text:
L'aurora (Anthocharis cardamines ()) è un lepidottero appartenente alla famiglia Pieridae.

Descrizione

Adulto

Questa specie ha ali di colore bianco con il termen delle ali anteriori nero. Nei maschi, la metà esterna delle ali anteriori è di colore arancione. Le pagine inferiori sono screziate di verde (formato in realtà da una mistura di scaglie nere e gialle) e bianco, permettendo a questa farfalla di camuffarsi sulle infiorescenze di Anthriscus sylvestris e Alliaria petiolata.

L'apertura alare varia dai 39 ai 48 mm. La femmina è leggermente più piccola del maschio.

Uovo
Le uova sono bianche subito dopo essere state deposte, ma diventano di un arancione brillante entro pochi giorni, scurendosi all'avvicinarsi della schiusa.

Larva
Il bruco è bianco e verde. Esistono cinque stadi larvali.

Biologia

Comportamento
I maschi adulti sono visibili molto spesso in primavera, mentre volano lungo prati e siepi; le femmine, invece, sono più solitarie.

Le larve si nutrono quasi esclusivamente dei fiori su cui le uova sono state deposte, ma sui germogli c'è raramente cibo sufficiente per alimentare più di un bruco, quindi, se due larve si incontrano, una di esse viene mangiata dall'altra per eliminare la concorrenza; la stessa sorte spetta anche alle uova che non si sono ancora schiuse. Per scoraggiare la deposizione delle uova su una pianta già occupata, la femmina che depone per prima rilascia un feromone deterrente.Nemici naturali dei bruchi sono gli insetti dei generi Tachinidae e Braconidae.

La ninfosi avviene all'inizio dell'estate tra la vegetazione rada vicino alla pianta nutrice, dove le pupe emergono la primavera successiva.

Riproduzione
La femmina depone uova singole sulle infiorescenze di Cardamine pratensis L., di Alliaria petiolata e su molte altre specie del genere Brassicaceae L.. Sono attratte in particolare dai fiori grandi, come quelli della  Hesperis matronalis L.. La selezione della pianta nutrice è attivato dalla presenza di glucosinolati, che individuano con i peli chemio-sensoriali posti sulle zampe anteriori.

Distribuzione e habitat
Questa farfalla è diffusa in tutta la zona temperata euroasiatica, fino al Giappone.

L'habitat consiste in pascoli, prati e boschi umidi, radure, rive dei fiumi, fossi, argini, paludi e stradine di campagna.

Sottospecie
 A. c. progressa ()
 A. c. septentionalis ()
 A. c. phoenissa ()
 A. c. alexandra ()
 A. c. hibernica ()
 A. c. koreana ()
 A. c. kobayashii ()
 A. c. isshikii ()
 A. c. hayashii ()

Nella cultura di massa
Anthocharis Cardamines, detta Aurora, è il nome di un'elfa della Luce, monarca del regno degli Elfi e regina del Regno delle Tenebre, nel romanzo La guerra degli elfi e negli altri volumi della serie omonima creata dallo scrittore irlandese Herbie Brennan.

Bibliografia

Voci correlate
 Euchloe insularis

Altri progetti

Collegamenti esterni

  Anthocaris cardamines su Fauna Europea
  Scheda su Papillons de Poitou-Charentes

Pieridae
Taxa classificati da Linneo
Fauna europea
Fauna asiatica


text:
The Daijō-sai (大嘗祭) is a special religious service conducted in November after the enthronement, in which the Emperor of Japan gives thanks for peace of mind and a rich harvest to the solar deity Amaterasu (天照大神) and her associated deities, and pray for Japan and its citizens. From a Shinto viewpoint, the emperor is believed to be united with the deity Amaterasu in a unique way and share in her divinity. In general, the Daijosai is considered as a kind of thanksgiving harvest festival, in the same way as Niiname-sai (新嘗祭) is conducted annually on 23 November, a public holiday of Labor Thanksgiving Day. Actually, in the year the Daijō-sai is held, the Niiname-sai (新嘗祭) is not held.

The emperor and empress both perform the Daijosai ceremony in November after ascending the throne in a partly televised ceremony and since 2019 it is a livestreamed event. It is only performed once during their reign. Akihito performed it in November 1990 and Naruhito on 14 November 2019. The emperor offers gifts such as rice, kelp, millet and abalone to the gods.  Then he reads an appeal to the gods and eats the offering and prays. The emperor and empress perform the rites separately. It takes about 3 hours. Over 500 people are present including the Prime Minister, government officials, representatives of state and private sector firms, society groups and members of the press. It originates as a Shinto rite from at least the 7th century. It is held as a private event by the Imperial Household, so that it does not violate the separation of church and state. A special complex with over 30 structures (大嘗宮, daijōkyū) are built for the event. Afterward, they are accessible to the public for a few weeks and then dismantled. In 1990, the ritual cost more than 2.7 billion yen ($24.7 million).

The Daijosai is a highly secret ritual that very few people know the full details of, this has led to controversy with some claiming it violates Women's rights

Overview

In general, the Niname Festival Like the Niinamesai, it is understood as an autumn festival of thanksgiving for the harvest. In fact, there are some similarities in the ritual schedule, and in the same year that Omame-sai is held, Niinamesai is not held. Before the Daiho Ritsuryo, "Otamesai" and "Shinamesai" were different names for the same ritual.

Since rituals are a secret affair, there have been various discussions about their contents. In the past, the theory of the "bedding over the bedding" advocated by Orikuchi Nobuo, that is, a ritual in which the emperor's spirit is put on the new emperor by reproducing the scene of Amagasaki in Japanese mythology, was proposed. The hypothesis was supported, and research was conducted in the form of development or modification of the hypothesis.。In 1983, Okada Seiji sharply criticized this theory, advocating the rite of holy matrimony, and it gained a certain amount of support in the Japanese historical community.

