text:
L'accident petroquímic de la Canonja de 2020 va tenir lloc el 14 de gener d'aquest any a les 18.41 hores. L'explosió es va originar en un reactor de l'empresa IQOXE d'aquest municipi que després s'estengué a una cisterna d'òxid d'etilè. L'accident va causar tres morts.

Empresa
L'empresa IQOXE (Industrias Químicas del Óxido de Etileno) pertany al grup industrial extremeny Cristian Lay Grupo Industrial, i és una companyia petroquímica dedicada a la producció d'òxid d'etilè, glicols i derivats de l'òxid d'etilè, ubicada al Polígon Petroquímic de Tarragona. Únic productor d'òxid d'etilè a Espanya, amb una capacitat instal·lada de 140.000 tones anuals i una plantilla de 120 treballadors. El 50% d'aquesta producció es destina a la fabricació de Glicol, que és una de les primeres matèries per a la producció de polímers PET. La nova planta que s'havia posat en marxa el juny del 2017 estava destinada a la producció d'espumes, cosmètica, detergents i anticongelants. La inhalació del gas a nivells baixos pot provocar irritació als ulls, la pell i les vies respiratòries, i pot arribar a provocar nàusees, vòmits, pèrdua de memòria i afectacions al sistema nerviós i reproductor amb dosis més altes, segons els informes de l'Institut Nacional de Seguretat i Higiene en el Treball.

IQOXE és hereva de l'antiga Industrias Químicas Asociadas (IQA), establerta al Camp de Tarragona el 1964 amb la participació de diverses multinacionals (Shell, Explosivos Río Tinto, Hoechst, Cepsa…) i dedicada inicialment al cracking de naftes. El 1978 es va posar en servei la planta d'òxid d'etilè i glicols, i el 1985 Shell va adquirir el 100% de les accions d'IQA, que el 1995 va vendre a La Seda de Barcelona (LSB). Aquesta entrà en concurs de creditors i l'any 2014 va vendre la unitat productiva d'IQA a La Canonja per 16,5 milions d'euros i la d'Artenius Espanya al Prat de Llobregat (Baix Llobregat) per 100.000 euros dedicada al plàstic reciclat, al grup extremeny Cristian Lay controlat que controlaria en un 85% l'empresari extremeny Ricardo Leal, un cop obtinguda la pertinent autorització judicial. I el president d'IQA José Luis Morlanes passà llavors a ser conseller delegat d'IQOXE. L'empresari extremeny Ricardo Leal (nascut el 15 d'octubre del 1955), posseeix una de les fortunes més elevades d'Extremadura, gràcies a les seves empreses com també a la diversificació d'inversions. I té situada la seva residència a la localitat de Jerez de los Caballeros (Badajoz), des d'on gestiona un patrimoni valorat en 230 milions d'euros segons Forbes. El grup empresarial Cristian Lay començà dedicant-se a la bijuteria, però degut a l'interès del seu propietari per diversificar les inversions, acabà controlant fins a 27 societats en sectors com l'energia, les indústries químiques o l'agricultura, que generen un negoci aproximat de 500 milions d'euros.

Explosió
El 14 de gener de 2020 a les 18:41 hores, una forta explosió originada en un reactor que després s'estendria cap a una cisterna d'òxid d'etilè causaria dos morts i vuits ferits en la mateixa instal·lació. Per la deflagració s'obligaria a milers de veïns a confinar-se a les seves cases tot i que segons fonts oficials no s'originà cap núvol tòxic. Tot i que el mitjà de comunicació d'investigació Porta Enrere del periodista Rafa Marrasé revelaria que sí que s'havien expulsat gasos tòxics, en concret òxid d'etilè, i que no s'havia fet cap anàlisi amb l'instrumental adequat per avaluar-ne l'impacte sobre les poblacions veïnes.

L'explosió va ser vista a varis quilòmetres a la rodona al voltant de La Canonja i la carretera N-340 on se situava el complex d'elaboració d'òxid d'etilè, compost el qual les autoritats seguiren afirmant que no era tòxic però sí molt inflamable. Els serveis mèdics informaren que dels vuits ferits de l'empresa química, dos que sofriren cremades prou greus varen ser evacuats d'urgència a l'Hospital Universitari Vall d'Hebron, un en estat crític i l'altre molt greu. La resta de cremats serien traslladats amb cremades de diversa consideració a l'Hospital Joan XXIII de Tarragona, i alguns que només patien lesions lleus serien donats d'alta aquell mateix dia. L'ona expansiva provocaria l'esfondrament parcial d'un edifici de cinc plantes de la plaça García Lorca de Torreforta, on un veí va morir a causa de l'impacte d'una planxa metàl·lica d'una tona, i un altre va haver de ser atès per una crisi d'ansietat.

L'afectació de l'explosió no sobrepassà el perímetre del polígon, motiu pel qual Protecció Civil no activà les sirenes d'alarma, segons argumentà la Generalitat en el seu moment. Els bombers però es desplegaren immediatament per contenir les flames que s'aconseguiren estabilitzar aquella mateixa nit. A conseqüència de l'incendi es restringí el trànsit a les carreteres N-340, C-31B i l'enllaç de la T-315 amb la A-7, que es reobriren a la circulació poc després. Renfe també interrompé la circulació de trens dels trams de Tarragona a Reus i de Tarragona a Port Aventura, el que afectà les línies R13, R14, R15, R16 i R17, així com la RT1 i la RT2, que també recuperaren la circulació poc després. Els serveis d'emergències reberen més de 1.600 trucades de veïns alarmats per l'explosió i les seves possibles conseqüències.

Investigació
El dimecres dia 15 l'empresa anuncià que obria una investigació interna sobre l'accident i que es posava a disposició de les autoritats per a les investigacions pertinents i a col·laborar des del primer moment amb Bombers i Protecció Civil.

El comitè d'empresa d'Industrias Químicas del Óxido de Etileno (IQOXE) de la Canonja, va anunciar a finals de novembre del 2019 unes jornades de vaga «davant el bloqueig de les negociacions del pacte d'empresa per part de la direcció». El mateix sindicat de Comissions Obreres (CCOO) denunciaria el 14 de gener, dia de l'accident, que les alarmes de confinament no havien funcionat després de l'explosió a l'empresa química IQOXE. CCOO assegurà que el pla d'emergències per risc químic, Plaseqat, activat en fase d'alerta, "no ha funcionat". I denuncià també que "ja havia denunciat" a la Generalitat que es detectaven problemes en el seu funcionament. L'altre sindicat amb representants a IQOXE, UGT, s'havia mostrat "preocupat" pels treballadors de la companyia i va lamentar la "nul·la sensibilitat d'empresaris i administracions per evitar accidents". Després de l'explosió els sindicats denunciaren de nou que "la precarització laboral a la planta no permetia garantir els nivells adequats de seguretat".

La Generalitat de Catalunya denunciaria també IQOXE per "no facilitar la informació i no seguir els protocols" després de l'explosió. Segons Sergi Delgado el llavors director de Protecció Civil, a causa de la falta de comunicació no es va poder fer una avaluació de la situació i per tant no es van fer sonar les sirenes preparades per anunciar a la població la recomanació de confinament per risc de toxicitat. Tot i que finalment no es produí un núvol tòxic sinó una explosió de grans dimensions.

Al vespre del dia 15 de gener, milers de persones es concentraren a la Plaça de la Font de Tarragona convocades per la Plataforma Cel Net per a exigir a l'administració que es responsabilitzés de la gestió del complex petroquímic i no es repetissin més accidents com el d'IQOXE, varen reclamar més mesures de seguretat a la indústria petroquímica, que es revisessin els protocols de seguretat i la comunicació a la ciutadania, a més de demanar també estudis independents sobre la qualitat de l'aire que respira la ciutadania. Quan es conegué la notícia de la tercera mort deguda a l'accident es guardà un minut de silenci i tot seguit s'emprengué una manifestació que es dirigí fins a la seu de l'Associació Empresarial Química de Tarragona (AEQT) en mostra de protesta.

L'Associació Empresarial Química de Tarragona per la seva banda va lamentar "profundament l'accident" a IQOXE, mostrant el seu condol per les víctimes i defensant que sí s'havien pres les mesures de seguretat pertinents, a més d'"estar en contacte amb les autoritats" i "col·laborar en la gestió de l'emergència" i la informació. També declararen que havien seguit els protocols de seguretat existents i les indicacions dels serveis d'emergència. Informant que en els pròxims dies es reunirien "de manera urgent" amb tots els agents implicats del territori per abordar "possibles accions i millores" del sector i revisar protocols.

Inspecció de Treball va explicar que l'empresa IQOXE havia rebut quatre sancions al llarg dels últims anys que oscil·laven entre els 2.000 i els 8.000 euros, per diversos incompliments de la normativa, i ha avançat una investigació a fons sobre l'accident mortal. El llavors conseller de Treball de la Generalitat, Chakir El Homrani precisà que dels quatre expedients oberts que van culminar en sanció, un es va imposar per les condicions laborals dels treballadors i les altres tres per incompliment en matèria de salut i seguretat. Segons l'informe del Departament de Territori i Sostenibilitat de l'any 2014-2015 i 2015-2016, l'empresa IQOXE "no garantia que complís adequadament les condicions fixades en l'autorització ambiental" i es demanava que "amb caràcter immediat, es prenguessin les mesures de prevenció/correcció necessàries per evitar l'afecció a les persones i al medi ambient". A l'informe elaborat l'any 2018 pel Departament de Territori i Sostenibilitat persistien els incompliments en matèria de contaminació atmosfèrica però es qualificaren de "poc rellevants".

En declaracions al Diari de Tarragona, els treballadors declararen que les retallades dins de l'empresa havien començat amb la compra d'IQA per part del grup Cristian Lay l'abril de 2014, al mateix temps que es minimitzava la inversió en manteniment i personal qualificat. Destacaren l'enorme pressió i estrés al que estava sotmès el cap de planta Òscar Saladié que morí en l'accident. Les retallades de personal provocaren que no hi hagués suficient personal per controlar panells i reactors, també que es comprés material de baixa qualitat com per exemple les juntes de procedència xinesa que segons aquests mateixos treballadors duren molt menys que les anteriors, o que quan hi havia un treball de manteniment gran per fer, es feia una subhasta entre emrpeses contractistes i s'escollia la més barata a més que se la pressionava perquè encara rebaixés més els costos. A tot això s'hi sumà la contractació d'un personatge que anomenaren "El Sombras" que acompanyava tots els treballadors de totes les seccions, i en mesurava la productivitat cronòmetre en mà. Aquesta enorme pressió i mancança de recursos explicaria, segons els treballadors, que no hi hagués cap treballador atenent les alarmes ni tampoc alguns panells perquè estaven dedicant-se a altres tasques necessàries de la planta. Negaren a més que estigués tot automatitzat ja que pel cost d'automatitzar els deien que sortia més rendible aprofitar el personal existent. Els treballadors culparen de la mort dels seus companys Òscar Saladié i Òscar Atance, a Ricardo Leal l'amo de la planta, a José Luis Morlanes el conseller delegat i a Joan Manuel Rodríguez Prats director de la planta.

Inspecció de Treball acabaria obrint un expedient a l'empresa IQOXE per incompliment de l'avaluació dels riscos laborals en la represa de l'activitat després de l'explosió a la seva planta de La Canonja. Decisió que es prengué després de reunir-se els representants dels sindicats de CCOO i de la UGT i de l'Associació Empresarial Química de Tarragona (AEQT).

L'empresa IQOXE va anunciar que iniciava els tràmits per presentar un expedient de regulació d'ocupació temporal arran de l'explosió, perquè considerava que aquesta havia sigut un fet imprevisible de tal magnitud que podia acollir-se a un cas de força major i resultava impossible realitzar l'activitat laboral a la pròpia planta. El Departament de Treball de la Generalitat però, denegà aquest ERO temporal ja que havia comprovat i resultava evident que tots els treballadors els dies posteriors a l'accident continuaven ocupant els seus llocs de treball i l'empresa s'havia reactivat.

Els sindicats CCOO i UGT convocarien una vaga general el 19 de febrer del mateix any, per reclamar més seguretat a la feina i de cara a la ciutadania, més inspectors de treball i una millora dels protocols d'avís a la població en casos d'emergències químiques. La vaga seria de 24 hores i a la tarda estaria prevista prevista una manifestació, que també estaria oberta a la ciutadania. La jornada de vaga seria un èxit amb el 100% de participació segons els sindicats convocants.

Reobertura
La Generalitat autoritzaria el dimecres 13 de maig de 2020 a la reobertura de la planta d'IQOXE, després que la companyia aportés al departament d'Empresa i Coneixement la documentació requerida per reprendre l'activitat. Tot i això només obriria la planta de producció d'òxid d'etilè i glicols que aquesta companyia té a les seves instal·lacions de la Canonja, la resta de plantes afectades seguirien aturades. El departament d'Empresa i Coneixement assegurava que havia comprovat "que la instal·lació compleix tota la normativa vigent en matèria de seguretat industrial" i acordava que la reobertura no s'estenia "a les plantes de derivats d'òxid d'etilè i òxid de propilè que l'empresa té en el mateix establiment, que hauran de seguir cada una el seu procés d'autorització per tal de poder tornar a l'activitat". S'assegurava que la reobertura era possible perquè la planta de diòxid d'etilè no s'havia vist afectada per l'accident tal com ho constatava l'Informe de Seguretat que analitzà la instal·lació per detectar-ne possibles riscos, així com el Dictamen de Seguretat que incloïa una inspecció completa de la instal·lació.

