массовые аресты оставшегося проживать на временно оккупированной территории города Кривого Рога еврейского населения, однако расстрел производили сами немцы в карьере шахты № 5. Какого числа это было я сейчас не помню. Подробно расскажу по этому вопросу следующее: какого числа я сейчас не помню в октябре 1941 года, было примерно 4-5 часов дня, я пришёл с наряда в полицию доложить о сдаче наряда вновь заступившей смене. Докладывая фельфебелю полиции Ковалю (имя и отчества не знаю), КОВАЛЬ мне заявил, что по распоряжению начальника полиции ТАРАНЕНКО, мне необходимо отправиться на Почтовую улицу Кривого Рога, собирать евреев и сводить их в синагогу по улице Спортивной, в городе Кривом Роге. КОВАЛЬ выражаясь в антисемитском направлении по адресу евреев, сказал мне, что бы каждой еврейской семье, проживавшей в районе порученного мне участка, объявил, что они будут вывезены в Палестину и что им необходимо взять с собой самые необходимые вещи. О том, что их собирают для расстрела КОВАЛЬ мне не говорил, но только предупредил, что от каждой еврейской квартиры ключи должен взять я с собой сразу же при уводе семьи в синагогу. Выслушав задание КОВАЛЯ я отправился на порученный мне участок для выполнения задания. Вместе со мною это задание выполнял Лысенко Василий полицейский. Выполняя задание КОВАЛЯ, я вместе с полицейским Лысенко я подверг аресту и доставил в синагогу шесть еврейских семей общей численностью до 20-25 человек. Операцию по изъятию еврейских семей мы закончили по заходу солнца в тот же день. Ключи от квартир арестованных нами еврейских семей, мною лично были сданы в полицию КОВАЛЮ…»..

Виводити євреїв на розстріл почали приблизно о 10 годині ранку 14 жовтня. Але перед цим до синагоги увійшли Олексій Пастернак та Михайло Стрикаль (слідчі криворізького СД) та відібрали у євреїв найцінніші речі. Частину зібраних речей вони віднесли до кабінету начальника поліції М. Тараненка, а іншу частину до начальника агентурно-слідчого відділу В. Пастернака.
Зі свідчень поліцая І. Собко маємо інформацію про основні події того дня:
{|
«….На второй день, примерно в десять часов утра все еврейские семьи которые были собраны в синагоге, составлявшие свыше одной тысячи человек, были выведены силами полиции к карьеру шахты № 5 Кривого Рога, ныне шахта № 5 шахтоуправления им. Ильича, для расстрела. В конвоировании евреев к карьеру шахты № 5 от синагоги принимал участие и я. По прибытию на шахту № 5 мы застали там немцев, очевидно из СС, там же в карьере переводчик полиции ГОФЕРТ Евгений передал распоряжение немецкого офицера, фамилии и имени его не знаю, старшим по охране евреев ПЕЧЕНЮКУ Василию и БРЕСЛАВСКОМУ, имя не знаю, подготовить партии по десять человек для расстрела, т. е. снять ценную одежду, обувь и прочее. В первую очередь женщин с маленькими детьми, а после остальных. ПЕЧЕНЮК и БРЕСЛАВСКИЙ дали нам такую же команду, после чего мы приступили к исполнению.
Раздетых до белья по десять человек евреев отводили примерно на пятьдесят метров от общей толпы еврейских семей и расстреливали здесь немцами из автоматов. Евреи подготовленные нами по десять человек для расстрела, кричали, плакали, прощались между собой, просили помиловать их однако все они были расстреляны за исключением трёх человек, у которых отцы были русскими, как их фамилии и откуда эти три еврея я не знаю. После окончания расстрела всех выведенных еврейских семей, ряду работников полиции было поручено собрать деньги в одежде расстрелянных и посортировать одежду и обувь хорошего качества отдельно от изношенной одежды….
….. Ещё упустил добавить следствию следующий факт: в тот же день, когда производился массовый расстрел еврейского населения города Кривого Рога, были приведены в тот же карьер шахты № 5 большая группа военнопленных Красной Армии еврейской национальности, которые так же группами по десять человек были немцами расстреляны. Кто их привел, полиция или немцы, я не знаю, т.к. они выводились немцами из балки….»..