However, from 1989 to 1990, Shoji Okada published an essay that rejected both the "" theory and the sacred marriage rite theory.。According to Okada Shoji's theory, the Omamesai is a simple ritual in which the new emperor welcomes Amaterasu for the first time, centering on the offering of sacred food and a communal meal ritual.。This view, that the emperor enjoys the divine authority of Amaterasu by enhancing the divine authority of Amaterasu, is consistent with the common view before Orikuchi, as well as the view of Middle Ages lords such as Ichijō Kaneyoshi.。Okada Shoji also noted that the feast of Omameshi-Matsuri is not only to give thanks for the rice harvest, but also for millet, which was an emergency food for the common people in ancient times, and that Omameshi-Matsuri is a prayer for the stability of the people and the prevention of natural disasters that would disturb agriculture. He opined that it is "a prayer for the calming of nature in mountains and rivers" and "the nation's highest ritual to pray for the peace of the nation and its people".

Later, Masahiro Nishimoto introduced a newly published anecdote from "Nairashiki" and its examination has resulted in the almost complete rejection of both the "mashitoko-covering-bedding" theory and the sacred marriage rite theory by the Japanese historical community.

History
The form of the tamesai (= new tasting rice) ceremony was established in the 7th century during the reign of Empress Kōgyoku, but at that time there was still no distinction between the regular tamesai (= new tasting rice) ceremony and the Jinsō tamesai ceremony. The first time that a ceremony of a different scale was held in addition to the regular Omamesai was during the reign of Emperor Tenmu.。However, at that time, it was not yet a once-in-a-generation event associated with accession to the throne, but was held several times during the reign. With the establishment of the Ritsuryo system, the festival was named the "Shansho Otamesai" as a once-in-a-generation ritual, and the details of the ceremony, including the ritual procedures, were also established. Of the ceremonial rites stipulated in the Engi-Shiki, only the Omamesai was designated as a "daisai" (ritual of the Great Taste of Rice). The name "Dajo-e" was derived from the fact that a three-day long festival was held after the tasting of the first taro.。Later on, the ordinary tamesai (= new tamesai) was sometimes referred to as "the annual tamesai" and the practice of tamesai as "the tamesai of every generation". Originally, in the Chronicles of Japan, the tame and the new tame were neither referred to as "festival" nor "assembly. They are simply described as "ote" and "shintame. In the Nara period (710–794), they were called "Otame-kai" and "Shintame-kai," and in the Heian period (794–1185), they were officially called "Otamesai" and "Shintamesai," but in most diaries, "Otamesai" and "Shintame-kai" are used. This indicates that one of the most important components of the tasting of taro and the tasting of shin-tame was the "meeting".。

However, in the late Muromachi Period and the Sengoku Period, the shogunate was weakened by warfare, and the imperial court became impoverished, which hampered the imperial rites. The tame festival was held until 1466, the first year of Emperor Go-Tsuchimikado's reign, but after the outbreak of the Onin War the following year, it became impossible to collect temporary expenses (tame-kaiyaku). For more than a year, he was forced to abort. In August 1545, Emperor Go-Nara wrote a decree to the Ise Jingu Shrine to pray for the restoration of the imperial family and the people, and at the same time to apologize for the inability to hold the tame-matsuri ceremony.。

After domestic stability was restored by the Oryoho regime and the Tokugawa Shogunate, there was a period of time when the tasting of the tithes was not practiced, but Emperor Reigen was intent on reviving the imperial rites, and first restored the rite of the Crown Prince Asahito in 1683, the first time in approximately 340 years. In 1684, the Emperor wished to transfer the throne to the Crown Prince and to restore the Great Tamesai Ceremony, and had the Shogunate negotiate with the Emperor. At that time, he explained in the form of a precedent that the tame-matsuri should be held upon the accession of the crown prince to the throne. The Shogunate, which had been at loggerheads with the Imperial Court due to the Murasaki Incident and other events, was reluctant to request the same ceremonial protocol as in the previous case (when Emperor Reigen ascended to the throne), but after negotiations, the reestablishment was approved on condition that the entire budget for the succession to the throne be paid in the same amount as in the previous case. In 1687, the emperor abdicated and the crown prince acceded to the throne (Emperor Higashiyama), and the Great Taste of Rice Ceremony was held for the first time in 221 years. However, due to budgetary constraints, the reconstruction was a shortened version at this point.。

When the next generation Emperor Nakamikado succeeded to the throne, Daijosai was not held. This is attributed to the pledge during the reign of Emperor Reigen. At the time of the succession to the throne of Emperor Sakuramachi, the imperial court initially declined the offer from the shogunate side, but eventually the imperial court side revived Niiname-no-Matsuri. There was an offer, and after negotiations between the imperial courts, the Daijosai was held again in 1738, three years after the succession to the throne, and after that, the Daijosai was held without interruption every time it was replaced. It came to be done.

From the Nara era to the Heian era of the Heijo, the site for the Taimae Ceremony was the Ryuo-dan garden in the front yard of Chodoin, located in the southern center of the Ouchiura. The first two are the first two. After the burning down of Chodoin at the end of the Heian period, it was still built roughly on the former site of Daigoku-den, under the Ryuo-dan. During the reign of Emperor Antoku, the capital was temporarily relocated to Fukuhara-kyō and was postponed due to the death of Emperor Takakura, but was finally moved to Emperor Go-Shirakawa by the ruling of Emperor Shirakawa. The ceremony was held in 1182 (Juei 1), but due to the current circumstances, including the Genpei War (Genpei War), it was held at Shikikakuden. 。When Emperor Higashiyama was reestablished, perhaps because the site of Daigoku-den was not yet clear, he followed the precedent set by Emperor Antoku and used the forecourt of Shikikakuden, leading to the Meiji period. In the Meiji period (1868–1912), the accession ceremony was held in Shikikinden, but the tamesai ceremony was held at the Fukiage Palace in Tokyo. During the Taishō and Shōwa eras, the former Sentō Gosho in the Omiya Gosho in Kyoto was used under the "Togoku Order". Since the Heisei era, the ceremony has again been held at the East Gardens of the Imperial Palace in Tokyo.