A més, s'elaborà un Pla d'Oportunitats de Millores de la planta d'òxid d'etilè, que establia tot un seguit de bones pràctiques en seguretat i fiabilitat de la instal·lació amb la resta de plantes de producció d'òxid d'etilè i glicols. Informe que concloïa "que els procediments i les pràctiques de seguretat implementades a IQOXE evidencien estar en línia amb els estàndards aplicats en la indústria europea que es regeix per la directiva Seveso".

Tot i la reobertura se seguia amb l'expedient informatiu que aniria a càrrec de l'empresa noruega DNV GL, la qual continuaria investigant les causes de l'accident i determinaria si aquest comportaria alguna mena de sanció quan es finalitzés. Aquest expedient informatiu o informe que encarregà la Generalitat a la companyia auditora danesa DNV GL, experta en grans accidents industrials, no fou concloent i es mogué dintre diverses hipòtesis i destacà les enormes dificultats que varen tenir per aconseguir disposar de la informació. La deflagració destruí la sala de control i va fer saltar pels aires totes les dades emmagatzemades al sistema informàtic del reactor sinistrat ja que la sala de control no estava bunqueritzada, com sí ho estan altres plantes semblants a Europa. Les dades dels reactors d'IQOXE no s'emmagatzemaven a cap núvol ni xarxa interna, més enllà dels dispositius físics de la planta. Ni el búnquer de la sala de control ni enviar les dades a un sistema informàtic extern són cap obligació legal. Així i tot, l'auditoria assenyalava dues probables causes, la descomposició tèrmica de l'òxid d'etilè i la creació d'un punt calent, "segurament un incendi", sense cap conclusió concreta.

El 20 de maig de l'any 2020 es feu públic que IQOXE no tenia un pla d'autoprotecció homologat. I que els plans d'autoprotecció tramitats per la companyia el 2017 i el 2018 no es van arribar a aprovar tampoc. Segons IQOXE la causa es devia a la lentitud de l'administració a l'hora de validar-los.

Un estudi de l'equip d'investigació del centre universitari de l'Institut Químic de Sarrià (IQS) encapçalat pel catedràtic d'Enginyeria Química, el doctor Eduard Serra, conclogué amb un informe presentat el 14 de juliol de 2020, que l'accident a IQOXE s'havia produït per "una concatenació de circumstàncies no detectables que portaren a una reacció química sobtada, inesperada i imprevisible per ser desconeguda". L'informe confirmava que l'explosió es produí durant el procés de producció d'un lot de MPEG 500 (metoxi-polietilenglicol) quan se superaren els 300 graus Celsius a l'interior del reactor, i això provocà l'explosió. I a més, el mateix informe assegurava que tot i l'explosió, tant el reactor com la seguretat eren els més moderns i avançats. Així entre les circumstàncies indicades per l'equip d'investigació, s'hi podien trobar la inestabilitat de la mescla dins del reactor, la diferència de temperatura entre la part alta i la base del reactor, que el producte final no cobria del tot l'ejector petit del reactor, i que la velocitat de reacció que era indetectable no permetia cap maniobra. El doctor Julià Sampere, també autor de l'estudi, explicà que cap dels fets per si sols era determinant per posar en risc la seguretat del reactor, però que la coincidència de tots ells generà una situació que segons reproduïren posteriorment al laboratori "porta a la descomposició violenta del MPEG". Segons els mateixos autors, el MPEG no era considerat un producte químic perillós, i que la seva investigació comprovà que sí que ho era si se'l sotmetia a temperatures superiors als 300 graus Celsius, ja que llavors el producte químic es descomponia i generava una pressió superior als 200 bars sent "altament explosiu". Finalment els investigadors declararen que la víctima de Torreforta era un fet "absolutament impensable" després que a causa de l'explosió es desprengués un fragment del reactor i aquest gràcies a un possible "efecte gir" es desplacés fins als 2.500 metres de distància.

El 8 de juliol de 2020 un altre treballador acabà morint també, aquesta vegada a la planta d'Emulsiones Poliméricas del mateix grup empresarial que IQOXE a Vila-seca (Tarragonès). Mesos més tard, el 15 d'octubre, Inspecció de Treball reconegué que "la manca de mesures de seguretat a IQOXE" fou la causa de la mort d'aquest treballador d'uns 60 anys, que es precipità deu metres en caure pel forat d'un muntacàrregues que havia revisat. L'home treballava per l'empresa Dominion Global, subcontractada per IQOXE Emulsiones Poliméricas.

Un any després de l'explosió, IQOXE afirmà que havia rebut més de 200 reclamacions d'afectats per la deflagració, destinant més de 2,8 milions per atendre-les, amb veïns que no tenien assegurança particular o que havien tingut problemes amb les companyies asseguradores. També informà que havia invertit 27 milions a renovar i optimitzar les instal·lacions per tal de mantenir la producció de la planta a Tarragona. 4 milions d'euros es destinaren a la seguretat de les instal·lacions, creant tres noves sales de control i implementant tot un conjunt de salvaguardes, a més d'altres mesures de seguretat "addicional" que se li exigia per llei. També construí nous tancs d'emmagatzematge de matèria primera i de productes finals mentre reconstruïa les naus d'envasats. IQOXE assegurà que amb aquestes inversions ja complia amb els controls de seguretat "més exigents".

Les seqüeles físiques i psicològiques dels treballadors afectats pel sinistre encara persistiren després d'un any, i aquests manifestaren que l'empresa ni cap directiu els arribà a trucar mai per saber la seva situació. Aquests treballadors denunciaren que l'empresa IQOXE seguia sense vetllar per la seguretat i que només estava invertint per reobrir i maximitzar els beneficis de la planta. Set treballadors seguien de baixa per diferents conseqüències relacionades amb la deflagració. La companyia no els oferí cap indemnització i tot el tractament mèdic l'hagueren de fer mitjançant la seguretat social i mútues privades contractades pels treballadors. Un dels ferits era un treballador jove que feia tres mesos que treballava a l'empresa amb un contracte temporal i que quan era l'hospital recuperant-se, la companyia IQOXE li comunicà que se li havia acabat el contracte i que no el renovarien. Aquests treballadors assenyalaren a José Luís Morlanes com a principal responsable del caràcter de l'empresa, persona que junt amb Juan Manuel Rodríguez Prats serien els dos principals investigats per la causa judicial per un presumpte delicte d'imprudència greu amb resultat de mort, lesions, danys i delicte contra el dret dels treballadors. Els treballadors expressaren molts dubtes sobre les millores de seguretat que anuncià la companyia i que ni tan sols s'havia bunqueritzat les sales de control. A més, posaren el focus en l'administració i la Generalitat de Catalunya perquè no consideraven prou proporcionats els controls i elements de protecció reglamentaris respecte al risc de fabricar el compost d'òxid d'etilè. La Generalitat de Catalunya i IQOXE continuaren afirmant que la companyia complia la normativa, i el govern de la Generalitat fins i tot digué que els requisits legals que s'imposaven a les empreses del sector eren més exigents dels que marcava la directiva europea. En l'acte intern de record de l'accident la companyia IQOXE no permeté que treballadors propis d'aquesta hi parlessin i poguessin expressar-s'hi, l'empresa en canvi decidí un format de minut de silenci tan sols i a l'acte hi assistiren 280 persones entre treballadors d'IQOXE, personal d'empreses subcontractades i familiars de les víctimes.

El 2 de juliol de 2021 Inspecció de Treball proposà una sanció de 180.000 euros a l'empresa Iqoxe per una "infracció molt greu" arran de l'accident del 14 de gener del 2020. Aquesta sanció era el resultat d'una investigació i anàlisi de documentació que segons l'organisme de la Generalitat fou "exhaustiva" i "molt complexa" i que determinà "la responsabilitat de l'empresa en els fets ocorreguts" i constatà "una infracció molt greu per diversos incompliments preventius de seguretat i salut laboral durant el procés de producció". Enric Binaixa, llavors secretari de Treball del govern, digué que la sanció interposada era "la màxima" que permetia la llei i una de les més altes que havia posat fins llavors Inspecció de Treball, a més digué que "el recorregut d'aquest terrible accident" seguiria la via penal, ja que "des del primer moment, la Inspecció, la Fiscalia i els jutjats de Tarragona" havien estat "en contacte". En un comunicat, Inspecció de Treball explicà que també proposaren un recàrrec de prestacions a la Seguretat Social "de les persones treballadores afectades per la falta de mesures de seguretat i salut laboral que van patir l'accident". Per la seva banda, IQOXE anuncià que recorreria la proposta de sanció ja que segons fonts de la companyia, consideraven que "les conclusions de la proposta de sanció no s'ajusten a la realitat dels fets que es van produir abans de l'desgraciat accident", i que l'accident no estava relacionat amb el que recollia Inspecció de Treball.

Comissió d'investigació al Parlament
El 3 de març de 2020 el Parlament de Catalunya inicià una "Comissió d'Estudi de la Seguretat del Sector de la Petroquímica" en la qual s'investigà sobre l'accident a la planta d'IQOXE. En aquesta comissió s'hi cità els principals dirigents d'IQOXE, José Luís Morlanes director general d'IQOXE i Ricardo Leal accionista majoritari de l'empresa, els quals però varen evitar la compareixença alegant que tenien "limitada la seva capacitat de resposta en seu parlamentària" per la investigació judicial que hi havia en marxa contra ells pel cas de l'accident. Com a alternativa proposaren la compareixença de l'advocat i portaveu d'IQOXE, Javier Fontcuberta, junt amb l'enginyer de la companyia Ferran Cabré. Proposta que seria rebutjada per la comissió.

Qui sí va accedir a declarar-hi foren el cap de la planta d'òxid d'etilè, Ferran Cabré cap de la planta d'òxid d'etilè, qui assegurà que el 14 de gener dia de l'accident la planta tenia un Pla d'Autoprotecció (PAU) "en vigor", contradint les declaracions la Direcció General de Protecció Civil a preguntes del Síndic de Greuges i la pròpia IQOXE. A la comissió també hi declarà el científic Emilio Palomares, director de l'Institut Català d'Investigació Química (ICIQ).

En aquesta comissió se sabé que l'empresa no va contactar amb els serveis d'emergència fins gairebé una hora després de l'explosió i que no va activar cap pla d'autoprotecció. L'expresident del comitè d'empresa d'IQOXE, Fernando Terrado, en compareixença a la comissió del Parlament, a finals de juny del 2020, va admetre públicament pressions de l'empresa per fer la mateixa feina i operar les plantes amb menys operadors. Terrado recordà que l'explosió del reactor 31-31 s'endugé la vida de "la meitat de la plantilla" al morir-hi Óscar Atance, el cap d'intervenció, i Òscar Saladiè, el director d'emergències, posant en valor la feina de la resta de la plantilla que sí va poder sopbreviure a l'explosió i es van quedar per aconseguir aturar la planta enmig del caos, ajudant els equips d'emergència i els bombers de l'empresa. Terrado afirmà també que si no es va avisar a temps el CECAT (Centre de Coordinació d'Emergències de Catalunya) potser seria perquè "no hi havia ningú per avisar el centre d'emergències".

A les conclusions de la comissió s'hi feren diferents recomanacions i consideracions al Govern en matèria de gestió de les emergències i de seguretat industrial, laboral, interna i externa. Entre d'altres recomanacions sinstà l'executiu a revisar el Plaseqta i el Plaseqcat, amb la col·laboració d'entitats, veïns, sindicats i corporacions locals. A més, s'hi considerà que les sales de control de les empreses s'haurien de bunqueritzar, a més d'haver-hi una caixa negra que permetés recuperar els registres de les plantes en cas d'explosió.

Judici
El 17 de juliol de 2020, el jutjat d'instrucció 1 de Tarragona dictà una interlocutòria on acordava l'aixecament del secret de les actuacions de les diligències obertes a conseqüència de l'explosió produïda a l'empresa IQOXE. Segons el sumari del cas, s'investigaven les deficiències detectades en la seguretat, la insuficiència del personal de vigilància, les condicions laborals i defectes en el manteniment de les instal·lacions i la maquinària, que haurien causat presumptes delictes d'imprudència greu amb resultat de mort, lesions, danys i delictes contra el dret dels treballadors. La primera peça del cas tractaria sobre les actuacions empresarials i administratives amb relació a les autoritzacions i llicències per alguns dels seus reactors que van comportar un increment significatiu de la capacitat de producció de l'empresa. I la segona peça tractaria sobre la investigació de presumptes delictes relacionats amb el medi ambient, ja que es desprenia que s'havien realitzat també vessaments directes al mar perquè la depuradora no tenia prou capacitat per tractar la gran quantitat de residus que produïa la fàbrica. L'Ajuntament de Tarragona anunciaria el dijous 23 de juliol que es presentaria com a acusació particular en la causa judicial sobre l'explosió d'IQOXE.