У цей день було знищено близько 2000 місцевих мешканців та 800 військовополононених євреї. Після цього розстрілу місцеві поліцаї продовжували шукати євреїв, які могли залишитись у місті. Зі свідчень А. Ільчука маємо інформацію про те, що після розстрілу євреїв у жовтні 1941 р. до нього в кабінет прийшов поліцай Микола Божко і надав йому список з 10-15 сімей єврейської національності, яких необхідно було заарештувати та доставити у поліцію. А. Ільчук, як очільник резервної поліції, призначив для арештів цих осіб трьох поліцаїв: Школяра, Розума і Карабило (або Карабилова, як у свідченнях Куприяненко). Вони за його вказівкою заарештували до 10-15 осіб євреїв, які згодом були вбиті. Розстріли відбувались у районі шахти № 5, а також у кар'єрі цегляного заводу в районі Гданцівки (сьогодні частина міста Кривий Ріг).
Взимку 1941—1942 років у підвалі Криворізького СД утримувались групи місцевих євреїв. Поліцай Белошистов свідчив:
{|
«В феврале 1942 года была арестована группа евреев и посажена в подвал полиции. Калашник вывел группу евреев около 25 человек и заставил их во дворе полиции убирать снег и в моём присутствии избил палкой несколько человек арестованных за то, что они плохо работали…. В этом же месяце 1942 года в подвал полиции была водворена новая партия арестованных евреев, среди которых находились женщины, старики и дети…»..
Євреїв та інших затриманих німці та місцеві поліцаї відвозили до району цегляного заводу і там проводили розстріли. Ось як про це розповідає свідок:
{|
«Так, в декабре месяце 1941 года я видела как в карьер немецкие солдаты с собаками вели человек 200—300 евреев с детьми. Их раздевали, спускали раздетыми в карьер и там около ямы расстреливали. После этого я еще раз видела как вели партию людей — арестованных, человек 100 и тоже расстреляли. Потом не помню в каком месяце, так примерно в декабре 1941 г. и весной 1942 г. Раз пять я видела как к карьеру подходили машины штук по 5, большие черные закрытые, в них привозили каких-то людей и расстреливали в карьере. Наши плнные, что находились в лагере возле завода, под охраной немцев, копали ямы, закапывали трупы расстреляных. Сколько всех было расстреляно людей я не знаю, но очень много. Ибо я не всегда видела сама. Потом когда уже водили людей на расстрел, то всю территорию завода окружили немцы и нам из квартир не давали выходить. От куда приводили людей на расстрел не знаю, но кажеться из города»..
Розшук та розстріли євреїв у місті продовжувались до кінця 1943 р. Паралельно німці та місцеві поліцаї знищували євреїв у Криворізькому районі.

Вбивства євреїв у Криворізькому районі

Одним із місцевих організаторів Голокосту у сільській місцевості Криворіжжя був начальник поліції Криворізького сільського району Степан Никитський. Одним із завдань, яке він ставив перед своїми підлеглими було пошук євреїв. У кінці січня — на початку лютого 1942 р. керівник Веселовської волосної дільниці поліції Павло Нечепуренко в селі Новий Шлях (Сталіндорфського району) заарештував 15 євреїв. Вони утримувались у приміщенні місцевої школи. Згодом Нечепуренко та Никитський відправили їх до Кривого Рогу. Їх прізвища та подальша доля залишаються нез'ясованими.

Зі свідчень Миколи Кондратенка, начальника дільничного відділу поліції Зеленобалківської волості, відомо, що в межах Криворіжжя знаходилось єврейське поселення Най-Лебен. Спочатку для контролю за єврейським населенням колонії був призначений комендант Віктор Дерко (уродженець Миколаївської області, німець за національністю) у його підпорядкуванні було два поліцаї Федір Великий та Григорій Снитко. Знищення місцевих євреїв розпочалось у січні 1942 р. У самому селі комендант Дерко убив 4 євреїв, але більшість було вирішено відправити до Кривого Рогу (вірогідно, до шахти № 5, яка знаходилась найближче до Зеленобалківської волості).

Під час окупації чимало євреїв загинуло у колонії Інгулець. Там було знищено дві школи, дитячий будинок, три молитовні будинки, млин, трикотажну фабрику. Однією з перших жертв в Інгульці стала фельдшер Фіра Фінварб. Їй наказали отруїти воду в колодязях, проте жінка відмовилась і її вбили. 16 червня 1942 р. було вбито близько 1400 євреїв. Свідок із колонії Інгулець згадував, що після її окупації євреї ще деякий час жили вільно, але влітку 1942 р. їх зігнали у приміщення театру. Це зробили німці та поліцаї, а потім, вони ж, повели їх на розстріл. Місцеві поліцаї брали участь у конвоюванні єврейських родин. І у поліцаїв, і у німців була зброя, німці їхали попереду та позаду колони, а поліцаї йшли по боках. Чоловік зазначав, що у конвоюванні євреїв, крім інших, брали участь троє місцевих поліцаїв, але згадує прізвища лише двох осіб: Циганок та Семко. Першого після війни повісили, а другого засудили і він відбував покарання.
Свідок із села Латівка згадує, що розстріл євреїв поблизу села відбувся влітку 1942 р. У Латівці євреїв не було, їх звозили для розстрілу з колонії Інгулець та села Войкове. З колонії Інгулець пригнали близько 300 осіб. Перед розстрілом вони самі викопали собі яму, після чого всіх їх було вбито. Так само відбувся розстріл євреїв із села Войкове. Серед розстріляних були діти та жінки.

Протягом 1941—1942 років на території Криворіжжя було знищено майже все єврейське населення. Невелика кількість євреїв, яких не знищили, змушені були в жахливих умовах мешкати у трудових таборах та працювати на примусових роботах. Доля тих небагатьох євреїв склалась по-різному. Одні повернулись і далі мешкали в місті та селах Криворіжжя, але більшість вирішили не повертатись до населеного пункту, з яким пов'язані вбивства рідних та знайомих.