 During the Edo period, the Emperor decided to follow the old ways and forbid Buddhism Sangha Bhikkhunī to enter the palace and remove the title of successive emperors. Reigen and Regent Ichijō Fuyūketsu (Kaneteru), who opposed the Emperor's brother, Prince Gyōjo, and Minister of the Left Konoe Motohiro Hui and others were at odds with each other. This movement to exclude Buddhism was reinforced each time the new emperor held the first Grand Tasting Ceremony, in conjunction with the rise of Kokugaku and the theory of the reverence for the emperor, which led to criticism of the long-established court practice of shimbutsu shugō and to debates about the pros and cons of the exclusion of Buddhism and its attendant enthronement ceremony. Some believe that it developed into a distant cause of the Separation of Shinto and Buddhism at the Imperial Court in the Meiji period.。
 In the Ōei Taimeikai (Records of the Great Tasting Ceremony) written by Ichijō Tsunetsugu in the Muromachi period, it is written that "The national event is the Taimeikai, and the event is no more than a Shinto meal", and in the Eiwa Taimeikai, it is written that only the emperor and his attendants may enter the temple (Taimekiya). However, in the historical background of the period when young emperors between the ages of two and seven continued from Emperor Horikawa to Emperor Antoku and Emperor Go-Toba, we can see "Nigyo" and "Gode" in Oe Masafusa's "Eke Yadai" and "Enkei Datame Ki" and "Go-Toba" in the "Enkei Datame Ki" and "Go-Toba". If the emperor was 10 years of age or older (an adult who had reached the age of full age), as described in the "Oei Taiteki," the emperor himself offered the "Nigyo" service, and if the emperor was 9 years of age or younger, the regent offered the "Gode" service. In addition, a few days before the Omame-sai, a preliminary ritual of the offering of the offering of the offering of the offering of the food to the gods is held.
 The ceremonies related to the coronation ceremony were designated as national events, while the ceremonies related to the Daijosai were designated as imperial events. It is often misunderstood that "imperial event" here does not mean "private event of the imperial family" but "public event of the imperial family". The budget for Daijosai is extraordinary, other than the usual court fees. According to the government announcement (final answer) at that time, the reason why Daijosai was not regarded as "state affairs" is that the emperor's "state affairs" under the Constitution of Japan requires "advice and approval of the Cabinet". This is because the Daijosai, which is a traditional ritual of the imperial family, does not fall under the category of "state affairs."

Details
First, two special rice paddies (斎田, saiden) are chosen and purified by elaborate Shinto purification rites. The families of the farmers who are to cultivate the rice in these paddies must be in perfect health. Once the rice is grown and harvested, it is stored in a special Shinto shrine as its go-shintai (御神体), the embodiment of a kami or divine force. Each kernel must be whole and unbroken, and is individually polished before it is boiled. Some sake is also brewed from this rice. The two sets of rice seedlings now blessed each come from the western and eastern prefectures of Japan, and the chosen rice from these is assigned from a designated prefecture each in the west and east of the country, respectively.

Two thatched roof two-room huts (悠紀殿 yukiden, lit. East-region hall) and (主基殿 sukiden, lit. West-region hall) are built within a corresponding special enclosure, using a native Japanese building style that predates and is thus devoid of all Chinese cultural influence. The Yukiden and Sukiden represent the east and west halves of Japan, respectively. Each hall is divided into two rooms, with one room containing a large couch made of tatami mats at its center, in addition to a seat for the emperor and a place to enshrine the kami; the second is used by musicians. All furniture and household items also preserve these earliest, and thus most purely Japanese forms: e.g., all pottery objects are fired but unglazed. These two structures represent the house of the preceding emperor and that of the new emperor. In earlier times, when the head of a household died his house was burned; before the founding of Kyoto, whenever an emperor died his entire capital city was burned as a rite of purification. As in the earlier ceremony, the two houses represent housing styles from western and eastern parts of Japan. Since 1990, the temporary enclosure is located at the eastern grounds of the Imperial Palace complex.

Ceremony day
This ceremony, also known as O-ni-e-matsuri (大嘗祭) and O-name-matsuri (大嘗まつり (大嘗祭) is marked as an Imperial court ritual performed by the Emperor of Japan upon his succession to the throne, and is an Imperial Household Ritual.

After a ritual bath on the night of the ceremony, the emperor is dressed entirely in the white silk dress of a Shinto priest, but with a special long train. Surrounded by courtiers (some of them carrying torches), the emperor solemnly enters first the enclosure and then each of these huts in turn and performs the same ritual—from 6:30 to 9:30 pm in the first, and in the second from 12:30 to 3:30 am on the same night. A mat is unrolled before him and then rolled up again as he walks, so that his feet never touch the ground. A special umbrella is held over the sovereign's head, in which the shade hangs from a phoenix carved at the end of the pole and prevents any defilement of his sacred person coming from the air above him. Kneeling on a mat situated to face the Grand Shrine of Ise, as the traditional gagaku court music is played by the court orchestra the emperor makes an offering of the sacred rice, the sake made from this rice, millet, fish and a variety of other foods from both the land and the sea to the kami, the offerings of east and west being made in their corresponding halls. Then he eats some of this sacred rice himself, as an act of divine communion that consummates his singular unity with Amaterasu-ōmikami, thus making him (in Shinto tradition) the intermediary between Amaterasu and the Japanese people.  The significance of the offerings and the ceremonial dinner of the tithes is as an act of thanksgiving to Amaterasu and , the ancestors of the Emperor, and as a prayer for the nation and its people's peace and good harvests in his reign. He then prays to the gods in gratitude, and then leaves the huts so that the Empress may then performs the same ceremonial protocol there before departing the complex.
In olden times, it was also called "Ohonimatsuri" or "Ohonamatsuri". In modern times, however, it is read phonetically as "Daijosai".