L'11 d'agost de 2020 s'havia donat entrada al Jutjat d'Instrucció núm. 1 de Tarragona d'un atestat dels Mossos d'Esquadra (actuant com a policia judicial dins les diligències prèvies 261/2020), en què s'informava que a la planta d'IQOXE es trobava a faltar un PLA D'AUTOPROTECCIÓ (PAU): "IQOXE La Canonja ha estat operant des de l'inici de la seva activitat sense un Pla d'Autoprotecció homologat, amb el coneixement tant de la mateixa empresa com de l'Administració competent". La jutgessa del cas va emetre llavors uns manaments judicials demanant investigar els informes desfavorables de Protecció Civil i també poder conèixer si existien informes sobre els simulacres realitzats pel Cos de Bombers de la Generalitat i en quins plans PAU es basaven aquests. Així el mes de maig ja s'havia fet públic que IQOXE no disposava d'aquest pla d'autoprotecció homologat en el moment de l'accident que permetés exercir l'activitat. També se sabia que IQOXE tot i tenir-los tramitats, no tenia aprovats els plans d'autoprotecció del 2013, 2017, el 2018 i el 2019. La interlocutòria judicial a més feia referència a delictes d'"imprudència greu amb resultat de mort, lesions i danys; delictes contra els drets dels treballadors, un reactor clandestí amb llicència modificada i vessaments il·legals de residus al mar de forma regular".

La jutgessa del cas IQOXE aixecà el secret de sumari l'estiu de 2020, i destacà en el seu escrit que "la planta de la Canonja venia desenvolupant la seva activitat amb una política empresarial d'increment de la producció i reducció de costos del que resulta indiciàriament un deficient manteniment de les instal·lacions i l'exercici de l'activitat sense les degudes condiciones de seguretat laboral i industrial exigibles a aquest tipus d'empreses químiques i amb un suficient número de treballadors per dur a terme el procés productiu amb les degudes garanties de seguretat". No es decretà cap mesura cautelar contra els dos principals investigats que seguiren en llibertat, i no se'ls arribà a detenir ni exigir el pagament de cap fiança. Tot i això, l'empresa IQOXE va arribar a denunciar mesos després públicament una suposada conxorxa per embrutar IQOXE i culpar-la sense proves de l'explosió. El portaveu de l'empresa comunicà que creien que diversos testimonis havien declarat de forma "orquestrada" en el judici i "construir un relat fals".

IQOXE indemnitzà la majoria de veïns afectats per l'explosió i arribà també a un acord amb la majoria de les famílies dels treballadors afectades per la deflagració del reactor, acord amb les famílies que implicava també renunciar a emprendre accions legals en el futur.

Filmografia
 L'any 2020 s'estrenà el documental A cambio de tu vida, en el qual a partir de l'explosió d'IQOXE es documenta la lluita laboral d'un grup d'obrers un tracte més just per part de les empreses de la petroquímica de Tarragona. El documental fou dirigit per Clara López de Eyto, Aurora Báez Boza, Sebastián Ramírez Tejeda, i Olatz Ovejero Alfonso, i guanyà els premis de la Secció Oficial DOC-U als DocsBarcelona, Sección Oficial - Cortos al Festival de Huesca, i Sección Oficial - Cortos de ZINEBI – Festival Internacional de Documental y Cortometrajes de Bilbao.

Bibliografia

Referències

Vegeu també
 Accident del càmping Los Alfaques
 Atemptat de Repsol
 Atemptat d'Enpetrol

Enllaços externs
 Els Plàstics, IQOXE, la Petroquímica de Tarragona i el seu futur, a Pirates verds, 24/1/2020
 Conviure amb el risc reportatge de 30 minuts sobre l'accident
 La gran explosió: corrupció, perill i deixadesa a la petroquímica publicació en primícia d'un capítol del llibre "La gran explosió" a El Crític

Història de Tarragona
Accidents
2020 a Catalunya


text:
Fodé Ballo-Touré (Conflans-Sainte-Honorine, 3 de janeiro de 1997) é um futebolista franco-senegalês que atua como lateral-esquerdo. Atualmente, joga pelo  e pela Seleção Senegalesa.

Carreira
Após jogar nas categorias de base do AS Éragny e do Paris Saint-Germain, Ballo-Touré atuou no time B deste último, entre 2014 e 2017, quando seu contrato se encerrou. Sua estreia na Ligue 1 foi com a camisa do , na vitória por 3 a 1 sobre o . Pelos Dogues, foram 47 jogos (45 pela primeira divisão, um pela Copa da França e outro pela Copa da Liga Francesa).

Em janeiro de 2019, assinou com o Monaco, onde chegou à final da Copa da França de 2020–21, terminando com o vice-campeonato. Com a camisa do time do principado, o lateral-esquerdo participou de 74 partidas (63 pela Ligue 1 e outras 11 pelas Copas nacionais).

Em julho de 2021, Ballo-Touré assinou com o  até 2025.

Carreira internacional
Nascido em Conflans-Sainte-Honorine e com origem senegalesa, nos arredores de Paris, Ballo-Touré possui também ascendência malinesa. Ele chegou a defender as seleções de base da França, porém optou em jogar pela Seleção Senegalesa principal, fazendo sua estreia em março de 2021, num empate sem gols contra o Congo.

Convocado para a Copa das Nações Africanas de 2021, atuou como titular na estreia contra a Guiné e saiu do banco de reservas contra o Malaui, ambos na primeira fase. Ele ainda atuou nas oitavas-de-final contra Cabo Verde, entrando no lugar de Saliou Ciss (repetindo a substitução feita no jogo anterior), quando os Leões da Teranga venciam por 1 a 0,acompanhando os demais jogos no banco de reservas até a decisão contra o Egito, que terminou com vitória senegalesa nos pênaltis por 4 a 2.

Títulos
Milan
 Campeonato Italiano: 2021–22

Seleção Senegalesa
 Copa das Nações Africanas: 2021

Ligações externas
 Perfil de Fodé Ballo-Touré - OGol.com.br

Naturais de Conflans-Sainte-Honorine
Futebolistas do Senegal
Futebolistas da França
Senegaleses de ascendência francesa
Futebolistas da Association Sportive de Monaco Football Club
Futebolistas do LOSC Lille
Futebolistas da Associazione Calcio Milan
Jogadores da Seleção Senegalesa de Futebol
Jogadores do Campeonato Africano das Nações de 2021
Jogadores da Copa do Mundo FIFA de 2022

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Murder Dog IV: Trial of the Murder Dog is a 2011 video game by Irish independent developer Stephen Gillmurphy, under the name thecatamites. Murder Dog is an adventure game which involves the player in a courtroom defense of the titular Murder Dog, a canine with a comically obvious penchant for murder. Whilst Murder Dog was satirical in nature, the game received recognition from many critics for its subversive commentary on the justice system.

Plot

The player assists "noted murder enthusiast" Murder Dog, a canine on trial at the Hague for "crimes against humanity", charged with "more than 1,500 instances of brutal homicide". Murder Dog is openly unremorseful for the suffering he has caused and vows to murder again, stating openly his "thirst for bloodshed remains voluminous." It is up to the player to present Murder Dog's case and determine the outcome through one of six endings. A small dog located at the bottom of the screen provides commentary on the proceedings as they unfold and their implications for the justice system, whilst opining over the nature of violence and justice.

Gameplay

The player presents Murder Dog's case using a point-and-click interface to plead their case, present multiple items of evidence, call and cross-examine witnesses, and rest their case. Dialog is presented to the player through a dialog box, as well as a lower dialog box for commentary by the small dog. The dialog options in the game create branching depending on the evidence that is submitted, although it is up to the player as to whether to indict or attempt to exculpate Murder Dog for his crimes. For instance, Murder Dog can eat the evidence presented, destroy witnesses, and attempt to refute the evidence and witness testimonies presented, as well as attempting to murder the jury.

Development

Murder Dog IV was developed by Irish independent game developer Stephen Gillmurphy, known for his work on the game Space Funeral and other independent titles. The game was developed by Gillmurphy over two weeks for a game jam on the defunct platform Super Friendship Club. In 2011, the game was released as part of the IGF Pirate Kart, a compilation of independent video games organised by Mike Meyer resembling a multicart for entry in the 2012 Independent Games Festival. In October 2019, a Macintosh port of the game was published by programmer Jonathan Cole.

Reception

Murder Dog IV received positive attention from critics as a satirical game and unexpected source of subversive commentary on the justice system. As part of a series of articles titled At Play in the Carceral State, Vice writer Cameron Kunzelman reflected the game "revels in the arbitrariness of justice" and "meditates on real-world ideas in a strange, chaotic, and overly-violent way," pressuring "the things we take for granted about the justice system, and about the notion of justice period." Writing for Rock Paper Shotgun Alec Meer sardonically praised the game as a "libertarian rebuke of the modern justice society" and "liberal treatise against the covert endorsement and use of violence by police". A follow-up retrospective by Brendan Caldwell concured the game was "dangerously self-aware", noting "for unknown reasons", the "verbose dog at the bottom of the screen...finds the entire justice system quaint and unnecessary. He is excellent." Writing for Paste, Darius Kazemi praised the game as a "vehicle for wildly funny parody and social commentary", describing the art style as "perfect."

Murder Dog IV was also a winning entry in the 2020 Game Developers Conference Game Narrative Review Competition, in which game design students complete a detailed analysis of the narrative elements of a game of their choice in their program. Analysing the game, Merita Lundstrom of University of California Santa Cruz stated the game "poses a number
of interesting questions about the nature of courtroom proceedings, the failings of the
judicial court system, and the relationship between the player and their protagonist's
heinous actions," stating the game's "absurdist humor and hand-formed visuals create the perfect atmosphere for a game as playful and satirical as this
one."

References

External links

2011 video games
Criminal law video games
Indie video games
MacOS games
Satirical video games
Windows games
Video games about dogs
Video games developed in Ireland
Single-player video games


text:
The 1904 Texas gubernatorial election was held to elect the Governor of Texas. Incumbent Governor S. W. T. Lanham was re-elected to a second term over Republican J. G. Lowden.

General election

Candidates
Pat B. Clark (Populist)
W. D. Jackson (Prohibition)
Frank Leitner (Socialist Labor)
S. W. T. Lanham, incumbent Governor (Democratic)
J. G. Lowden (Republican)
Word H. Mills (Socialist)

Results

References

1904
Texas
1904 Texas elections


text:
Kursdorf is a ghost village in Schkeuditz, Saxony, Germany. The site is located near the state border with Saxony-Anhalt. Situated between the two runways of Leipzig/Halle Airport (Germany's second-busiest cargo airport), the village has been described as the "loudest village in Germany." Its population has declined since the mid-20th century, to the point that since 2017, the village has had no inhabitants.

Location

Kursdorf is located within Leipzig/Halle Airport, in the town of Schkeuditz between Leipzig and Halle (Saale). To the south is runway 08R/26L, and to the north is the Erfurt–Leipzig/Halle high-speed railway (near the Leipzig/Halle Airport station), Autobahn 14, and runway 08L/26R. Being surrounded by runways and taxiways, the only way out of the village is to the east, under an aircraft bridge.

History

The town has been recorded since at least 1500, originally as Kunsstorf and Kurzsdorf. It was part of Amt Schkeuditz until the 1800s, when  was established. It was then moved to  as part of East German district reforms in 1992. In 1994 the town was annexed into Schkeuditz, which was later reorganized into the districts of Leipziger Land (1994–1999), Delitzsch (1999–2008) and Nordsachsen (2008–).

The church in Kursdorf was built in the 14th century, making it one of the oldest in the  (church district); its south side is inscribed with the years 1310 and 1345, possibly due to rebuilding. Unlike most churches, its tower faces east. The altar, dating from 1777, and the organ of the church are still preserved. The building was renovated in 2001.

The population of the village has gradually declined since 1950 (at a peak of around 500), mainly because of excessive noise levels; onsite sensors indicated that the average sound level was over 58.7 decibels due to noise from cars, trains, and planes. Kursdorf was described as a "Schallinferno" (sound inferno) and "das lauteste Dorf Deutschlands" (the loudest village in Germany) by Der Tagesspiegel. The airport became a hub of DHL Aviation, leading to increased noise levels in the nighttime when cargo flights arrive and depart. As a result, Leipzig/Halle Airport invested over 100 million euros into soundproofing for the village, including earthen walls, soundproof windows, and reinforced roofing, but many residents relocated to , another village in Schkeuditz. Residents also described the smell as "almost unbearable" due to fuels like kerosene constantly being burned by vehicles.

The "Friendly Hotel", built in 1997, was sold to the district of Nordsachsen for over 500,000 euros in 2015. It was used to accommodate asylum seekers, of which there were over 600 in the district.

In 2011, 44 vacant houses in the village were demolished for materials, and in 2017, 27 more were demolished for safety reasons. A parking lot was built in their place. The last residents moved out in 2017, making it a ghost town. The church and former school (both under monument protection) remained, as well as the airport's medical center and the Friendly Hotel. The last  (Christmas Eve service) at the church occurred in 2015.

References

External links
 Unofficial website (in German)
 Illustrated multimedia report by Leipziger Volkszeitung (in German)

Villages in Saxony
Schkeuditz
Nordsachsen
Ghost towns in Germany


text:
Die Venus Medici ist eine antike Statue vom Typus der Venus pudica, der schamhaften Venus.

Sie entstand im 1. Jahrhundert v. Chr. und gehört wie das Vorbild der Kapitolinischen Venus in das Umfeld hellenistischer Umbildungen der Aphrodite von Knidos, deren Original um 350/40 v. Chr. von Praxiteles geschaffen wurde. Bei einer Höhe von 1,53 Meter ist die lebensgroße Statue aus Marmor 0,42 Meter breit und 0,56 Meter tief.