Місця пам'яті про Голокост на Криворіжжі

В лютому 1944 р. Кривий Ріг було звільнено від нацистів. З цього часу в місті почала діяти Надзвичайна державна комісія зі встановлення злочинів німецько-фашистських загарбників. За результатами її роботи було складено акти про місця масових розстрілів, а також зібрані свідчення очевидців. Неподалік шахти № 5, найбільшого місця масового розстрілу єврейського населення, був встановлений пам'ятник. За радянською традицією на пам'ятнику написано, що він встановлений на честь загиблих мирних мешканців. Хоча більшість із загиблих у районі шахти № 5 були євреями. Інший пам'ятник жертвам Голокосту у Кривому Розі, який присвячений встановлений біля синагоги «Бейс Штерн Шу́льман» На пам'ятнику викарбувана цифра 15 тисяч це приблизна кількість загиблих євреїв Криворіжжя.

Менш відомим залишається місце масового розстрілу майже 2 тис. осіб у районі цегляного заводу. Не дивлячись на те, що є інформація від свідків стосовно того, що в цьому місці німці теж здійснювали розстріли, пам'ятник або пам'ятний знак тут так і не встановлений.
На місці найбільшого розстрілу в поселенні Інгулець теж встановлений пам'ятник радянського зразка.
Так само є пам'ятник загиблим євреям в районі поселення Латівка.

Див. також

 Голокост у Вінниці
 Голокост у Житомирі
 Голокост у Львові
 Голокост у Мізочі
 Голокост в Одесі
 Голокост у Чернівцях
 Голокост у Чернігові

Примітки

Література та джерела

 Круглов А. Без жалости и сомнения. Документы о преступлениях оперативных групп и команд полиции безопасности на временно оккупированной территории СССР в 1941—1944 годах, Днепропетровск, 2008.Ч.1.
 Круглов О., Уманский А., Щупак И. Холокост в Украине: Рейхскомиссариат «Украина», Губернаторство «Транснистрия»: монография. Днипро: Украинский институт изучения Холокоста «Ткума»; ЧП «ЛИРА», 2016
 Неизвестное Криворожье: странички еврейской истории / М. И. Мармер, С. И. Поддубная. Кривой Рог: Издатель ФОП Чернявский Д. А., 2015.
 ДА СБУ м. Дніпро, ф 4, 6(Р)
 Yahad-In Unum / Testimony

Голокост в Україні
Кривий Ріг


text:
Sundbybergs församling är en församling i Solna kontrakt, Stockholms stift och Sundbybergs kommun och utgör ett eget pastorat. Församlingens gräns sammanfaller med Sundbybergs kommungräns.

Administrativ historik
Församlingen bildades 1 maj 1909 (enligt beslut den 2 april 1909) genom en utbrytning ur Bromma församling av området motsvarande Sundbybergs köping.

Sundbybergs församling tillhörde först Uppsala stift och överfördes till Stockholms stift när det bildades den 1 juli 1942.

Församlingens omfattning har ändrats såsom Sundbybergs stad omfattning ändrades till 1971 och därefter som kommunens omfattning ändrats.

Pastorat
1 maj 1909 till 1 maj 1916: annexförsamling i pastoratet Bromma och Sundbyberg.
Från 1 maj 1916 (enligt beslut den 8 oktober 1915): eget pastorat.

Kontrakt
1 maj 1909 till 1 januari 1962: Roslags västra kontrakt
1 januari 1962 till 1 januari 1995: Roslags kontrakt
Från 1 januari 1995: Solna kontrakt

Organister

Kyrkor
Alby kyrka (avyttrad 2013)
Duvbo kyrka
Fredens kyrka (avyttrad 1993; kyrkan heter numera S:t Petrus syrisk-ortodoxa kyrka)
Lötsjökapellet
Sundbybergs kyrka

Se även
Sundbybergs stad
Sundbybergs distrikt

Källor

Externa länkar
Officiell webbplats

Indelningar i Sundbybergs kommun
Församlingar i Stockholms stift


text:
Palazzo della Zarzuela – residenza ufficiale del Re di Spagna
Zarzuela – genere teatrale
Zarzuela – comune spagnolo situato nella comunità autonoma di Castiglia-La Mancia
Zarzuela de Jadraque – comune spagnolo situato nella comunità autonoma di Castiglia-La Mancia
Zarzuela del Pinar – comune spagnolo situato nella comunità autonoma di Castiglia e León
Zarzuela del Monte – comune spagnolo situato nella comunità autonoma di Castiglia e León


text:
Nikola Jerkan (Split, 8. prosinca 1964.) je bivši hrvatski nogomtaš i reprezentativac.

Prve nogometne korake napravio je u sinjskom NK Junaku odakle je otišao profesionalno igrati za NK Zagreb. Poslije ga 1983. angažira Dinamo iz Vinkovaca da bi tri godine poslije 1986. upao u oko Hajduku iz Splita i već 1988. zaigrao za prvi sastav i imao dvije uspješne sezone. 1990. prodan je Realu iz Ovieda u Španjolskoj gdje je u svojoj drugoj sezoni proglašen za najboljeg obrambenog igrača La Lige. U ljeto 1996. za odštetu od 1 milijun £ (Funta)  prelazi u Nottingham Forest gdje se nije proslavio jer se nije našao u milosti tadašnjeg menadžera Franka Clarka a ni njegovog nasljednika Dave Bassetta. Nakon toga odlazi na posudbu u Rapid Beč u Austriju gdje provodi sezonu 1997-98., potom praktički pauzira jednu sezonu na klupi Nottinghama a u sezoni 1999.
prelazi u belgijski Charleroi gdje odigrava zadnje dvije sezone svoje karijere.