Controversies of the Daijosai

Relationship to the Constitution's principle of separation of church and state

Some members of the public, including Christian and Buddhist officials, are of the opinion that government spending on the Omameshi-Matsuri and the participation of prefectural governors in the Omameshi-Matsuri are unconstitutional due the Constitution's principle of a separation of church and state. Some  have been filed from the viewpoint of this separation of church and state, but all the lawsuits have been dismissed. These plaintiffs were defeated due to the judgment that the expenditure of state funds did not disadvantage the plaintiffs and that the governors' attendance did not violate the separation of church and state in light of the purpose-effect standard of the separation of church and state

According to the decision of the Japanese Supreme Court in July 1977, "The separation of church and state in the Constitution does not mean that the state is not allowed to have relations with religion at all, but that it is not allowed when it is deemed to exceed reasonable limits. It does not allow the state to have relations with religion at all, but only in cases where such relations are deemed to exceed reasonable limits." This is one of the reasons why the government has approved the expenditure of government funds for the Omameshigai. However, in 1995, the  rejected the plaintiff's lawsuit, stating that "the tasting of the Heisei era has already been completed and the plaintiff is not disadvantaged," but in a side argument, the court pointed out that "the suspicion of a violation of the Constitution cannot be denied in general."

On 10 December 2018, 241 plaintiffs filed a lawsuit against the government in the Tokyo District Court seeking an injunction to stop the government from spending money and compensation for damages on the grounds that the implementation of the "Rei (retirement)", "Sokui-no-rei (enthronement)", and "Taitei-Matsuri (tasting of rice)" ceremonies following the abdication of Emperor Akihito and accession of Crown Prince Naruhito, under the provisions of the Special Act on the Imperial Household Law concerning the Abdication of the Emperor, violates the Constitutional provision stipulating separation of church and state.

Expenses and facilities

Opinions of the Emperor and members of the Imperial Family
Emperor Shōwa reportedly told his aides that they should save and accumulate the money for the inner court.。

Nobuhito, Prince Takamatsu said, "Why don't we just do it at the Three Palace Sanctuaries, where the annual  Niinamesai is held, without building a large daijokyu," he said.。

Prince Fumihito Akishino has proposed a plan similar to that of Prince Takamatsu, that the expenses for the Daijosai be paid from the national budget, and that they be covered by the expenses of the Imperial Court by utilizing the Shinkaden, a smaller building near the Three Palace Sanctuaries used for the ordinary Niinamesai.。

Budget, construction, and changes in the Reiwa era
The government and the Imperial Household Agency followed the precedent of the Heisei era and spent money from the national budget, but changed the roof of the daijokyu, which had previously been thatching, to shingles, and reduced expenses by building some facilities such as the kashiwaya (kitchens for the offerings of food to be prepared in) in reinforced concrete under the premise that it was acceptable as long as it didn't alter the rituals or serve as an impediment to them. The original planned construction cost of the daijokyu was 1.97 billion yen, actually in 2019 (the first year of the 2025 Shimizu Corporation won the bid for 957 million yen, 60% of the planned price, in a competitive bidding process held at the Imperial Household Agency on 10 May 2019.

On the occasion of the Heisei Daijosai, the East Gardens of the Imperial Palace were completely closed as an anti-terrorist measure during the construction of the Imperial Palace, due to the active anti-emperor extremist movement at the time, and once completed, the main buildings were covered with large protective tents of extremely solid construction, and four 2,500-liter Fire prevention tanks and fire pumps were installed in four locations. In contrast, the East Palace Garden was not closed during the 2021 Daijosai, and the construction of the daijokyu was open for all to see, in order to "deepen the public's understanding of the expenditure of national funds for the Daijosai."。It was also decided that after the Daijosai, the daijokyu would remain open to the public as it had been during construction, and that materials would be reused after dismantling.

See Also

 Saiten
 Sacrifice to Taishan
 Secular Games

Gallery

Notes

References

Bibliography

 田中初夫『践祚大嘗祭』木耳社、1983年
 岡田精司編『大嘗祭と新嘗』学生社、1979年、復刊1989年(特に折口信夫「大嘗祭の本義」)
 折口信夫『古代研究II 祝詞の発生』中公クラシックス、2003年。上記を収録
 『古代研究III 民俗学篇3』角川ソフィア文庫、2017年。上記を収録
 『大嘗祭の本義 民俗学からみた大嘗祭』森田勇造現代語訳、三和書籍、2019年
 吉野裕子『天皇の祭り』講談社学術文庫、2000年
 岡田荘司『大嘗祭と古代の祭祀』 吉川弘文館、2019年3月 ISBN 978-4-642-08350-8

 安江和宣『大嘗祭神饌御供進儀の研究』神社新報社、2019年5月。ISBN 978-4-908128-23-3

External links

Shinto festivals
November
Japanese Imperial Rituals

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
LKS SZAWER Leszno – klub speedrowerowy z Leszna, najstarszy i najbardziej utytułowany w Polsce. Powstał w 1994 roku. Na początku istnienia pod nazwą EUREX LESZNO, obecnie SZAWER LESZNO. Zespół występuje w Ekstralidze speedrowera i jest jedenastokrotnym mistrzem Polski, trzykrotnym Mistrzem Europy Drużyn Klubowych (2003, 2005, 2012) i Mistrzem Świata Drużyn Klubowych (2009). Od 2004 roku drużyna występuje pod nazwą LKS ASTROMAL-SZAWER Leszno.