Die genaue Herkunft ist unbekannt, doch legt die früheste Erwähnung der Statue in einem der Manuskripte des neapolitanischen Antiquars Pirro Ligorio nahe, dass die Skulptur vor 1550 bei den Trajansthermen in Rom gefunden wurde. Wohl bereits am Ende des 16. Jahrhunderts gelangte sie in den Besitz der Familie Medici; im Jahr 1638 wird sie erstmals gesichert erwähnt und ihr Standort in der Villa Medici in Rom dokumentiert. Im August 1677 wurde sie von Rom nach Florenz geschickt, wo sie 1688 in der Tribuna der Uffizien Aufstellung fand. Während dieses Transportes brachen Arme und Kopf sowie die Statuenstütze in Form eines kleinen Delphins, auf dessen Rücken zwei Eroten reiten. Nach 1800 kam sie unter Napoleon für zwölf Jahre nach Paris. Seit 1815 befindet sie sich unter der Inventarnummer 224 wieder in der Sammlung der Uffizien.

Chemische Analysen des Objektes ergaben, dass das Haupt der Statue ursprünglich goldene Blätter zierten. Weiterhin hatte sie rote Lippen und Ohrlöcher.

Nicht die Venus Medici, aber eine Statue dieses Typus war Vorbild für das berühmte Gemälde Sandro Botticellis (1445–1510) Die Geburt der Venus (um 1486). Ein Gemälde mit einer Darstellung der Tribuna in den Uffizien des deutsch-britischen Malers Johann Zoffany aus den 1770er Jahren, heute im Besitz der Royal Collection der britischen Königsfamilie, demonstriert das hohe Maß an Bewunderung, das der Venus Medici neben den anderen in der Tribuna der Uffizien präsentierten Werken zukam. Dass sich Reproduktionen der Statue in verschiedenen Materialien, auch in Porzellan, in bildungsbürgerlichen Haushalten bis weit ins 19. Jahrhundert höchster Beliebtheit erfreuten, beweisen die Verse aus der "Frommen Helene" von Wilhelm Busch (1872), in denen ein Kater die auf dem Kamingesims aufgestellte Porzellanreplik der Venus Medici zum Absturz bringt: "Sehr in Ängsten sieht man ihn/ Aufwärts sausen am Kamin// Ach! - Die Venus ist perdü-/ Klickeradoms! - von Medici!".

Literatur
 Wiltrud Neumer-Pfau: Studien zur Ikonographie und gesellschaftlichen Funktion hellenistischer Aphrodite-Statuen. Habelt, Bonn 1982, S. 183–191.

 Brunilde Sismondo Ridgway: Hellenistic sculpture 1. The styles of ca. 331-200 B.C. Bristol Classical Press, Bristol 1990, ISBN 0-299-11820-7, S. 354 Taf. 179.
 Martin Flashar in: Peter Cornelis Bol (Hrsg.): Die Geschichte der antiken Bildhauerkunst. Band 3. Zabern, Mainz 2007, S. 338–340 Abb. 342 a–b.
 Dietrich Boschung, Die Rezeption antiker Statuen als Diskurs. Das Beispiel der Venus Medici, in: Zentren und Wirkungsräume der Antikerezeption. Paderborn 2007, S. 165–175.

Weblinks

Anmerkungen

Venus (Bildende Kunst)
Marmorskulptur (Antike)
Antike Statue
Medici
Skulptur (1. Jahrhundert v. Chr.)
Uffizien
Frauenskulptur
Ersterwähnung 1638


text:
Sinningia brasiliensis är en tvåhjärtbladig växtart som först beskrevs av Eduard August von Regel och Franz Schmidt och fick sitt nu gällande namn av Wiehler och Chautems.

Sinningia brasiliensis ingår i släktet Sinningia och familjen Gesneriaceae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Plisterordningen
brasiliensis


text:
Il 100º Congresso degli Stati Uniti d'America, composto dalla Camera dei Rappresentanti e dal Senato, è stato il ramo legislativo del governo federale statunitense in carica dal 3 gennaio 1987 al 3 gennaio 1999.

Senato

Riepilogo della composizione
 Partito Democratico: 55
 Partito Repubblicano: 45

Leadership
 Presidente (Vicepresidente degli Stati Uniti): George H. W. Bush (R-TX),
 Presidente pro tempore: John C. Stannis (D-MS)

Leadership della Maggioranza
 Leader della Maggioranza: Robert Byrd (D-ME)
 Assistente Leader: Alan Cranston (D-CA)

Leadership della Minoranza
 Leader della Minoranza: Bob Dole (R-KS)
 Assistente Leader: Alan K. Simpson (R-WY)

Senatori ordinati per Stato

Alabama
 Howell Heflin (D)
 Richard Shelby (D)

Alaska
 Ted Stevens (R)
 Frank Murkowski (R)

Arizona
 Dennis DeConcini (D)
 John McCain (R)

Arkansas
 Dale Bumpers (D)
 David Pryor (D)

California
 Alan Cranston (D)
 Pete Wilson (R)

Carolina del Nord
 Jesse Helms (R)
 Terry Sanford (D)

Carolina del Sud
 Strom Thurmond (R)
 Ernest Hollings (D)

Colorado
 William L. Armstrong (R)
 Tim Wirth (D)

Connecticut
 Lowell Weicker (R)
 Chris Dodd (D)

Dakota del Nord
 Quentin N. Burdick (D)
 Kent Conrad (D)

Dakota del Sud
 Larry Pressler (R)
 Tom Daschle (D)

Delaware
 William V. Roth (R)
 Joe Biden (D)

Florida
 Lawton Chiles (R)
 Bob Graham (D)

Georgia
 Sam Nunn (D)
 Wyche Fowler (D)

Hawaii
 Daniel Inouye (D)
 Spark Matsunaga (D),

Idaho
 James A. McClure (R)
 Steve Symms (R)

Illinois
 Alan J. Dixon (D)
 Paul Simon (D)

Indiana
 Dick Lugar (R)
 Dan Quayle (R)

Iowa
 Chuck Grassley (R)
 Tom Harkin (D)

Kansas
 Bob Dole (R)
 Nancy Landon Kassebaum (R)

Kentucky
 Wendell H. Ford (D)
 Mitch McConnell (R)

Louisiana
 J. Bennett Johnston (D)
 John Breaux (D)

Maine
 William Cohen (R)
 George J. Mitchell (D)

Maryland
 Paul Sarbanes (D)
 Barbara Mikulski (D)

Massachusetts
 Ted Kennedy (D)
 John Kerry (D)

Michigan
 Donald W. Riegle, Jr. (D)
 Carl Levin (D)

Minnesota
 David Durenberger (R)
 Rudy Boschwitz (R)

Mississippi
 John C. Stennis (D)
 Thad Cochran (R)

Missouri
 John Danforth (R)
 Kit Bond (R)

Montana
 John Melcher (D)
 Max Baucus (D)

Nebraska
 J. James Exon (D)
 Edward Zorinsky (D) fino a 6 marzo 1987
 David Karnes (R) dall'11 marzo 1987

Nevada
 Harry Reid (D)
 Chic Hecht (R)

New Hampshire
 Gordon J. Humphrey (R), fino al 4 dicembre 1990
 Warren Rudman (R)

New Jersey
 Bill Bradley (D)
 Frank Lautenberg (D)

New York
 Daniel Patrick Moynihan (D)
 Al D'Amato (R)

Nuovo Messico
 Pete Domenici (R)
 Jeff Bingaman (D)

Ohio
 John Glenn (D)
 Howard Metzenbaum (D)

Oklahoma
 David Boren (D)
 Don Nickles (R)

Oregon
 Mark Hatfield (R)
 Bob Packwood (R)

Pennsylvania
 H. John Heinz III (R)
 Arlen Specter (R)

Rhode Island
 Claiborne Pell (D)
 John Chafee (R)

Tennessee
 Jim Sasser (D)
 Al Gore (D)

Texas
 Lloyd Bentsen (D)
 Phil Gramm (R)

Utah
 Jake Garn (R)
 Orrin Hatch (R)

Vermont
 Robert Stafford (R)
 Patrick Leahy (D)

Virginia
 John Warner (R)
 Paul Trible (R)

Washington
 Brock Adams (D)
 Daniel J. Evans (R)

Virginia Occidentale
 Robert Byrd (D)
 Jay Rockefeller (D)

Wisconsin
 William Proxmire (D)
 Bob Kasten (R)

Wyoming
 Malcolm Wallop (R)
 Alan K. Simpson (R)

Camera dei Rappresentanti

Riepilogo della composizione all'inizio del 100º congresso
 Partito Democratico: 258
 Partito Repubblicano: 177
 Vacante: 0

Leadership
 Speaker: Jim Wright (D-TX),

Leadership della Maggioranza
 Leader della Maggioranza: Tom Foley (D-WA),

Leadership della Minoranza
 Leader della Minoranza: Robert Michel (R-IL)

Alabama
(5 Democratici, 2 Repubblicani)
 1. Sonny Callahan (R)
 2. William Louis Dickinson (R)
 3. Bil Nichols (D) fino 13 dicembre 1988
 4. Tom Bevill (D)
 5. Ronnie Flippo (D)
 6. Ben Erdreich (D)
 7. Claude Harris, Jr. (D)

Alaska
(1 Repubblicano)
 At Large. Don Young (R)

Arizona
(4 Repubblicani, 1 Democratico)
 1. John Jacob Rhodes III (R)
 2. Mo Udall (D)
 3. Bob Stump (R)
 4. Jon Kyl (R)
 5. Jim Kolbe (R)

Arkansas
(3 Democratici, 1 Repubblicano)
 1. William Vollie Alexander, Jr. (D)
 2. Tommy F. Robinson (D)
 3. John Paul Hammerschmidt (R)
 4. Beryl Anthony, Jr. (D)

California
(27 Democratici, 18 Repubblicani)
 1. Douglas H. Bosco (D)
 2. Wally Herger (R)
 3. Bob Matsui (D)
 4. Vic Fazio (D)
 5. Sala Burton (D) fino al 1 febbraio 1987
 Nancy Pelosi (D) dal 2 giugno 1987
 6. Barbara Boxer (D)
 7. George Miller (D)
 8. Ron Dellums (D)
 9. Pete Stark (D)
 10. Don Edwards (D)
 11. Tom Lantos (R)
 12. Tom Campbell (R)
 13. Norman Mineta (D)
 14. Norman D. Shumway (R)
 15. Tony Coelho (D)
 16. Leon Panetta (D)
 17. Chip Pashayan (R)
 18. Richard Lehman (D)
 19. Robert J. Lagomarsino (R)
 20. Bill Thomas (R)
 21. Elton Gallegly (R)
 22. Carlos J. Moorhead (R)
 23. Anthony Beilenson (D)
 24. Henry Waxman (D)
 25. Edward R. Roybal (D)
 26. Howard Berman (D)
 27. Mel Levine (D)
 28. Julian Dixon (D)
 29. Gus Hawkins (D)
 30. Matthew G. Martínez (D)
 31. Mervyn M. Dymally (D)
 32. Glenn M. Anderson (D)
 33. David Dreier (R)
 34. Esteban Edward Torres (D)
 35. Jerry Lewis (R)
 36. George Brown, Jr. (D)
 37. Al McCandless (R)
 38. Bob Dornan (R)
 39. William E. Dannemeyer (R)
 40. Robert Badham (R)
 41. Bill Lowery (R)
 42. Dan Lungren (R)
 43. Ron Packard (R)
 44. Jim Bates (D)
 45. Duncan Hunter (R)

Carolina del Nord
(8 Democratici, 3 Repubblicani)
 1. Walter B. Jones, Sr. (D)
 2. Tim Valentine (D)
 3. Martin Lancaster (D)
 4. David Price (D)
 5. Stephen L. Neal (D)
 6. Howard Coble (R)
 7. Charlie Rose (D)
 8. Bill Hefner (D)
 9. Alex McMillan (R)
 10. Cass Ballenger (R)
 11. James M. Clarke (D)

Carolina del Sud
(4 Democratici, 2 Repubblicani)
 1. Arthur Ravenel, Jr. (R)
 2. Floyd Spence (R)
 3. Butler Derrick (D)
 4. Liz J. Patterson (D)
 5. John Spratt (D)
 6. Robin Tallon (D)

Colorado
(3 Democratici, 3 Repubblicani)
 1. Patricia Schroeder (D)
 2. David Skaggs (D)
 3. Ben Nighthorse Campbell (D)
 4. Hank Brown (R)
 5. Joel Hefley (R)
 6. Daniel Schaefer (R)

Connecticut
(3 Democratici, 3 Repubblicani)
 1. Barbara Kennelly (D)
 2. Sam Gejdenson (D)
 3. Bruce Morrison (D)
 4. Stewart McKinney (R) fino al 7 maggio 1987
Chris Shays (R) dal 18 agosto 1987
 5. John G. Rowland (R)
 6. Nancy Johnson (R)

Dakota del Nord
(1 Democratico)
 At Large. Byron Dorgan (D)

Dakota del Sud
(1 Democratico)
 At Large. Timothy P. Johnson (D)

Delaware
(1 Democratico)
 At Large. Thomas Carper (D)