Nakon umirovljenja odlazi živjeti u Oviedo gdje je i proveo i najbolje dane svoje nogometne karijere.

Reprezentativni nastupi
U razdoblju od 1992. do 1997. nastupao je i za reprezentaciju Hrvatske za koju je ubilježio 31 nastup i jedan gol (protiv Litve u Zagrebu) u kvalifikacijama za Euro 1996. Na Euru 1996 u Engleskoj je igrao u tri utakmice u ulozi središnjeg braniča. U utakmici četvrtfinala 23. lipnja 1996. protiv reprezentacije Njemačke Nikola Jerkan je bio tragičar utakmice jer je najprije skrivio penal igrajući rukom u šesnaestercu (Jurgen Klinsmann realizirao)  da bi ga u drugom poluvremenu prošao protivnički igrač Matthias Sammer uz evidentan prekršaj na Jerkanu i zabio za konačnih 2:1 za Njemačku.
Za hrvatsku reprezentaciju zabio je još jedan gol iz jedanaesterca protiv reprezentacije Maroka na prijateljskom turniru u Casablanci.

Vanjske poveznice
Gol za reprezentaciju
Članak:Jerkan u Charleroi
Gol u Casablanci
Umirovljenje Nikole Jerkana (fra.)

Izvori

<div class="Boxmerge">

Hrvatski nogometni reprezentativci
Nogometaši Hajduka
Nogometaši Nottingham Foresta
Nogometaši bečkog Rapida
Nogometaši Real Ovieda
Nogometaši NK Zagreba
Nogometaši HNK Cibalije
Životopisi, Sinj
Šport u Sinju


text:
Lee Township is one of nine townships in Brown County, Illinois, USA.  As of the 2020 census, its population was 246 and it contained 130 housing units.

Geography
According to the 2010 census, the township has a total area of , of which  (or 99.89%) is land and  (or 0.11%) is water.

Cities
 Mound Station

Unincorporated towns
 Buckhorn
 Fargo
 Timewell

Cemeteries
The township contains these seven cemeteries: Ausmus, Buckhorn, Cleaves, Fargo, Howe, Lee and Orton.

Major highways
  US Route 24

Airports and landing strips
 Brown County Flyers Association Airport
 Mayfield Landing Strip
 Jennings Landing Strip

Demographics
As of the 2020 census there were 246 people, 198 households, and 119 families residing in the township. The population density was . There were 130 housing units at an average density of . The racial makeup of the township was 94.31% White, 0.00% African American, 0.00% Native American, 0.41% Asian, 0.00% Pacific Islander, 0.00% from other races, and 5.28% from two or more races. Hispanic or Latino of any race were 0.81% of the population.

There were 198 households, out of which 8.60% had children under the age of 18 living with them, 56.06% were married couples living together, 1.01% had a female householder with no spouse present, and 39.90% were non-families. 39.40% of all households were made up of individuals, and 2.50% had someone living alone who was 65 years of age or older. The average household size was 1.76 and the average family size was 2.22.

The township's age distribution consisted of 16.6% under the age of 18, 8.3% from 18 to 24, 20% from 25 to 44, 20.9% from 45 to 64, and 34.1% who were 65 years of age or older. The median age was 53.1 years. For every 100 females, there were 122.3 males. For every 100 females age 18 and over, there were 142.5 males.

The median income for a household in the township was $64,643, and the median income for a family was $77,298. Males had a median income of $36,947 versus $55,388 for females. The per capita income for the township was $36,264. About 5.0% of families and 4.3% of the population were below the poverty line, including 15.5% of those under age 18 and none of those age 65 or over.

School districts
 Brown County Community Unit School District 1

Political districts
 Illinois' 18th congressional district
 State House District 93
 State Senate District 47

References

 United States Census Bureau 2007 TIGER/Line Shapefiles
 United States National Atlas

External links
 City-Data.com
 Illinois State Archives

Townships in Brown County, Illinois
Populated places established in 1853
Townships in Illinois
1853 establishments in Illinois


text:
Biografia
Hilaire Belloc nacque a La Celle-Saint-Cloud, in Francia (vicino a Parigi), da padre francese e madre inglese, e crebbe in Inghilterra.

Sua madre, Elizabeth Rayner Parkes (1829-1925), nipote del chimico inglese Joseph Priestley, fu anch'essa scrittrice. Sposò Louis Belloc nel 1867; dopo soli cinque anni di matrimonio, Louis morì, non prima di essere stato distrutto finanziariamente da un crollo dei mercati azionari. La giovane vedova riportò quindi in Inghilterra il figlio, assieme alla sorella Marie, dove Hilaire prese dimora e fu educato alla scuola oratoriana del cardinale John Henry Newman, prestando tuttavia servizio militare nei ranghi dell'artiglieria francese, presso un reggimento vicino a Toul nel 1891.L'anno precedente aveva conosciuto una ragazza irlandese, Elodie Hogan; dopo aver compiuto due traversate dell'Atlantico per raggiungerla in California dove risiedeva, giungendo entrambe le volte alla costa pacifica americana in modo fortunoso, Hilaire la sposò e la coppia si trasferì nel Sussex. Laureatosi in storia ad Oxford, Hilaire si dedicò attivamente al giornalismo e, nel 1900 conobbe Gilbert Keith Chesterton, con cui iniziò a collaborare al periodico The Eye Witness. Gli anni successivi furono segnati da lutti: Elodie morì nel 1914, lasciando un segno indelebile sul giovane vedovo che mantenne il lutto per il resto della sua vita vestendosi sempre di scuro e usando solo carta listata a lutto, nel 1918 il figlio maggiore, Louis, cadde nella Grande Guerra e nel 1942 il minore, Peter, fu ucciso durante la Seconda Guerra Mondiale.