Sukcesy
Sukcesy klubu:
 Drużynowy Mistrz Polski: 1995, 1996, 1997, 2003, 2006, 2007, 2008, 2009, 2011, 2012, 2019
 Drużynowy Wicemistrz Polski: 2005, 2010, 2013, 2017, 2018
 Drużynowy II Wicemistrz Polski: 2001, 2004
 Mistrz Europy Drużyn Klubowych: 2003, 2005, 2012
 Wicemistrz Europy Drużyn Klubowych: 2008
 Mistrz Świata Drużyn Klubowych: 2009

Przypisy

Leszno
Sport w Lesznie


text:
Vicente Lenílson de Lima (born June 4, 1977) is a Brazilian sprinter specializing in the 100 metres, 200 metres, and the 4×100 metres relay.

De Lima represented Brazil at the 2000 Summer Olympics in Sydney. The 37.90 seconds were not enough to beat the 37.61 seconds of the United States, but De Lima, Edson Ribeiro, André da Silva and Claudinei da Silva managed to finish before the Cuban team who timed 38.04 seconds. At the 2003 World Championships he and his teammates won the silver medal at the 4x100 metres relay. At the 2008 Summer Olympics in Beijing he competed at the 100 metres sprint and placed 3rd in his heat, just 0.06 after Usain Bolt and 0.02 after Daniel Bailey in a time of 10.26 seconds. He qualified for the second round in which he ran slower with 10.31, resulting in a sixth place and elimination for the semi finals. Together with José Carlos Moreira, Sandro Viana and Bruno de Barros he also competed at the 4x100 metres relay. In their qualification heat they placed fourth behind Trinidad and Tobago, Japan and the Netherlands. Their time of 39.01 was the seventh out of sixteen participating nations in the first round and they qualified for the final. There they sprinted to a time of 38.24 seconds, the fourth time after the Jamaican, Trinidad and Japanese teams.

De Silva would retroactively be awarded the bronze medal for the 4 × 100 metres relay at the 2008 Summer Olympics following the demotion of the Jamaican team in 2017 for Nesta Carter's failed anti-doping test.

Personal bests
100 m: 10.13 s (wind: +0.7 m/s) –  São Paulo, 6 June 2004
100 m: 10.08 s (wind: +3.0 m/s) –  Ciudad de Guatemala, 11 May 2002
200 m: 20.39 s (wind: -1.0 m/s) –  Belém, 23 May 2004
: 37.90 s –  Sydney, 30 Sep 2000

Achievements

References

External links

Tilastopaja biography

1977 births
Living people
Brazilian male sprinters
Athletes (track and field) at the 2000 Summer Olympics
Athletes (track and field) at the 2004 Summer Olympics
Athletes (track and field) at the 2008 Summer Olympics
Athletes (track and field) at the 2003 Pan American Games
Athletes (track and field) at the 2007 Pan American Games
Olympic athletes of Brazil
Pan American Games athletes for Brazil
Olympic silver medalists for Brazil
Pan American Games medalists in athletics (track and field)
World Athletics Championships medalists
Pan American Games gold medalists for Brazil
Medalists at the 2000 Summer Olympics
Olympic silver medalists in athletics (track and field)
Olympic bronze medalists for Brazil
Medalists at the 2003 Pan American Games
Sportspeople from Rio Grande do Norte
21st-century Brazilian people


text:
Lyra McKee (Belfast, 31 maart 1990 – Derry, 18 april 2019) was een Noord-Iers journalist en schrijver. Ze groeide op in Noord-Belfast en studeerde aan de Universiteit van Birmingham, een studie die ze niet afmaakte. Ze werkte enige tijd als freelancer voor The Belfast Telegraph.

Haar eerste bekendheid kreeg ze in 2014 voor haar essay Letter to my 14-year old self, een online essay dat werd verfilmd.

In 2016 werd McKee genoemd als een van de 30 under 30 in the media, een onderscheiding die ze verdiende voor haar passie om in onderwerpen te graven waar weinig anderen om gaven.

Op 18 april 2019 werd McKee doodgeschoten toen ze aanwezig was bij onlusten in Derry. Haar dood werd veroordeeld door personen van over het gehele politieke spectrum.

Bibliografie
Angels with Blue Faces (2019)
The Lost Boys (2020)

Iers journalist


text:
Antonio Vittorio Vivaldi (ur. 1 stycznia 1942 w San Remo) – włoski brydżysta, World Life Master w kategorii Open (WBF), European Master (EBL).

Jego stałą partnerką brydżową jest Enza Rossano.

Wyniki brydżowe

Olimpiady
Na olimpiadach uzyskał następujące rezultaty:

Zawody światowe
W światowych zawodach zdobył następujące lokaty:

Zawody europejskie
W europejskich zawodach zdobył następujące lokaty:

Klasyfikacja

Przypisy

Linki zewnętrzne

Zobacz też
 Brydż sportowy

Włoscy brydżyści
Urodzeni w 1942


text:
El Nissan 280 ZX, también conocido como Datsun 280 ZX, es un automóvil deportivo producido por el fabricante Nissan desde 1978 hasta 1983, fecha en la que Nissan dejó de producir coches bajo la marca Datsun. Era la evolución del Datsun 280Z de la generación S30. Se vendió desde finales de 1978, y que fue a su vez sustituido por el Nissan 300ZX en 1983, que era de concepción aerodinámica similar, pero más moderno.