Florida
(12 Democratici, 7 Repubblicani)
 1. Earl Hutto (D)
 2. James W. Grant (D)
 3. Charles Edward Bennett (D)
 4. Bill Chappell (D)
 5. Bill McCollum (R)
 6. Buddy MacKay (D)
 7. Sam Gibbons (D)
 8. Bill Young (R)
 9. Michael Bilirakis (R)
 10. Andy Ireland (R)
 11. Bill Nelson (D)
 12. Tom Lewis (R)
 13. Connie Mack III (R)
 14. Dan Mica (D)
 15. E. Clay Shaw, Jr. (R)
 16. Lawrence J. Smith (D)
 17. William Lehman (D)
 18. Claude Pepper (D)
 19. Dante Fascell (D)

Georgia
(8 Democratici, 2 Repubblicanio)
 1. Robert Lindsay Thomas (D)
 2. Charles Floyd Hatcher (D)
 3. Richard Ray (D)
 4. Pat Swindall (R)
 5. John Lewis (D)
 6. Newt Gingrich (R)
 7. George Darden (D)
 8. J. Roy Rowland (D)
 9. Ed Jenkins (D)
 10. Doug Barnard, Jr. (D)

Hawaii
(1 Repubblicano, 1 Democratico)
 1. Pat Saiki (R)
 2. Daniel Akaka (D)

Idaho
(1 Repubblicano, 1 Democratico)
 1. Larry Craig (R)
 2. Richard H. Stallings (D)

Illinois
(13 Democratici, 9 Repubblicani)
 1. Charles Hayes (D)
 2. Gus Savage (D)
 3. Marty Russo (D)
 4. Jack Davis (R)
 5. William Lipinski (D)
 6. Henry Hyde (R)
 7. Cardiss Collins (D)
 8. Dan Rostenkowski (D)
 9. Sidney Yates (D)
 10. John Edward Porter (R)
 11. Frank Annunzio (D)
 12. Phil Crane (R)
 13. Harris Fawell (R)
 14. Dennis Hastert (R)
 15. Edward Rell Madigan (R)
 16. Lynn Morley Martin (R)
 17. Lane Evans (D)
 18. Robert Michel (R)
 19. Terry L. Bruce (D)
 20. Dick Durbin (D)
 21. Melvin Price (D) fino al 22 aprile 1988
Jerry Costello (D), dal 9 agosto 988
 22. Kenneth J. Gray (D)

Indiana
(6 Democratici, 4 Repubblicani)
 1. Pete Visclosky (D)
 2. Philip Sharp (D)
 3. John P. Hiler (R)
 4. Dan Coats (R)
 5. Jim Jontz (D)
 6. Dan Burton (R)
 7. John T. Myers (R)
 8. Frank McCloskey (D)
 9. Lee Hamilton (D)
 10. Andrew Jacobs, Jr. (D)

Iowa
(4 Repubblicani, 2 Democratici)
 1. Jim Leach (R)
 2. Tom Tauke (R)
 3. Dave Nagle (D)
 4. Neal Edward Smith (D)
 5. Jim Ross Lightfoot (R)
 6. Fred Grandy (R)

Kansas
(3 Repubblicani, 2 Democratici)
 1. Pat Roberts (R)
 2. Jim Slattery (D)
 3. Jan Meyers (R)
 4. Dan Glickman (D)
 5. Bob Whittaker (R)

Kentucky
(4 Democratici, 3 Repubblicani)
 1. Carroll Hubbard, Jr. (D)
 2. William Huston Natcher (D)
 3. Romano Mazzoli (D)
 4. Jim Bunning (R)
 5. Hal Rogers (R)
 6. Larry J. Hopkins (R)
 7. Carl C. Perkins (D)

Louisiana
(5 Democratici, 3 Repubblicani)
 1. Bob Livingston (R)
 2. Lindy Boggs (D)
 3. Billy Tauzin (D)
 4. Buddy Roamer (D), fino al 14 marzo 1988
Jim McCrery (R) dal 16 aprile 1988
 5. Jerry Huckaby (D)
 6. Richard Baker (R)
 7. Jimmy Hayes (D)
 8. Clyde C. Holloway (R)

Maine
(1 Democratico, 1 Repubblicano)
 1. Joseph E. Brennan (D)
 2. Olympia Snowe (R)

Maryland
(6 Democratici, 2 Repubblicani)
 1. Roy Dyson (D)
 2. Helen Delich Bentley (R)
 3. Ben Cardin (D)
 4. Tom McMillen (D)
 5. Steny Hoyer (D)
 6. Beverly Byron (D)
 7. Kweisi Mfume (D)
 8. Connie Morella (R)

Massachusetts
(10 Democratici, 1 Repubblicano)
 1. Silvio Conte (R)
 2. Edward Boland (D)
 3. Joseph D. Early (D)
 4. Barney Frank (D)
 5. Chester G. Atkins (D)
 6. Nicholas Mavroules (D)
 7. Ed Markey (D)
 8. Joseph Patrick Kennedy II (D)
 9. Joe Moakley (D)
 10. Gerry Studds (D)
 11. Brian J. Donnelly (D)

Michigan
(11 Democratici, 7 Repubblicani)
 1. John Conyers (D)
 2. Carl D. Pursell (R)
 3. Howard Wolpe (D)
 4. Fred Upton (R)
 5. Paul B. Henry (R)
 6. Milton Robert Carr (D)
 7. Dale E. Kildee (D)
 8. Bob Traxler (D)
 9. Guy Vander Jagt (R)
 10. Bill Schuette (R)
 11. Robert William Davis (R)
 12. David E. Bonior (D)
 13. George W. Crockett, Jr. (D)
 14. Dennis M. Hertel (D)
 15. William D. Ford (D)
 16. John Dingell (D)
 17. Sander Levin (D)
 18. William S. Broomfield (R)

Minnesota
(5 Democratici, 3 Repubblicani)
 1. Tim Penny (D)
 2. Vin Weber (R)
 3. Bill Frenzel (R)
 4. Bruce Vento (D)
 5. Martin Olav Sabo (D)
 6. Gerry Sikorski (D)
 7. Arlan Stangeland (R)
 8. Jim Oberstar (D)

Mississippi
(4 Democratici e 1 Repubblicano)
 1. Jamie L. Whitten (D)
 2. Mike Espy (D)
 3. Gillespie V. Montgomery (D)
 4. Mike Parker (D)
 5. Trent Lott (R)

Missouri
(5 Democratici, 4 Repubblicani)
 1. Bill Clay (D)
 2. Jack Buechner (R)
 3. Dick Gephardt (D)
 4. Ike Skelton (D)
 5. Alan Wheat (D)
 6. Earl Thomas Coleman (R)
 7. Gene Taylor (R)
 8. Bill Emerson (R)
 9. Harold Volkmer (D)

Montana
(1 Democratico, 1 Repubblicano)
 1. John Patrick Williams (D)
 2. Ron Marlenee (R)

Nebraska
(3 Repubblicani)
 1. Doug Bereuter (R)
 2. Hal Daub (R)
 3. Virginia Smith (R)

Nevada
(1 Democratico, 1 Repubblicano)
 1. James Bilbray (D)
 2. Barbara Vucanovich (R)

New Hampshire
(2 Repubblicani)
 1. Bob Smith (R)
 2. Judd Gregg (R)

New Jersey
(8 Democratici, 6 Repubblicani)
 1. James Florio (D)
 2. William J. Hughes (D)
 3. James J. Howard (D) fino al 25 marzo 1988
Frank Pallone (D) dall'8 novembre 1988
 4. Chris H. Smith (R)
 5. Marge Roukema (R)
 6. Bernard J. Dwyer (D)
 7. Matthew John Rinaldo (R)
 8. Robert A. Roe (D)
 9. Robert Torricelli (D)
 10. Peter W. Rodino (D)
 11. Dean Gallo (R)
 12. Jim Courter (R)
 13. Jim Saxton (R)
 14. Frank Guarini (D)

New York
(20 Democratici, 14 Repubblicani)
 1. George Hochbrueckner (D)
 2. Thomas J. Downey (D)
 3. Robert Mrazek (D)
 4. Norman Lent (R)
 5. Raymond McGrath (R)
 6. Floyd Flake (D)
 7. Gary Ackerman (D)
 8. James H. Scheuer (D)
 9. Thomas J. Manton (D)
 10. Chuck Schumer (D)
 11. Ed Towns (D)
 12. Major Owens (D)
 13. Stephen J. Solarz (D)
 14. Guy Molinari (R)
 15. Bill Green (R)
 16. Charles B. Rangel (D)
 17. Ted Weiss (D)
 18. Robert Garcia (D)
 19. Mario Biaggi (D)
 20. Joe DioGuardi (R)
 21. Hamilton Fish IV (R)
 22. Ben Gilman (R)
 23. Samuel S. Stratton (D)
 24. Jerry Solomon (R)
 25. Sherwood Boehlert (R)
 26. David O'Brien Martin (R)
 27. George C. Wortley (R)
 28. Matthew M. McHugh (D)
 29. Frank Horton (R)
 30. Louise Slaughter (D)
 31. Jack Kemp (R)
 32. John J. LaFalce (D)
 33. Henry J. Nowak (D)
 34. Amo Houghton (R)

Nuovo Messico
(2 Repubblicani, 1 Democratico)
 1. Manuel Lujan Jr. (R)
 2. Joe Skeen (R)
 3. Bill Richardson (D)

Ohio
(11 Democratici, 10 Repubblicani)
 1. Charlie Luken (D)
 2. Bill Gradison (R)
 3. Tony Hall (D)
 4. Mike Oxley (R)
 5. Del Latta (R)
 6. Bob McEwen (R)
 7. Mike DeWine (R)
 8. Buz Lukens (R)
 9. Marcy Kaptur (D)
 10. Clarence Miller (R)
 11. Dennis Eckart (D)
 12. John Kasich (R)
 13. Donald Pease (D)
 14. Thomas C. Sawyer (D)
 15. Chalmers Wylie (R)
 16. Ralph Regula (R)
 17. James Traficant (D)
 18. Douglas Applegate (D)
 19. Edward F. Feighan (D)
 20. Mary Rose Oakar (D)
 21. Louis Stokes (D)

Oklahoma
(4 Democratici, 2 Repubblicani)
 1. Jim Inhofe (R)
 2. Mike Synar (D)
 3. Wes Watkins (D)
 4. Dave McCurdy (D)
 5. Mickey Edwards (R)
 6. Glenn English (D)

Oregon
(3 Democratici, 2 Repubblicano)
 1. Les AuCoin (D)
 2. Robert Freeman Smith (R)
 3. Ron Wyden (D)
 4. Peter DeFazio (D)
 5. Denny Smith (R)

Pennsylvania
(12 Repubblicani, 11 Democratici)
 1. Thomas M. Foglietta (D)
 2. William H. Gray III (D)
 3. Robert A. Borski, Jr. (D)
 4. Joe Kolter (D)
 5. Dick Schulze (R)
 6. Gus Yatron (D)
 7. Curt Weldon (R)
 8. Peter H. Kostmayer (D)
 9. Bud Shuster (R)
 10. Joseph McDade (R)
 11. Paul Kanjorski (D)
 12. John Murtha (D)
 13. Lawrence Coughlin (R)
 14. William J. Coyne (D)
 15. Donald Ritter (R)
 16. Robert Smith Walker (R)
 17. George Gekas (R)
 18. Doug Walgren (D)
 19. William F. Goodling (R)
 20. Joseph Gaydos (D)
 21. Tom Ridge (R)
 22. Austin Murphy (D)
 23. William F. Clinger Jr. (R)

Rhode Island
(1 Democratico, 1 Repubblicano)
 1. fernand St. Germain (D)
 2. Claudine Schneider (R)

Tennessee
(6 Democratici, 3 Repubblicani)
 1. Jimmy Quillen (R)
 2. John Duncan Sr. (R) fino al 21 giugno 1988
Jimmy Duncan (R) dall'8 novembre 1988
 3. Marilyn Lloyd (D)
 4. Jim Cooper (D)
 5. Bill Boner (D) fino al 5 ottobre 1987
 Bob Clement (D) dal 19 gennaio 1988
 6. Bart Gordon (D)
 7. Don Sundquist (R)
 8. Ed Jones (D)
 9. Harold Ford Sr. (D)

Texas
(17 Democratici, 10 Repubblicani)
 1. Jim Chapman (D)
 2. Charlie Wilson (D)
 3. Steve Bartlett (R)
 4. Ralph Hall (D)
 5. John Wiley Bryant (D)
 6. Joe Barton (R)
 7. Bill Archer (R)
 8. Jack Fields (R)
 9. Jack Brooks (D)
 10. J. J. Pickle (D)
 11. Marvin Leath (D)
 12. Jim Wright (D),
 13. Beau Boulter (R)
 14. Mac Sweeney (R)
 15. Kika de la Garza (D)
 16. Ronald Coleman (D)
 17. Charles Stenholm (D)
 18. Mickey Leland (D)
 19. Larry Combest (R)
 20. Henry B. Gonzalez (D)
 21. Lamar S. Smith (R)
 22. Tom DeLay (R)
 23. Albert Bustamante (D)
 24. Martin Frost (D)
 25. Michael A. Andrews (D)
 26. Dick Armey (R)
 27. Solomon Ortiz (D)

Utah
(2 Repubblicani, 1 Democratico)
 1. James V. Hansen (R)
 2. Wayne Owens (D)
 3. Howard Nielson (R)