Fu autore prolifico in generi estremamente diversi, dalla storia militare, alla poesia, alla narrativa, scrivendo romanzi storici e polizieschi ed eccellendo nei racconti di viaggio, resoconti dei percorsi effettuati quasi sempre a piedi per le strade d'Europa, con lo spirito del pellegrino e la curiosità per il colore locale, la cultura, l'atmosfera dei paesi attraversati, nonché polemista attivo su molti temi di attualità dell'epoca. Strinse un sodalizio intellettuale con G. K. Chesterton, destinato a durare sino alla morte di questi, tanto che George Bernard Shaw coniò il termine chesterbelloc per indicare la loro collaborazione.

Belloc fu famoso, assieme a H.G. Wells, George Bernard Shaw, e Gilbert Keith Chesterton, per i dibattiti che li videro impegnati per una generazione. Per Belloc, la domanda più importante per ogni essere umano è: "Cosa pensi a proposito della fede?". La differente risposta offerta da queste eminenti personalità è alla base di molte sue battaglie intellettuali.

Il pensiero storico, politico ed economico

Due dei suoi saggi più famosi sono Lo Stato servile (1912) e L'Europa e la fede (1920).

Assieme ad altri autori contemporanei (G. K. Chesterton, Cecil Chesterton, Arthur Penty) Belloc ha sostenuto il sistema socioeconomico del distributismo.

Ne Lo Stato servile scrive: «Definiamo Stato servile l'ordinamento di una società nella quale il numero di famiglie e di individui costretti dalla legge a lavorare a beneficio di altre famiglie e altri individui è tanto grande da far sì che questo lavoro si imprima sull'intera comunità come un marchio.»

Con queste lapidarie parole, Belloc scolpisce i connotati identificativi delle società evolute del nostro secolo. Capitalismo da un lato e socialismo dall'altro, a dispetto dei loro proclami inneggianti alle libertà, hanno assoggettato la massa degli individui a una nuova schiavitù. E se questi due modelli, per il resto antitetici, hanno un elemento che li fa simili, esso è l'esproprio della libertà del cittadino che entrambi ugualmente operano: il primo indennizzandone il prezzo con i lauti consumi che è in grado di assicurare; il secondo con la sussistenza e la previdenza garantite.

Come ne Lo Stato servile, scritto dopo che la sua carriera politica si era conclusa, anche in altri lavori ha criticato l'ordine economico moderno e il sistema parlamentare, difendendo il distributismo in opposizione sia al capitalismo che al socialismo. Belloc argomentò che il distributismo, in prospettiva storica, non era un nuovo programma economico, bensì la proposta di tornare all'economia prevalente in Europa per i mille anni in cui era stata cattolica.

Con questi argomenti come cornice di riferimento, scrisse una lunga serie di biografie polemiche di personaggi storici, tra cui Oliver Cromwell, Giacomo II d'Inghilterra, Napoleone, Armand-Jean du Plessis (cardinale Richelieu), con le quali si distinse come un ardente difensore del cattolicesimo ortodosso (esaminando gli enormi danni che, dal suo punto di vista, la Riforma protestante e il nazionalismo di Richelieu e, due secoli dopo, di Bismarck avrebbero arrecato all'Europa) e fu un critico di molti aspetti del mondo moderno. A questo proposito scrisse ne L'Anima Cattolica dell'Europa:

Opere
(parziale)

  - Cantagalli, Siena, 2011.

 Cautionary Tales for Children: Designed for the Admonition of Children between the ages of eight and fourteen years (1907)

  [lezione tenuta all'Università di Oxford negli anni Trenta]

Note

Bibliografia
 Paolo Gulisano, Chesterton e Belloc. Apologia e profezia, Ancora, 2002.

Voci correlate
 Gilbert Keith Chesterton

Altri progetti

Collegamenti esterni

Belloc, Hilaire


text:
Со́мерсет () — историческая местность, резиденция для администрирования области Торресова пролива, а теперь — руины бывшей усадьбы () Сомерсет, расположенной примерно в 35 км к северу от города Бамага на полуострове Кейп-Йорк в Квинсленде, Австралия.

Предыстория
Вечером 23 сентября 1859 года во время плавания по маршруту из Гладстона в Индию на Большом Барьерном рифе около 16 км к северу от острова  потерпело крушение английское торговое судно  «Sapphire» . Губернатор Квинсленда  в своем первом докладе о катастрофе Государственному секретарю по делам колоний отметил:

… создание небольшой станции на мысе Йорк или в другом месте в районе Торресова пролива, как убежища для экипажей из многочисленных судов, которые были утеряны в тех опасных плаваниях, возникает темой, заслуживающей рассмотрения правительством её Величества.