Características

El Datsun 280 ZX poseía un motor de seis cilindros en línea y 2800 cc que desarrollaba una potencia de . El vehículo contaba con una inyección electrónica multipunto Bosch L-Jetronic, todo un avance para la época. Su sistema de inyección y catalizador tenían como objetivo cumplir con las restricciones de emisiones impuestas por Estados Unidos.

El vehículo contaba además con suspensión independiente, frenos de disco en las cuatro ruedas (delanteros ventilados) y embrague hidráulico. Algunos accesorios que incluía eran aire acondicionado, dirección asistida, elevalunas eléctricos (One Touch para el conductor), luneta térmica, equipo de audio Hitachi estéreo con cuatro altavoces y control de balance, relojes de presión y temperatura de aceite, voltímetro y amperímetro, entre otros.

Modelos
El vehículo podía ser coupé o 2+2 (dos asientos delanteros y dos traseros), con o sin T-top (techo targa, rígido y desmontable parcialmente).

Además, en 1981 se presentó la versión Turbo, que desarrollaba  y en 1983 se lanzó una versión con tablero digital.

Competición
El Datsun 280 ZX fue un vehículo muy utilizado en Argentina para competiciones de automovilismo de velocidad. Tal es así, que en la década del '80, este automóvil fue utilizado para competir en la Clase 8 del Turismo Nacional, siendo Ernesto Bessone (Campeón en 1985 de la Clase 2) uno de sus pilotos y abanderados en esta clase.

En 1981, surgió la idea de crear una categoría diferente en el país y esto tuvo respuesta al año siguiente con la creación del Club Argentino de Pilotos, la cual fue una categoría monomarca que se desarrolló entre las décadas del '80 y '90, con la presencia de pilotos destacados del ambiente nacional. El modelo elegido para crear el parque automotor de la categoría fue el Datsun 280 ZX, del cual fue importado al país un lote de aproximadamente 35 autos, los cuales llegaron por medio de una gestión realizada por el excampeón de Turismo Carretera, Carlos Pairetti.

Hasta el día de hoy es utilizado para competir en la categoría Turismo Internacional de Argentina, peleando con automóviles modernos, como los BMW Serie 3.

Referencias

280ZX
Automóviles deportivos


text:
The Pozo de Banfield is a former Buenos Aires Provincial Police station and a former Argentine clandestine detention center that operated between November 1974 and October 1978, during the military dictatorship that ruled the country from 1976 to 1983. This detention center was an integral part of what came to be known as the Circuito Camps and was one of the first to operate as such during the constitutional government of Isabel Perón, nearly 18 months before the 1976 coup d'état. With the nationwide extension of the 1975 annihilation decrees, provincial police forces were placed under command of the Army, and subsequently the Banfield Investigations Brigade became subordinated to the 3rd Mechanized Infantry Regiment of the Argentine Army.

Location and architecture
The three-story building is located in the intersection of the Siciliano and Vernet streets in Villa Centenario in the city of Banfield in Greater Buenos Aires. The commander's office, a torture room and other facilities were located on the ground floor. On the first floor there were cells, offices, the staff dining room and canteen, kitchens, and restrooms, while on the second floor there were more cells and another restroom.

A total of 309 people, including Uruguayans, Paraguayans and Chileans were detained in the center. Of the detainees, ninety-seven were victims of forced disappearance and five were set free and subsequently killed. Among the prisoners there were four pregnant women who gave birth in the premises and whose children remain unidentified. Housing women during the last months of pregnancy and separating newborns from their mothers is considered to be one of the main functions of Pozo de Banfield.  Most of the students abducted during the Night of the Pencils in September 1976 were detained for three months in the building.

The building was the headquarters of the Banfield Investigations Brigade since the 1960s and continued in this capacity throughout its use as a clandestine detention center. In 2006, it was handed over to the Secretariat of Human Rights at the request of social organisations, in order to build a memory site ().

See also
 National Reorganization Process
 Disappeared during the Process of National Reorganisation
 Terrorism of State in Argentina in the decades of 1970 and 1980

References

External links

 Clandestine Maternities: Pozo de Banfield, Abuelas de Plaza de Mayo website.

Lomas de Zamora Partido
Law enforcement agencies of Argentina
Dirty War


text:
Очеретя́нка (Acrocephalus) — рід горобцеподібних комахоїдних птахів родини очеретянкових. Включає близько 35 видів, поширених у Старому Світі.

Представники — буруваті птахи, що мешкають на болотах та в інших вологих районах. Деякі мають смужки, інші однорідне забарвлення. Деякі очеретянки дуже дрібні, інші можуть досягати розмірів шпака. Всі вони мають подовжене тіло, похилий лоб, що надає голові загостреної форми (звідти наукова родова назва), і ступінчастий хвіст. Співають ці птахи сидячи на високій травичці, верхівці очерету або гілці, що стирчить. Спів включає гучний грубий тріск.

Гніздяться на траві, в очереті, на кущах. Гніздо — глибокий конус між стеблами трави, очерету або в глибині куща. Багато видів мігруючі, зокрема всі види, що гніздяться в помірних широтах.