Vermont
(1 Repubblicano)
 At Large. Jim Jeffords (R)

Virginia
(5 Democratici, 5 Repubblicani)
 1. Herbert H. Bateman (R)
 2. Owen Pickett (D)
 3. Thomas J. Bliley, Jr. (R)
 4. Norman Sisisky (D)
 5.Dan Daniel (D), fino al 23 gennaio 1988
 Lewis F. Payne, Jr. (D), dal 14 giugno 1988
 6. Jim Olin (D)
 7. D. French Slaughter, Jr. (R)
 8. Stanford Parris (R)
 9. Rick Boucher (D)
 10. Frank Wolf (R)

Virginia Occidentale
(4 Democratici)
 1. Alan Mollohan (D)
 2. Harley O. Staggers, Jr. (D)
 3. Bob Wise (D)
 4. Nick Rahall (D)

Washington
(5 Democratici, 3 Repubblicani)
 1. John Miller (R)
 2. Al Swift (D)
 3. Don Bonker (D)
 4. Sid Morrison (R)
 5. Tom Foley (D)
 6. Norm Dicks (D)
 7. Mike Lowry (D)
 8. Rod Chandler (R)

Wisconsin
(5 Democratici, 4 Repubblicani)
 1. Les Aspin (D)
 2. Robert Kastenmeier (D)
 3. Steve Gunderson (R)
 4. Jerry Kleczka (D)
 5. Jim Moody (D)
 6. Tom Petri (R)
 7. Dave Obey (D)
 8. Toby Roth (R)
 9. Jim Sensenbrenner (R)

Wyoming
(1 Repubblicano)
 At Large. Dick Cheney (R), fino al 17 marzo 1989

Membri non votanti
Samoa Americane. Fofō Iosefa Fiti Sunia (D), fino al 6 settembre 1988
Distretto di Columbia. Walter Fauntroy (D)
Guam. Vincente T. Blaz (R)
Porto Rico. Jaime B. Fuster (D e PNP)
Isole Vergini. Ron de Lugo (D)

100


text:
Alexis Borison Abaza (auch: Aleksei Borissowitsch Abasa; * 1916 in China; † 1994 in San Francisco, Vereinigte Staaten) war ein Komponist, Pianist und Musikpädagoge.

Leben

1916 bis 1972 Zeit in Asien
Aleksei Borissowitsch Abasa wurde in China als Kind einer russischen, adligen Familie, die nach China emigriert war, geboren und wuchs dort auf. Die Eltern ließen ihm eine gute Erziehung und Ausbildung zukommen und schickten ihn auf eine Schule in Harbin. 1933 entschloss er sich, Musik zu studieren und ging hierzu zum Klavier- und Musiktheoriestudium  nach Japan. Dort besuchte er Meisterklassen, zunächst bei Leo Sirota (1885–1965), der in Wien bei Ferruccio Busoni studiert hatte, danach bei Leonid Kreutzer. Seine Solokarriere als Pianist startete er 1935 im Alter von neunzehn Jahren mit einem Konzert in Tsientsin.

Mit 22 Jahren wurde er in Tokio Klavierbegleiter des Geigers Alexander Mogilewski (1885–1953). Abasa begleitete Mogilewski bei seinen Konzerten in Japan und von 1938 bis 1944 bei Plattenaufnahmen für Columbia Records in Tokio. 1944 gewann er den vierten nordchinesischen Kompositionswettbewerb mit der sinfonischen Dichtung Dämmerung. Von da an widmete sich Abasa mehr dem Komponieren. Er bemühte sich um eine chinesische Nationalmusik. Der Einflusses seines von ihm verehrten Freundes Alexander Tscherepnin wurde offensichtlich.1954 wurden seine Werke Chinesischer Tanz mit Trommeln für Klavier und Erinnerungen an China für Violine beim ersten chinisischen Komponistenkongress sehr gelobt.

1973 bis 1994 Zeit in Europa und den Vereinigten Staaten
1973 reiste er in die Niederlande und begann dort eine Zusammenarbeit mit dem Musikverleger A.J. Heuwekemeijer. Das machte seine Werke in Ost und West bekannt. Gemeinsam publizierten sie vor allem Klavierwerke wie Chinese engravings, eine Sammlung von sechs Klaviersätzen, Sonette, Präludium und Fuge op. 55 und das Kinderalbum Ringelrei. 1977 ging er in die Vereinigten Staaten. In den Vereinigten Staaten amerikanisierte er seinen russischen Namen in Alexis Borison Abaza. In San Francisco eröffnete er eine eigene private Musikschule, in der er selbst unterrichtete. Er komponierte hier auch weitere Klavierwerke wie Toccata und Fuge op. 43, Idyll und Fuge op. 52, das Kinderalbum Ponyreiten, Lyrische Variationen op.73 und die Sonata quasi Fantasia op. 75. Er veröffentlichte  Biografien seiner Lehrer, der Pianisten Leonid Kreutzer und Leo Sirota. 1982 und 1983 wurde er in die Volksrepublik China eingeladen, um Klavier- und Kompositionsmeisterkurse am Konservatorium von Shenyang abzuhalten. Er hielt auch eine Vorlesung mit dem Titel The Aesthetic Problems of Contemporary Music. 1984 gründeten prominente Musiker aus achtzehn Ländern The International Committee to Proffer the Pianofortemusic of Alexis Abaza.[Internationales Komitee, um die Klaviermusik Alexis Abazas vorzubringen]. Das Ziel des Komitees war es einen internationalen Wettbewerb zu fördern, um die besten Aufführungen der Klavierwerke Abazas zu ermitteln. Shura Cherkassky leitete das Komitee. Abaza war Mitglied der Pacific Musical Society of San Francisco [Pazifische musikalische Gesellschaft San Franciscos].  1994 starb er in San Francisco.

Werke (Auswahl)

Musik

Oratorium
 An Address at Gettysburg by Abraham Lincoln, Optimistic Requiem, Oratorium für Bariton, Chor und Orchester

Klavierwerke
 Sechzehn kleine Klavierstücke, die auf chinesischen Volksmelodien basieren op. 22, publiziert am 26. Juli 1982
 Doraji, koreanisches Volkslied, Improvisation für Pianoforte solo op. 26, publiziert am 15. Januar 1979
 Toccata und Fuge nach einem Thema von Josquin Desprez op. 43, publiziert in Schagen bei Heuwekemeijer, publiziert am 28. Mai 1985
 Idyll und Fuge. Daybreak awakening in nightingale grove op. 52, publiziert am 2. Februar 1982
 Präludium und Fuge op. 55 a-moll, 1977
 Twincle, twincle, little star ! für Klavier zu vier Händen. op. 55a, Alexis Borison Abaza Composer's Bureau, Publiziert am 26. Februar 1979.
 Chinese engravings [Chinesische Gravuren] : Sechs Kompositionen und Arrangements für Pianoforte solo, op. 56. Publiziert in Amsterdam bei Heuwekemeijer, publiziert am 14. Januar 1977 I Violins at night [Violinen bei Nacht] II Shinzyan folk-song [Volkslied aus Shinzyan] III Blind flute-player [Blinder Flötenspieler]; IV Girl with butterfly  [Mädchen mit Schmetterling] V Mongolian dance [Mongolischer Tanz] VI Dance with drums [Tanz mit Trommeln].
 Sonnet Nr. 1 Elegiac op. 57 Publiziert in  Amsterdam bei Heuwekemeijer, 1977
 Sonnet Nr. 2 Sunrise op. 58 Publiziert in Amsterdam bei Heuwekemeijer, 1977
 Irene, Walzer op. 59 Publiziert in Amsterdam bei Heuwekemeijer, 1977
 Sonnet Nr. 3 op. 60  Publiziert in Amsterdam bei Heuwekemeijer, 1977
 Sonnet Nr. 4 Violin-Sonnet op. 61 Publiziert in Amsterdam bei Heuwekemeijer, 1977
 Pony Riding [Ponyreiten], Oriental Scenes [orientalische Szenen], leichte melodische Stücke für Klavier op. 62.  24 orientalische Stücke
 Tussen de schilderijen van Hendrik Valk [Zwischen den Gemälden Hendrik Valks] für Klavier zu 2 Händen zum 80. Geburtstag Hendrik van der Valks. op. 63 Publiziert in Amsterdam bei Heuwekemeijer, 1977. op. 63bis. Zweite Fassung des Autors. Publiziert in Amsterdam bei Heuwekemeijer, 1993
 Ringelrei Piano Album Nr. 1 op. 68.  Einfache Stücke für Klavier. Kompositionen und Arrangements. Publiziert in Amsterdam in der Edition Heuwekemeijer, 1976
 Lyric variations op. 73, 1979
 Toy-dance variations op. 74, nach einem russischen Volkslied, 1979
 Sonata quasi fantasia op. 75 für Klavier. Publiziert in Amsterdam in der Edition Heuwekemeijer, publiziert am 10. Mai 1982
 Chinesische Ballade, op. 76. Sechzehn kleine Klavierstücke, die auf chinesischen Melodien basieren, 1986
 Air and variations, piano, op. 80. I Air II Neun Variationen III Finale, publiziert in Amsterdam in der Edition Heuwekemeijer, 1977

Lieder
 Poems, fünfzehn Gedichte von Mao Tse-Tung für Gesang und Klavier, ausgewählt von Li Tiefu, 1964, Kompositionen für Gesang und Klavier, Abaza Composer's Bureau, San Francisco, USA, 1989

Sonstige Werke

 Memories of China [Erinnerungen an China] op. 28, Fantasie für Violine und Klavier. Publiziert in Amsterdam bei Heuwekemeijer, 1981

Bücher
 Пианист Леонид Крейцзер [Pianist Leonid Kreutzer]. San Francisco Alexis Abaza Music Academy, 1979 (russisch)

Literatur
 Abasa, Aleksei. In: Druziam ot Druzei Nr. 38, 1983. Union der Absolventen der Bildungseinrichtungen Harbins.

Einzelnachweise

Pianist
Komponist (Volksrepublik China)
Musikpädagoge
Person (Harbin)
Person (San Francisco)
Geboren 1916
Gestorben 1994
Mann


text:
Wigan Borough F.C. – angielski klub piłkarski, mający siedzibę w mieście Wigan w północno-zachodniej części kraju.

Historia
Chronologia nazw:
 11.12.1920: Wigan Borough F.C. - po fuzji Wigan United i Wigan Association
 1931: klub rozformowano

Piłkarski klub Wigan Town A.F.C. został założony w Wigan 11 grudnia 1920 roku w wyniku fuzji klubów Wigan United (założonego w listopadzie 1919) i Wigan Association (założonego 6 listopada 1920). Klub złożył wniosek o wejście do Football League Third Division North w sezonie 1921/22, pomimo że uplasował się na 17 pozycji z 18 klubów w końcowej klasyfikacji ligi Lancashire Combination.

Pierwszy mecz (towarzyski) jako klub ligowy rozegrał z Arsenalem, w którym zwyciężył 2:1. W pierwszym meczu ligowym przegrał 0:1, a następnie wygrał 2:1 z Nelson, ale sezonie debiutowy zakończył na 17 pozycji z 20. Najbardziej udany sezon był 1928/29, kiedy zajął czwarte miejsce w Third Division, jednak w tym czasie awansowali tylko regionalni mistrzowie. Również w tym sezonie dotarł do trzeciej rundy Pucharu Anglii. Przez dziesięć lat występował w Third Division, zanim zrezygnowali z ligi w sezonie 1931/32. W 1931 roku klub odczuł skutki Wielkiego Kryzysu i nie mógł już płacić więcej płac, co spowodowało, że został rozwiązany.

Sukcesy

Trofea międzynarodowe
Nie uczestniczył w rozgrywkach europejskich (stan na 31-05-2016).

Trofea krajowe

 Football League Third Division North:
 4.miejsce: 1928/29

Stadion
Klub rozgrywał swoje mecze domowe na stadionie Springfield Park w Wigan, który może pomieścić 30 000 widzów.

Zobacz też
 Wigan Athletic F.C.
 Wigan Town A.F.C.

Przypisy

Bibliografia
  w bazie Weltfussballarchiv
 Profil w bazie Foot.dk
 Profil w bazie Footballdatabase
 Profil w bazie Thefinalball
 Profil w bazie Worldfootball
 Historia występów w bazie Football Club History Database
 Wyniki meczów klubu w bazie RSSSF

Nieistniejące angielskie kluby piłkarskie
Kluby piłkarskie założone w 1920
Kluby piłkarskie rozwiązane w 1931
Wielki Manchester
Wigan


text:
Pipistrellus wattsi é uma espécie de morcego da família Vespertilionidae. Endêmica da Papua-Nova Guiné.

Referências
 SIMMONS, N. B. Order Chiroptera. In: WILSON, D. E.; REEDER, D. M. (Eds.). Mammal Species of the World: A Taxonomic and Geographic Reference. 3. ed. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. v. 1, p. 312-529.
 BONACCORSO, F.; PENNAY, M. 2008. (Pipistrellus)%20wattsi Pipistrellus wattsi. In: IUCN 2008. 2008 IUCN Red List of Threatened Species. <www.iucnredlist.org>. Acessado em 26 de dezembro de 2008.