В конце 1862 года губернатор Боуэн в сопровождении коммодора , командующего ВМС королевы в Австралии и других лиц находился на полуострове Кейп-Йорк с обзором наиболее подходящих мест для создания небольшой станции, лучшим из которых признан . Название для будущего имперского поселения, «Сомерсет» , выбрано в честь , герцога Сомерсета (), первого лорда Адмиралтейства. С будущим поселением связывали надежды на распространение телеграфной связи далеко на север и установление прямых контактов с населенными пунктами Торресова пролива, что позволит получать новости из Европы в очень короткие сроки.

23 марта 1863 года Департамент земельных ресурсов и работ () объявил «Тендер на правительственные здания, Сомерсет, Порт-Олбани».

История

В конце 1863 года гидрограф Королевского военно-морского флота капитан  после посещения Кейп-Йорк выразил сомнения в необходимости строить первое поселение на острове Олбани, который отделен от материка проливом в треть мили шириной.Это мнение было поддержано Правительством Квинсленда. Ця думка була підтримана Урядом Квінсленда.

23 февраля 1864 года Джон Джардин, магистрат полиции в Рокгемптон, был назначен комиссаром коронных земель и магистратом полиции в Сомерсете Рокгемптон. 8 июля новое поселение определено местом для проведения малых судебных заседаний (); губернатор Квинсленда, по рекомендации Исполнительного совета, зарезервировал часть земли на полуострове Кейп-Йорк для города Сомерсет (), установлены границы нового поселения.

25 июня зафрахтованный барк «Golden Eagle» покинул Сидней с 300 тоннами угля на борту в направлении Брисбена для встречи в  () с английским военным судном . На барк подняты гражданские пассажиры, припасы и материалы для зданий нового поселения.15 июля «Salamander» оставил Мортон -Бей и 29 июля прибыл в Порт — Олбани, а 1 августа — барк «Golden Eagle» . Ближайшие недели почти весь экипаж «Salamander» от десяти до двенадцати часов в день был занят разгрузкой «Golden Eagle» и размещением строительных материалов и припасов в Сомерсет — Бэй, пополнении угля на «Salamander» и формировании резерва морского угольного склада () из 154 тонн угля на острове Олбани. Все корабельные плотники были заняты помощью прорабу () на строительстве поселения Дж. Хэлпина возводить правительственные здания, дом Джардини на Шеридан — Пойнт, казармы для морских пехотинцев на Сомерсет — Пойнт . 30 августа «Golden Eagle» отбыл из Сомерсета на Яву, а 7 сентября — «Salamander» в Брисбен, оставив поселение:

 гражданские — магистрат полиции Джон Джардин и 3 человека (в том числе его сын Джон Роберт) землемер В. Б. Уилсон и 2 человека; прораб на строительстве Дж. Дж. Хэлпин и 1 человек;
 отряд королевской морской легкой пехоты — лейтенант Роберт Джеймс Паско (командир), сержант Моррис Гуивер, капрал Дэвид Дент и 17 рядовых;
 ассистент хирурга Королевского военно-морского флота Ричард Кэннон (на время отпуска хирурга отряда доктора Тимофея Арана, отбывший 7 сентября в Брисбен и вернулся в конце года с женой и маленькой дочкой).

Квинсленд получил в консолидированный доход за 1864 год имперский взнос в размере £ 5000 на новую деревню Сомерсет.

В апреле 1865 года в Брисбене прошел первый аукцион по продаже земельных участков в новом поселении. Выставлено 70 лотов по стартовой цене 20 фунтов за акр. Средняя цена торгов составила 193 фунта за акр, а общая сумма — 2826 фунтов. По свидетельствам источников, посещаемость аукциона была большой, а торги очень энергичными.

К концу 1865 года в Сомерсете, были построены казармы и кухня для отряда королевской морской пехоты, три двухкомнатных коттеджа для женатых мужчин отряда, помещения для офицерского состава, помещения с кухней для врача. Здания госпиталя с кухней, склад боеприпасов, магистрата полиции, лодочная станция оснащены резервуарами и прочими удобствами. Госпиталь находился в самой высокой части Сомерсета, которую видно с большого расстояния с моря.

Семья Джардин, утверждаясь на полуострове, основала первую в Кейп-Йорк станцию крупного рогатого скота — ранчо для скотоводства, производства продукции животноводства.

 Мои сыновья в настоящее время сформировали свою станцию вблизи Веллак Пойнт, на северном берегу Ньюкасл — Бэй. Они в хороших отношениях с туземцами, и их черные слуги братаются с ними, но живут по строгим правилам. Туземцы Кейп-Йорк первыми показали, что имеют дружеские чувства по отношению к ним, встретив их в двадцати милях от поселения и показав короткий путь к нему. И с тех пор они были очень полезны в транспортировке древесины для строительства хижин, складов и т. д. И я верю, что в будущем, если хорошо себя вести, они не будут раздражать нынешних поселенцев. Создание станции крупного рогатого скота в районе является большим преимуществом для поселения, выступая как форпост для обеспечения его безопасности, а также исследования земель. Кроме того, она готова вести поставки свежего мяса. Мои сыновья и их черные слуги уже имеют короткие красивые проходы через кустарники к поселению, а также через различные пояса кустарников, которые отделяют их станцию от открытых пространств; так что теперь значительное пространство может быть «охвачено» более беспрепятственно.