Види
Рід нараховує 43 види, включно з шістьма вимерлими:
 Очеретянка ірацька (Acrocephalus griseldis)
 Очеретянка кабо-вердська (Acrocephalus brevipennis)
 Очеретянка бура (Acrocephalus rufescens)
 Очеретянка світлоброва (Acrocephalus gracilirostris)
 Очеретянка мадагаскарська (Acrocephalus newtoni)
 Очеретянка сейшельська (Acrocephalus sechellensis)
 Очеретянка родригійська (Acrocephalus rodericanus)
 Очеретянка велика (Acrocephalus arundinaceus)
 Очеретянка східна (Acrocephalus orientalis)
 Очеретянка південна (Acrocephalus stentoreus)
 Очеретянка австралійська (Acrocephalus australis)
 Очеретянка гавайська (Acrocephalus familiaris)
 Очеретянка солов'їна (Acrocephalus luscinius)
 Очеретянка саїпанська (Acrocephalus hiwae)
 Очеретянка агвігуанська (Acrocephalus nijoi)
 Очеретянка маріанська (Acrocephalus yamashinae)
 Очеретянка полінезійська (Acrocephalus astrolabii)
 Очеретянка науруйська (Acrocephalus rehsei)
 Очеретянка каролінська (Acrocephalus syrinx)
 Очеретянка попеляста (Acrocephalus aequinoctialis)
 Комако (Acrocephalus percernis)
 Очеретянка довгодзьоба (Acrocephalus caffer)
 Очеретянка мореанська (Acrocephalus longirostris)
 Очеретянка кремова (Acrocephalus musae)
 Очеретянка маркізька (Acrocephalus mendanae)
 Очеретянка туамотуанська (Acrocephalus atyphus)
 Очеретянка оливкова (Acrocephalus kerearako)
 Очеретянка риматарська (Acrocephalus rimitarae)
 Очеретянка гендерсонська (Acrocephalus taiti)
 Очеретянка піткернська (Acrocephalus vaughani)
 Очеретянка чорноброва (Acrocephalus bistrigiceps)
 Очеретянка тонкодзьоба (Acrocephalus melanopogon)
 Очеретянка прудка (Acrocephalus paludicola)
 Очеретянка лучна (Acrocephalus schoenobaenus)
 Очеретянка соргова (Acrocephalus sorghophilus)
 Очеретянка тупокрила (Acrocephalus concinens)
 Очеретянка маньчжурська (Acrocephalus tangorum)
 Очеретянка великодзьоба (Acrocephalus orinus)
 Очеретянка індійська (Acrocephalus agricola)
 Очеретянка садова (Acrocephalus dumetorum)
 Очеретянка ставкова (Acrocephalus scirpaceus)
 Очеретянка африканська (Acrocephalus baeticatus)
 Очеретянка чагарникова (Acrocephalus palustris)

В Україні трапляються 8 видів: очеретянка прудка (Acrocephalus paludicola), очеретянка лучна (Acrocephalus schoenobaenus), очеретянка індійська (Acrocephalus agricola), очеретянка садова (Acrocephalus dumetorum), очеретянка чагарникова (Acrocephalus palustris), очеретянка ставкова (Acrocephalus scirpaceus), очеретянка велика (Acrocephalus arundinaceus) і очеретянка тонкодзьоба (Acrocephalus melanopogon).

Посилання

Ресурси Інтернету

 Відео Acrocephalus на сайті Internet Bird Collection
 Javier Blasco-Zumeta: Старіння та статеве визрівання

Очеретянкові
Роди птахів


text:
Henrik Purienne is a South African photographer, film director, and founder of fashion publication Mirage. He is based in Cape Town.

Early life
Purienne was born in Worcester, South Africa.

Work
Purienne began his career making documentary films.

He has created advertising campaigns and editorials for the brands Louis Vuitton, Maison Kitsuné, American Apparel, Maison Margiela, Interview Magazine, Playboy, Vogue, Lui, and Purple often featuring contemporary 'it girls' such as Sky Ferreira, Emily Ratajkowski, Camille Rowe, and Aymeline Valade.

In 2009 he launched the fashion and culture publication Mirage.

Bibliography

Awards
 2012: D&AD Yellow Pencil, Professional Awards category, for commercial film / campaign directed by Purienne, titled 'MK is...', for South African music television channel MK

References

Sources
 Paper Journal – Interview Henrik Purienne
 10and5 – Henrik Purienne
 Discover and Escape – Purienne
 La Canvas – Pure pleasure Henrik Purienne

External links
 Mirage Magazine

Fashion photographers
South African photographers
South African documentary film directors
People from Worcester, South Africa
1977 births
Living people


text:
Stadtfeld Ost, Magdeburg-Stadtfeld Ost – dzielnica miasta Magdeburg w Niemczech, w kraju związkowym Saksonia-Anhalt.

Zobacz też
 Stadtfeld

Bibliografia
 Statistische Landesamt Sachsen-Anhalt, Halle (Saale)

Dzielnice i osiedla Magdeburga


text:
Cutandia är ett släkte av gräs. Cutandia ingår i familjen gräs.

Kladogram enligt Catalogue of Life:

Källor

Externa länkar

Gräs
Cutandia


text:
L'Església de l'Assumpció de la Plaça Sennaia a Sant Petersburg era una església pentacupular d'estil barroc tardà.

L'església original era un edifici de fusta que es va traslladar a través del Neva des de la part nord de la ciutat. Va ser reconstruït el 1750 en pedra seguint un disseny rastrelliesc atribuït a Andrey Kvasov i va ser lleugerament modificat en diverses ocasions, les més importants de Luigi Rusca el 1817. L'església va presumir un alt campanar de tres plantes, un iconòstasi daurat, i molts elements valuosos. La seva parròquia era una del més riques de la ciutat.

El gran edifici amb les inconfusibles cúpules verd fosc, popularment conegut com l'Església del Salvador, dominava el barri circumdant. Va donar el seu nom a l'illa Spassky (la zona central entre els canals Fontanka, Moika, Griboièdov i Kriukov) i l'estació de metro Spasskaya.