Pipistrellus
Mamíferos descritos em 1986


text:
Carriera
Alicia Barnett ha vinto 15 titoli nel doppio nel circuito ITF in carriera. Il 13 maggio 2019 ha raggiunto il best ranking mondiale nel singolare, nr 453; il 24 ottobre 2022 ha raggiunto il miglior piazzamento mondiale nel doppio, nr 59.

Nata nel Regno Unito, ha cominciato a giocare a tennis all'età di sette anni e circa dieci anni dopo ha cominciato a frequentare il circuito ITF. Si è unita al Team Bath Tennis High-International Performance Academy a sedici anni, attraverso il programma Advanced Apprenticeship in Sport and Exercise (AASE) dalla quale si è laureata. Ha completato i suoi studi all'estero laureandosi alla Northwestern University nell'Illinois nel 2017.

Statistiche WTA

Doppio

Vittorie (1)

Sconfitte (2)

Statistiche ITF

Singolare

Sconfitte (1)

Doppio

Vittorie (15)

Sconfitte (14)

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
Un atlas de nubes es una guía ilustrada  (o un "atlas") donde se describe de forma sistematizada la nomenclatura de los distintos tipos de nubes.

Los primeros atlas de nubes fueron una útil herramienta en la formación de los meteorólogos y en el pronóstico del tiempo. Así mismo, desde los años 1920 también se vislumbró su importancia en el entonces nuevo campo de la navegación aérea.

Historia
Fue durante el siglo XIX cuando se desarrollaron la nomenclatura y la clasificaciones de los tipos de nubes, datándose la aparición de los atlas de nubes en la parte final del siglo. La primera nomenclatura ("denominación" o "enumeración") de nubes en inglés, fue publicada en 1802 por Luke Howard, siguiendo el ejemplo del atlas publicado en francés en 1801 por Jean-Baptiste Lamarck. La nomenclatura de Howard definió cuatro tipos fundamentales de nubes: cirros o nubes en forma de hilo, cúmulos o nubes masivas, estratos o nubes en capas horizontales, y nimbos o nubes de lluvia (véase Clasificación de nubes).

A continuación vino un largo período de desarrollo en el campo de la meteorología y de la clasificación de nubes, celebrándose en 1896 el Año Internacional de las Nubes. La historia de este periodo es el tema de un libro popular sobre el tema, titulado "The Invention of Clouds" (La Invención de Nubes).

Durante aquella épcoca, los británicos Clement Ley y Ralph Abercromby fueron muy influyentes, aunque ambos murieron antes del establecimiento de una clasificación oficial de las nubes. Ley escribió un libro titulado Cloudland, muy conocido entre los meteorólogos. Por su parte, Abercromby contribuyó con numerosos artículos sobre el tema, remarcando el hecho importante (y por entonces novedoso) de que los tipos de nubes son los mismos en todas partes del mundo. También escribió en colaboración con Hugo Hildebrand Hildebrandsson una clasificación detallada de nubes, adoptada por el propio Hildebrandsson en su "Cloud Atlas" (Atlas de Nubes) de 1890.

En 1891, la Conferencia Meteorológica Internacional celebrada en Múnich, recomendó el uso de la clasificación ideada por Abercromby y Hildebrandsson.

En 1896 se celebró una nueva Conferencia Meteorológica Internacional, que incluyó la publicación del primer Atlas Internacional de Nubes. Fue un triunfo político y técnico, y de inmediato se convirtió en un estándar de facto.  La fotografía científica de nubes requirió de la aparición de varios avances técnicos, incluyendo películas más sensibles al color y al contraste entre las nubes y el cielo, con exposiciones más cortas. Albert Riggenbach tuvo la idea de aumentar el contraste utilizando un prisma de Nicol para filtrar la luz polarizada. Otros fotógrafos descubrieron que se podían conseguir resultados similares utilizando espejos o superficies de lagos, o fotografiando selectivamente ciertas partes del cielo.

Se lanzaron varias ediciones posteriores del Atlas de Nubes Internacional, incluyendo las publicadas en 1906 y 1911. En este intervalo aparecieron muchos otros atlas de nubes, incluyendo el "Atlas des Nuages" de M. J. Vincent en 1908 (Annales del Observatorio Real, Bruselas, Volumen 20), basado en el Atlas de Nubes Internacional de 1906, pero con adiciones y clasificando las nubes en tres grupos por la altura de la base respecto al suelo: bajas, medias y altas.

Atlas de nubes notables

Atlas impresos
El "Cloud Atlas" (Atlas de Nubes) de 1890 es el primer libro conocido con este título concreto, y fue escrito por Hildebrandsson, Wladimir Köppen, y Georg von Neumayer. Se trataba de un caro libro editado en formato de quarto, incluyendo una serie de cromolitografías reproduciendo 10 pinturas al óleo en color y 12 fotografías para ser comparadas; diseñado para analizar las ventajas y las desventajas de la fotografía para la ilustración científica de formas de nubes. Su difusión fue bastante limitada, pero como modelo de un concepto fue un gran éxito, sirviendo de referencia inmediata del Atlas Internacional de las Nubes.

El primer Atlas Internacional de las Nubes se publicó en 1896. Fue preparado por Hildebrandsson, Riggenbach, y Leon Teisserenc de Bort, miembros de la Comisión de Nubes del Comité Meteorológico Internacional. Consta de fotocromos de nubes, (mayoritariamente a partir de fotografías, pero también de algunas pinturas), con texto en francés, inglés, y alemán. Las imágenes se seleccionaron entre las 300 mejores fotografías en color de las nubes proporcionadas por miembros de la comisión. Desde entonces, el Atlas se ha reimpreso periódicamente en sucesivas ediciones.

Atlas digitales
El desarrollo de internet ha posibilitado la creación de atlas de nubes digitales, mantenidos tanto por organismos oficiales como por asociaciones de aficionados a la meteorología.

Como ejemplos de una completa información gráfica sobre tipos de nubes, se pueden citar las siguientes páginas de internet:

Véase también
 Nube
 Historia de la meteorología
 Atlas Internacional de las Nubes

Referencias

Enlaces externos
 Cloud Atlas at Clouds-Online.com
 Cloud Atlas at Pennsylvania State University
 Houze'sCloud Atlas at University of Washington
 Online Cloud Atlas at University of Missouri-Columbia
 Cloudman's Mini Cloud Atlas: The 12 Basic Cloud Classifications
 Cloud Atlas For In-Flight Spotters

Atlas
Nubes


text:
Irish Valenzuela, né le  à Tabaco, est un coureur cycliste philippin.

Biographie
En décembre 2007, Irish Valenzuela se révèle en terminant troisième du Tour des Philippines et quatrième des Jeux d'Asie du Sud-Est, à 20 ans. Engagé au Tour de Thaïlande, il se classe deuxième de la première étape et cinquième du classement général, en étant le coureur le mieux classé de la délégation philippine. L'année suivante, il prend la onzième place du Tour d'Indonésie.

En 2009, il gagne une étape du Tour des Philippines. Toujours sur cette épreuve, il se classe cinquième du classement général en 2010, puis huitième en 2011 et 2012. En 2013, il connait la consécration en remportant une étape puis le classement général de la Ronda Pilipinas.

Il fait son retour à la compétition en 2018, avec pour objectif de remporter une nouvelle fois la Ronda Pilipinas. Mais après quatre ans d'inactivité, il ne parvient pas à faire mieux que quinzième. Au mois d'août, il rejoint l'équipe continentale 7 Eleven-Cliqq Roadbike Philippines.

Palmarès
 2007
  du Tour des Philippines
 2009
  du Tour des Philippines
 2010
  du Tour de Luzon
 2011
 Tour of CamSur :
 Classement général

 2012
  de la Ronda Pilipinas
 2013
 Ronda Pilipinas :
 Classement général

Classements mondiaux

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Coureur cycliste philippin
Naissance en avril 1987
Naissance dans la région de Bicol


text:
Peter Wilkinson Howitt (born May 31, 1946) is a Canadian economist. He is the Lyn Crost Professor of Social Sciences at Brown University. Howitt is a Fellow of the Econometric Society since 1994 and a Fellow of Royal Society of Canada since 1992. He served as president of the Canadian Economics Association in 1993–1994 and was the editor of the Journal of Money, Credit, and Banking in the period 1997–2000. For 2019 he received the BBVA Foundation Frontiers of Knowledge Award in Economics.

Academic career

Howitt received his BA in economics from McGill University, afterward, gaining his Master's in economics from the University of Western Ontario. Howitt finally obtained his Ph.D. in Economics from Northwestern University.

Selected works

Books

Papers

References

External sources
 Academic CV
 Innovation, Competition and Growth: A Schumpeterian Perspective on Canada's Economy

1946 births
Living people
Canadian economists
Fellows of the Econometric Society
Fellows of the Royal Society of Canada
McGill University alumni
University of Western Ontario alumni
Northwestern University alumni
Brown University faculty


text:
Нильс Дакке (? — 1543 [1550] год)  — предводитель крестьянского восстания в Швеции в XVI веке.

Убийство судьи, решившего не в его пользу процесс, заставило Дакке бежать в леса. Поднятое им в Смоланде общее восстание крестьян против Густава I Вазы приняло очень опасный характер вследствие сношений воинов Дакке с родственниками короля Кристиана II Датского. Во главе своих отрядов Дакке опустошил много дворянских имений и несколько раз разбил королевские войска, так что в 1542 году Густав I был даже вынужден заключить с ним перемирие.

Но уже в следующем году Дакке был разбит при Озундене, и восстанию был положен конец. Сам предводитель погиб в Оллаторпете (приход Гуллабо), в районе Сёдра-Мёре, (ныне лен Кальмар), недалеко от тогдашней государственной границы с провинцией Блекинге (Дания). Он был застрелен людьми судебного пристава, которых, как утверждается, возглавлял один из его бывших помощников. На этом месте установлен мемориальный камень. Его тело было доставлено в Кальмар, где его голова публично демонстрировалась в медной короне в назидание другим. Согласно легенде, его сын был умерщвлён голодом в тюремной камере из-за опасений перед возможной ролью в случае нового восстанием.

В шведской истории эти волнения называются .

Литература

Предводители восстаний XVI века
Застреленные в Швеции
Предводители крестьянских восстаний


text:
Marah oreganus, the Oregon manroot, coastal manroot or western wild-cucumber, is a common manroot of the northwest coast of the United States. It ranges from California north to Canada.

Foliage
Coastal manroot has the least pubescent bud, leaves, and branches of all the manroot species. Populations in more northern climates are nearly hairless with glossy leaves. Vines appear in late winter or early spring in response to increased rainfall, and can climb or scramble to a length of 6m.  Its leaves typically have five lobes with individual plants showing wide variation in leaf size and lobe length. Although leaf size is highly variable, coastal manroot tends to have larger leaves than other Marah species.

Vines emerge from a large, hard tuberous root which can reach several meters in length and weigh in excess of 100 kg. Newly exposed tubers can be seen along roadcuts or eroded slopes and have a scaly, tan-colored surface. Injured or decaying tubers take on a golden or orange color.

Flower
The flower can vary in color from yellowish green to cream to white. Flowers appear soon after the vine emerges. The flowers are monoecious, that is, individual flowers are either male or female, but both sexes can be found on the same plant. Male flowers appear in open spikes while females flowers, distinguished by a swollen base, usually appear individually. The plant is self-fertile, i.e. pollen from the male flowers can fertilize the female flowers on the same plant; pollination is by insects.

Fruit
The fruit is spherical, 4–5 cm in diameter, and covered in prickles of variable density, up to 1 cm long but without hooks. Unripe fruit are bright green, ripening to yellow. The fruit swells as it ripens until finally rupturing and releasing the large seeds. Fruit begin to form in spring and ripen in summer.

Seeds and germination
Seeds of the coastal manroot are large, hard, and smooth. Unlike the bullet-shaped seeds of other Marah species, coastal manroot seeds are more flattened and disc-like. Fruit usually hold 4 or more seeds. Seeds have an intriguing germination process. The initial shoot emerges from the seed and grows downward into the earth. This shoot then splits, one part beginning to swell and form the tuber, while the second part grows back to the surface and becomes the vine.

The seeds may be fatally poisonous.

Habits
Coastal manroot grows most vigorously by streams or in washes but can also be successful in dryer areas, at elevations up to 1600 metres.  It will tolerate a variety of soil types and acidities, but it requires at least seasonally moist soil. Vines can grow in full-sun to heavily shaded conditions. In mild areas of its range where year-round moisture is available, vines are perennial. In cold winter areas, vines die back in fall. In areas with seasonal wetness, vines emerge at the beginning of the wet season and die back completely in the dry season.

Uses
All parts of the plant have a bitter taste (this is the meaning of the genus name Marah, which comes from Hebrew). The fruit is inedible. Some Native Americans may have consumed the seeds to commit suicide. The large tuber of the manroot can be processed for a soap-like extract.

Medicinal uses
Marah oreganus was used by the Native Americans for various health problems.  The Chinook made a poultice from the gourd.  The Squaxin mashed the upper stalk in water to dip aching hands.  The Chehalis people burned the root and mixed the resulting powder with bear grease to apply to scrofula sores. The Coast Salish made a decoction to treat venereal disease, kidney trouble and scrofula sores.