— Доклад Джона Джардини Колониальному секретарю Квинсленда

В надежде захватить торговлю с островами Торресова пролива, а затем и с Новой Гвинеей, в 1865 году Сомерсет провозглашен правительством Квинсленда «свободным портом». Это стало началом, так называемой идеи «второго Сингапура». Правительственные планы и плодотворный труд землемера Уилсона привели к тому, что в апреле и мае 1866 года 109 участков города были проданы на открытых аукционах в Брисбене. Покупателями выступили различные торговцы, строители, руководители банков, голландский консул и другие «оптимисты».
В июле 1867 года с Сомерсета были отозваны морские пехотинцы в связи с сокращением расходов Британским Правительством и принятием самоуправления колоний, которые теперь должны были платить за свою защиту сами. Их отъезд оставил поселения очень плохо укомплектованным, оно насчитывало небольшое количество белых людей. На должность Джона Джардини был назначен капитан Симпсон, а морские пехотинцы заменены отрядом «городской полиции», инспектором и шестью вспомогательными лицами. Позже, по просьбе Фрэнка Джардин, Правительство Квинсленда заменило неэффективный отряд белой полиции на отряд туземной полиции и многочисленную «водную полицию».

В 1870 году Сомерсет удачно проявил себя как гавань-убежище для лиц, потерпевших кораблекрушение. По официальным данным в промежутке между 1866 и 1875 годами в Торресовом проливе затонуло 14 судов, из которых спаслось 85 человек. Все они находились в Сомерсете в ожидании судна, которое доставило бы их к месту назначения.

В 1870 года в Торресовом проливе появился новый прибыльный морской промысел — добыча жемчужных раковин (), которые в викторианскую эпоху были известны как « мать жемчуга». Сам же жемчуг встречался не часто и был небольшого размера. Добыча велась на рифах и островах Торресова пролива в области мыса Йорк до южного побережья Новой Гвинеи.

16 февраля 1872 английский военный шлюп  под командованием капитана Джона Морсби стал на якоре в Сомерсет-Бэй:

 Сейчас здесь есть только шесть белых поселенцев — правительственный магистрат полиции и его лодочная команда, другие пятнадцать или двадцать человек, проживающих здесь, — родные солдат и добытчиков жемчужных раковин, большинство деревянных домов чахнет от разрушения белыми муравьями. Сады, выращиваемые морскими пехотинцами, уже одичали, и лишь небольшие вырубки возле населенных деревянных домов сами по себе свободны от первоначального леса или кустарника.

—  Описание Сомерсета капитаном Морсби

В 1872 году Правительство Великобритании распространило юрисдикцию Квинсленда на все острова Торресова пролива в 60 милях от побережья. Встал вопрос переноса стратегического форпоста с Сомерсета ближе к основным морским путям для качественного администрирования и защиты новых территорий, дальнейшего исследования Новой Гвинеи.

В течение января — февраля 1873 года в Сиднее прошла межколониальная конференция:

Было решено на конференции, что колонии должны способствовать поддержке Сомерсета в пропорции к их тоннажу, которые проходят через Торресов пролив; было сделано заявление к имперскому правительству продолжать своё нынешнее пожертвование, указанному поселению; Квинсленд обязан покрывать треть от общих расходов.

—  Отчет о ходе проведения межколониальной конференции

В мае 1875 года местность на юго-западе острова Терсди признана лучшим местом для создания нового поселения в Торресовом проливе и возможного переноса поселения с Кейп-Йорк. Поселение на острове было удалено всего лишь на несколько миль от основных путей торговых судов на севере Австралии и обеспечивало высокий уровень укрытия якорной стоянки, не осложненных к тому же вихрями, как в Сомерсете.

В 1877 году на острове Терсди Правительством Квинсленда создан административный центр островов Торресова пролива. Правительственные административные учреждения переведены на Терсди вместе со зданиями, которые находились в подвижном состоянии. Остальные здания были проданы Фрэнку Джардини за символическую сумму. Это привело к окончательной потере Сомерсета роли остановочного пункта на австралийских северных морских путях и его запустение.

Администрация
Представитель правительства, , магистрат полиции (англ. Government Resident, Commissioner of Crown Lands, Police Magistrate) ():