Toxicity
The leaves and fruit contain high concentrations of tetracyclic triterpenoid compounds known as cucurbitacins. They impart a bitter flavor which serve as a natural pest deterrent. When ingested they can lead to various degrees of gastrointestinal upset and dehydration. Although data for this specific variety of wild cucumber is limited, case reports of ingestion of other species within the Cucurbitaceae family have been found to induce severe illness requiring intensive care support to treat dehydration from the profound gastrointestinal distress. There is no specific antidote.

These compounds have also been reported to induce delayed alopecia although the mechanism is unknown.

Gallery

References

External links
Jepson Herbarium eFlora taxon Page
USDA Plants Profile
Photo gallery

Cucurbitoideae
Flora of the West Coast of the United States
Flora of California
Flora of Oregon
Flora of the Klamath Mountains
Natural history of the California Coast Ranges
Plants used in traditional Native American medicine
Flora without expected TNC conservation status


text:
A Associação Desportiva e Cultural Várzea do Douro é um clube português localizado na freguesia de Várzea do Douro, concelho de Marco de Canaveses, distrito do Porto. O clube foi fundado em 5 de Janeiro de 1981. Os seus jogos em casa são disputados no Campo da Raposeira.

Futebol
A equipa de seniores participava, na época de 2007-2008, na Divisão de Honra da Associação de Futebol do Porto, quinto escalão do futebol português e primeiro distrital tendo particpado nas duas épocas seguintes no escalão imediatamente abaixo.

Classificações por época

Legenda das cores na pirâmide do futebol português
 1º nível (1ª Divisão / 1ª Liga)
 2º nível (até 1989/90 como 2ª Divisão Nacional, dividido por zonas, em 1990/91 foi criada a 2ª Liga)
 3º nível (até 1989/90 como 3ª Divisão Nacional, depois de 1989/90 como 2ª Divisão B/Nacional de Seniores/Campeonato de Portugal)
 4º nível (entre 1989/90 e 2012/2013 como 3ª Divisão, entre 1947/48 e 1989/90 e após 2013/14 como 1ª Divisão Distrital)
 5º nível
 6º nível
 7º nível

|}

Ligações Externas
AF Porto
zerozero.pt

Clubes de futebol de Marco de Canaveses
AF Porto
Clubes de futebol fundados em 1981
Fundações em Portugal em 1981


text:
Mikorzyn – dawna gromada, czyli najmniejsza jednostka podziału terytorialnego Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej w latach 1954–1972.

Gromady, z gromadzkimi radami narodowymi (GRN) jako organami władzy najniższego stopnia na wsi, funkcjonowały od reformy reorganizującej administrację wiejską przeprowadzonej jesienią 1954 do momentu ich zniesienia z dniem 1 stycznia 1973, tym samym wypierając organizację gminną w latach 1954–1972.

Gromadę Mikorzyn z siedzibą GRN w Mikorzynie utworzono – jako jedną z 8759 gromad na obszarze Polski – w powiecie kępińskim w woj. poznańskim, na mocy uchwały nr 23/54 WRN w Poznaniu z dnia 5 października 1954. W skład jednostki weszły obszary dotychczasowych gromad Domanin, Mechnice i Mikorzyn (bez kolonii Mikorzyn) ze zniesionej gminy Kępno-Północ oraz obszar 149,80,74 ha z kart 7 i 8 obrębu Rudniczysko z dotychczasowej gromady Torzeniec ze zniesionej gminy Doruchów w tymże powiecie. Dla gromady ustalono 13 członków gromadzkiej rady narodowej.

Gromadę zniesiono 1 stycznia 1962, a jej obszar włączono do gromady Krążkowy w tymże powiecie.

Przypisy

Mikorzyn


text:
Udon Thani (, é a capital da província de  mesmo nome. É a segunda maior cidade do nordeste da Tailândia, região também conhecida como Isan.

Localização
A cidade está localizada a aproximadamente 560 km ao norte de  Bangkok, capital da Tailândia.
A cidade é um grande centro comercial e "gateway" para o Laos, norte do Vietname e sul da China.

História
A 47km a leste de Udon Thani encontra-se o famoso site arqueológico da Idade do Bronze de Ban Chiang.
Durante a Guerra do Vietnam, aproximadamente 46.700 refugiados vietnamitas emigraram para Udon Thani. Seus descendentes ainda reside em Udon Thani. Atualmente, Udon Thani tem a maior comunidade vietnamita da Tailândia.

Transportes

A cidade é servida pelo Aeroporto Internacional de Udon Thani com diversas companhias aereas utilizando ele em voos para Bangkok, Phuket, Chiang Mai e Luang Prabang no Laos.

Clima
Udon Thani tem um clima tropical, quente com muita precipitação anual. Existe uma estação seca e uma estação chuvosa. A estação chuvosa tem início na primavera, em abril, e termina em um quente e seco verão. Os meses de dezembro e janeiro tendem a ser agradavelmente frescos.

Ligações externas
 Informações sobre Udon Thani
 Udon Thani Mapas e informações.
 Amigos de Udon
 UdonTalk Forum
 udon thani
 taeball

Udon Thani


text:
Il distretto di Huacrachuco è uno dei tre distretti della provincia di Marañón, in Perù. Si trova nella regione di Huánuco e si estende su una superficie di 704.63  chilometri quadrati.

Altri progetti

Collegamenti esterni
 Sito dell'Istituto nazionale di statistica e informatica del Perù


text:
Internationalism may refer to:

 Cosmopolitanism, the view that all human ethnic groups belong to a single community based on a shared morality as opposed to communitarianism, patriotism and nationalism
 International Style, a major architectural movement that was developed in the 1920s and 1930s
 Internationalism (linguistics), loanwords that occur translingually with the same or at least similar meaning and etymology
 Internationalism (politics), a political movement that advocates a greater economic and political cooperation among nations
 Internationalism (Venezuela), a Venezuelan political party
 Internationalist–defencist schism, a current within the socialist movement opposed to World War I
 Multilateralism (international relations), multiple countries working in concert on a given issue
 Proletarian internationalism, the Marxist view of internationalism

See also

 International (disambiguation)
 Internationalist (disambiguation)
 Internationality
 Nationalism


text:
ADX Florence (United States Penitentiary Administrative Maximum Facility) er et amerikansk fængsel, der et beliggende i et kommunefrit område ved Fremont County, Colorado.

Fængslet er drevet af Federal Bureau of Prisons, en afdeling under justitsministeriet.

ADX Florence har nogle af USA's farligste kriminelle, som tilbringer 22-23 timer i deres celle, døgnet rundt.

Uofficielt er fængslet kendt som, ADX Supermax Florence,  Florence ADMAX, Supermax eller Alcatraz of the Rockies.

Fængslet blev etableret i 1994 og har plads til 490 indsatte. Institutionen er registreret i det amerikanske fængselsvæsens højeste sikkerhedsklasse, Supermax.

Fængslet blev specielt udviklet som en reaktion på flere sikkerhedsfejl i de statslige fængsler, blandt andet
Marion-affæren, hvor to fængselsbetjente blev knivdræbt i Marion-sikkerhedsfængsel i 1983.

Indsatte er dømte kriminelle og terrorister, som anses for at være ekstremt farlige og en trussel for landets sikkerhed.

I 2012 afsonede flere indsatte livstidsdomme. blandt andet Al-Qaeda-aktivisterne Ramzi Yousef, Mahmud Abouhalima, Mohammed Salameh, Nidal Ayyad  og Eyad Ismoil, som blev dømt i forbindelse med bombningen af World Trade Centeret i New York,

Eksterne henvisninger

 ADX Florence
 ADX Florence: A clean version of hell

Etableret i 1994
Fængsler i USA


text:
Skeletor is een personage uit de verhalen over de Masters of the Universe, die zich afspelen op de fictieve planeet Eternia. Hij is de belangrijkste tegenstander van He-Man, de held uit deze verhalen.

Skeletor is een kwaadaardige tovenaar die afkomstig is uit een andere dimensie. Hij bezit verscheidene duistere krachten en maakt soms gebruik van een lange staf om deze krachten te kanaliseren dan wel op zijn doel af te vuren. Zijn primaire streven is het veroveren van kasteel Grayskull, de bron van He-Mans krachten. Als dat hem lukt, zal Skeletor in staat zijn geheel Eternia in zijn macht te krijgen.

In de meeste incarnaties is hij een wezen met een gespierd mannenlichaam dat gekleed gaat in blauwe kleding met een kap over zijn hoofd, dat niet meer is dan een kale, gelige schedel. Net zoals zijn aartsvijand He-Man een helper heeft in de vorm van de tijger Battle Cat, heeft Skeletor een paarse panter genaamd Panthor. Ooit was Skeletor een mens, maar hij kreeg zijn huidige gedaante toen hij bijna doodging.

Externe link
  Skeletor in de Internet Movie Database

Personage uit stripverhaal
Personage uit televisieserie
Animatiefiguur


text:
Geografia
 L'actual comarca del Pallars Jussà

Geografia històrica
 Comtat de Pallars Jussà
 Nom que rebé el municipi de Conca de Dalt entre 1969 i 1995.


text:
LA-22 is a constituency of Azad Kashmir Legislative Assembly which is currently represented by the Farooq Ahmad Tahir of Pakistan Muslim League (N). It covers the area of Baloch in Sudhanoti District of Azad Kashmir, Pakistan.

Election 2016

elections were held in this constituency on 21 July 2016.

Sudhanoti District
Azad Kashmir Legislative Assembly constituencies


text:
Milecastle 18 (East Wallhouses) was a milecastle of the Roman Hadrian's Wall.  It is located to the west of the settlement of East Wallhouses in Northumberland and is visible as a platform in the ground.  The milecastle is of a unique construction, having a gateway associated with builders of the Legio II Augusta and a layout typical of the Legio VI Victrix or Legio XX Valeria Victrix.  Historians have suggested that it may have been begun by men of one legion and finished by those of another.  One of Milecastle 18's associated turrets shows evidence of being used as a workshop, possibly for the repair of shoes.

Construction
Milecastle 18 was a long-axis milecastle with Type I gateways.  Long axis milecastles were usually built by the Legio VI Victrix or Legio XX Valeria Victrix, whilst those with type I gateways are thought to have been built by Legio II Augusta.   Milecastle 18 is the only one of the series of 80 to have the combination of type I gateways and a long axis.  The gateway of this milecastle is of a rougher construction than others with type I gateways.  The milecastle has a broad north wall but narrow side walls suggesting that this example was begun by troops of one legion but completed by those of another.

The milecastle is situated on the Military Road just to the west of East Wallhouses.  It measures  east to west and  north to south with side walls  thick.  It was scheduled as an ancient monument on 14 July 1997.  There are no structural remains though part of the milecastle is visible as a  platform next to the road, which covers much of the former milecastle.

Excavations and investigations
1931 – Milecastle 18 is found to be largely robbed of stone when excavated, except the portion preserved beneath the modern road.
1978 – Excavations slightly to the west of the milecastle toward a farm reveal the presence of cobbles and sandstone that may be associated with a roadway approaching the south gate of the fort possibly as part of the Roman Military Way.
1999 – The ditch outside of this milecastle is excavated.  It is found to be  across and between  deep with a U-shaped profile.  There is no sign of a causeway across it, though one used to exist across the Vallum, south of the wall.

Associated turrets
Each milecastle on Hadrian's Wall had two associated turret structures.  These turrets were positioned approximately one-third and two-thirds of a Roman mile to the west of the Milecastle, and would probably have been manned by part of the milecastle's garrison.  The turrets associated with Milecastle 18 are known as Turret 18A and Turret 18B.

Turret 18A
Turret 18A (Wallhouses East) is located at the junction of Moorhouse Road and the Military Road.  Its position can be seen by a rise in the hedgeline.  When excavated in 1931 it was found to be well preserved with the ladder platform still standing at full height and with six stone steps.  A ballista ball was also discovered during the excavation.  To the west of Turret 18A an excavation of the Vallum was undertaken in 1980–81 in advance of construction works for a pipeline.   The Vallum was discovered to be 8m wide and 2.29m deep at this point.   The mounds beside the Vallum had been breached during the Antonine period to allow a metalled causeway to be laid across.  Plough marks were discovered beneath the mounds, indicating the presence of farming in this area prior to the Vallum's construction.  Turret 18A became a scheduled monument at the same time as milecastle 18.

Location on Ordnance Survey 1:25 000 map:

Turret 18B
Turret 18B (Wallhouses West) lies beneath the grass verge of the Military Road.  A toll house, now demolished, used to stand on much of the turret's remains.  The turret was partially excavated in 1931 with a full excavation being undertaken by Durham University in 1959.  The excavations revealed evidence of a platform on the turret's floor (made of clay) and a hearth in the doorway.  This turret may have functioned as a workshop, as the hearth shows evidence of being used at high temperatures; a  deep layer of iron oxide impregnated ash was present and many iron finds were made.  A nearby small enclosure was apparently used as a coal store.  Finds included an iron shield boss and 60 hobnails (suggesting the repair of shoes was carried out here) as well as a brooch, three copper items, a bone plaque, a struck flake, cooking pots, cut bones of cattle and pigs and shellfish remains.  These finds demonstrate two distinct periods of occupation, separated by a layer of rubble.  Durham University's excavation concluded that the turret had fallen out of use by the end of the 2nd century AD.  There are no visible remains, and the turret was scheduled at the same time as the Milecastle and Turret 18A.

Location on Ordnance Survey 1:25 000 map:

Monument records

References

18
Matfen