 Джон Джардин (отец) (, 1807—1874), эсквайр.
 23 февраля 1864 — декабрь 1865 года. С 8 июля 1864 дополнительно назначается дистрикт-регистратором.
 Генри Джордж Симпсон (, 18? — 1884), эсквайр, коммандер (командор) Королевского военно-морского флота ().
 1 января 1866 — 28 января 1868. С 1 февраля 1866 года дополнительно занимает должности дистрикт-регистратора, секретаря малых судебных заседаний, капитана порта и морского инспектора, а с 9 марта — таможенника.
 Фрэнсис (Фрэнк) Ласселс Джардин ( , 1841—1919), эсквайр.
 28 января 1868 — 1 августа 1869. Одновременно назначен на должность инспектора полиции. С 21 августа 1868 года дополнительно занимает должности секретаря малых судебных заседаний, почтмейстера и дистрикт — регистратора.
 30 сентября 1870 — 16 октября 1873 . Одновременно назначен на должность инспектора по доставке. С 20 марта 1872 дополнительно занимает должность мирового судьи () . С 13 марта 1873 года дополнительно занимает должность инспектора по найму и увольнению моряков торгового флота (), а также таможенника, чтобы дать ему возможность предоставлять лицензии на лодки в торговых целях.
 Генри Марджорибенкс Честер (, 1832—1914), эсквайр.
 1 августа 1869 — 22 августа 1870. Дополнительно занимал различные должности — дистрикт — регистратор, секретарь малых судебных заседаний, почтмейстер, метеорологический наблюдатель и инспектор по доставке (с 18 марта 1870 года).
 1 октября 1875 — 23 июля 1877. Одновременно назначен на должности таможенника, капитана порта, инспектора по найму и увольнению моряков торгового флота, инспектора по доставке, а с 30 сентября — дистрикт — регистратора. Стал первым магистратом полиции на Терсди после переноса правительственного поселения с Сомерсета на остров.
 Чарльз Эдвард Бедди (, 1838—1898), эсквайр.
 16 октября 1873 — 1 мая 1874 года. С 21 ноября 1873 года дополнительно занимает должность дистрикт-регистратора.
 Джордж Август Фредерик Элфинстон Далримпл (, 1826—1876).
 1 мая — 4 сентября 1874. С 28 мая 1874 дополнительно занимает должность таможенника, капитана порта, инспектора по найму и увольнению моряков торгового флота, инспектора по доставке, а с 1 июля — дистрикт-регистратора. Недолго пробыл на должности из-за лихорадки и инсульта.
 Кристофер Дойли Хэй Аплин (, 1819—1875), эсквайр.
 4 сентября 1874 — 1 октября 1875. С 16 сентября 1874 года дополнительно занимает должность таможенника, капитана порта, инспектора по найму и увольнению моряков торгового флота, инспектора по доставке, а с 24 сентября — дистрикт-регистратора.

Метеорологические наблюдения
С первых дней от основания поселения доктором Т. Гараном проводились метеорологические наблюдения за температурой воздуха в тени и на солнце, влажностью, атмосферным давлением, осадками и направлением ветра. Обработанные метеорологические таблицы, содержащие сводные наблюдения за несколько месяцев, периодически направлялись в офис губернатора Квинсленда.

Сводные наблюдения метеорологической станции (высота над средним уровнем поверхности океана 150 футов или около 46 м; побережья океана) за 1869 и 1875 годы, проведенные в соответствии Генри Честером и Кристофером Аплиним, напечатанные в правительственной газете Квинсленда «Queensland government gazette»:

Примечания

Ссылки
 Somerset. Pictures, photos, objects
 «New settlement at Cape York (journal of the voyage H.M.S. Salamander, &c., &c.)» // «The Empire», Tuesday 27 September 1864, p. 8
 «Report to the Colonial Secretary of Queensland by Mr. John Jardine. Somerset, March 1, 1865» // «The Brisbane Courier», Saturday 24 June 1865, p. 6
 «Narrative of the overland expedition of the Messrs. Jardine, from Rockhampton to Cape York, Northern Queensland. Frank and Alexander Jardine» / Compiled from the journals of the brothers, and edited by Frederick J. Byerley, (Engineer of Roads, Northern Division of Queensland). — Brisbane: J. W. Buxton, 1867. — p. 88
 «Somerset. North Queensland» // «The Illustrated Australian News», Monday 13 May 1878, p. 75
 Austin C. G. «Early history of Somerset and Thursday Island» // «Journal of the Royal Historical Society of Queensland», vol. 4, № 2, 1949, p. 216—230, ISSN 1837-8366
 Bayton J. «The mission to the Aborigines at Somerset» // «Journal of the Royal Historical Society of Queensland», vol. 7, № 3, 1965, p. 622—633, ISSN 0085-5804
 Carroll J. M. «Journey into Torres Straits» // «Queensland Heritage», vol. 2, № 1, 1969, p. 35-42, ISSN 0033-6157
 Moore, C. R. «Queensland's annexation of New Guinea in 1883» // «Journal of the Royal Historical Society of Queensland», vol. 12, № 1, 1984, p. 26-54, ISSN 0085-5804
 Australian Dictionary of Biography: Jardine, John (1807—1874)
 Australian Dictionary of Biography: Jardine, Francis Lascelles (Frank) (1841—1919)
 Australian Dictionary of Biography: Chester, Henry Marjoribanks (1832—1914)
 Australian Dictionary of Biography: Dalrymple, George Augustus (1826—1876)

Населённые пункты Квинсленда


text:
The Melbourne United Football Club was an Anglo-Celtic backed association football (soccer) club from Melbourne, Australia. Founded no later than early 1909 and presumably dissolved at the conclusion of the 1910 football season, the short lived club is known for being one of the six clubs to compete in the inaugural Victorian state tier one football league season of 1909, then known as the 'Amateur League'. Except for Williamstown, the five other clubs including United all used Middle Park stadium in Albert Park as a home venue for the regular season and Dockerty Cup matches. The club's colours were dark blue and dark yellow for the 1909 season, and did not achieve any accolades throughout its existence.

References

Soccer clubs in Melbourne
Association football clubs established in 1909
1909 establishments in Australia
Victorian Premier League teams
1910 disestablishments in Australia
Association football clubs disestablished in 1910
Defunct soccer clubs in Australia