L'edifici va sobreviure al període d'Iósif Stalin i havia estat elevada per l'Església viva a l'estatus de catedral (1923) però va ser volada durant la campanya anti-religiosa de Nikita Khrusxov el 1961. El vestíbul del metro que la va reemplaçar està lleugerament al nord. El lloc de l'església ha estat marcat per una molt petita capella des del 2003.

Referències

Esglésies barroques
Sant Petersburg


text:
Norway Township may refer to the following places in the United States:

 Norway Township, Humboldt County, Iowa
 Norway Township, Winnebago County, Iowa
 Norway Township, Wright County, Iowa, Wright County, Iowa
 Norway Township, Republic County, Kansas
 Norway Township, Michigan
 Norway Township, Fillmore County, Minnesota
 Norway Township, Kittson County, Minnesota
 Norway Township, Traill County, North Dakota Traill County, North Dakota
 West Norway Township, Wells County, North Dakota, Wells County, North Dakota
 Norway Township, Clay County, South Dakota, Clay County, South Dakota
 Norway Township, Lincoln County, South Dakota, Lincoln County, South Dakota
 Norway Township, Roberts County, South Dakota, Roberts County, South Dakota
 Norway Township, Turner County, South Dakota, Turner County, South Dakota

See also

 Norway Lake Township (disambiguation)
 Norway (disambiguation)

Township name disambiguation pages


text:
Melchior de Hondecoeter, auch Melchior d'Hondecoeter (* 1636 in Utrecht; † 3. April 1695 in Amsterdam) war ein niederländischer Tiermaler.

Leben und Wirken
Melchior de Hondecoeter stammt aus der holländischen Malerfamilie Hondecoeter, war Schüler seines Vaters Gijsbert Gillisz. de Hondecoeter (Meister in der Malergilde in Utrecht) und seines Onkels Jan Baptist Weenix. Auch sein Großvater Gillis Claesz. de Hondecoeter und sein Cousin Jan Weenix waren Maler.

Er hielt sich um 1659–1663 in Den Haag auf und wurde dort Mitglied und Obmann der Malergilde. Dann siedelte er sich in Amsterdam an, wo er 1663 Susanna Tradel heiratete.

Hondecoeter malte Jagdstillleben sowie Zusammenstellungen einheimischer und exotischer Vögel. Unter den Themen sind z. B. Hühnerhöfe mit kämpfenden Hähnen oder auch Enten am Wasser.

Das Format der Bilder ist sehr unterschiedlich und reicht von kleineren Gemälden bis zu großen Wandverkleidungen.

Obwohl Hondecoeter fast alle seine Werke signierte, ist nur ein sehr geringer Teil seiner Bilder auch datiert. Dieser Umstand macht eine chronologische Ordnung des Gesamtwerks problematisch und fast unmöglich. Weiters ist nachweisbar, dass auf Tierbildern von Zeitgenossen, z. B. von Jacobus Victors (1640–1705), die Originalsignaturen durch jene des bekannteren Hondecoeter ersetzt wurden.

Die Darstellungen zeichnen sich durch einen großen Detailrealismus aus. Es gilt als gesichert, dass Hondecoeter die Vögel nach der Natur malte. Die exotischen Vögel konnte er in den Tiergärten (sog. Menagerien) seiner Auftraggeber und Förderer sehen.

Sein berühmtestes Bild ist das unter dem Namen Die schwimmende Feder bekannte Gemälde, das einen Teich mit Wasservögeln – darunter ein großer Pelikan im Vordergrund – zeigt. Dieses Bild befindet sich im Rijksmuseum Amsterdam, zusammen mit anderen Bildern Hondecoeters.

Literatur
 Abraham Bredius (Hrsg.): Künstlerinventare. Urkunden zur Geschichte der holländischen Kunst des XVIten, XVIIten und XVIIIten Jahrhunderts. 8 Bände. Nijhoff, 's-Gravenhage 1915–1922, (Quellenstudien zur holländischen Kunstgeschichte 5, 6, 7, 10–14, ).

Weblinks

Anmerkungen

Tiermaler
Maler (Niederlande)
Maler des Barock
Niederländer
Geboren 1636
Gestorben 1695
Mann


text:
Tschernjakow ist der Familienname folgender Personen:

 Daniil Romanowitsch Tschernjakow (* 2001), russischer Fußballspieler
 Dmitri Felixowitsch Tschernjakow (* 1970), russischer Theater- und Opernregisseur
 Kyrylo Tschernjakow (* 2005), ukrainischer Schauspieler
 Sachari Jefimowitsch Tschernjakow (1919–1997), sowjetischer Finnougrist


text:
Gesa Birnkraut (* 1971) ist eine deutsche Wirtschaftswissenschaftlerin und Professorin für Strategisches Management in Nonprofit-Organisationen an der Hochschule Osnabrück.

Leben
Birnkraut studierte Betriebswirtschaftslehre an der Universität Hamburg und Kulturmanagement an der Hochschule für Musik und Theater Hamburg. Ihre Promotion legte sie 2003 als externe Promovendin bei Werner Heinrichs an der Pädagogischen Hochschule Ludwigsburg zum Thema "Ehrenamt in kulturellen Institutionen im Vergleich USA / Deutschland" ab. Von 2004 bis 2011 war Gesa Birnkraut Professorin und Fachbereichsleiterin für Kulturmanagement an der Estonian Academy of Music and Theatre in Tallinn, Estland. Seit Wintersemester 2011 hält sie eine Professur für Strategisches Management in Nonprofit-Organisationen an der Hochschule Osnabrück, die sie in Teilzeit ausübt.

Neben ihrer Lehr- und Forschungstätigkeit ist Gesa Birnkraut geschäftsführende Gesellschafterin der Kulturmanagement-Beratung Birnkraut|Partner, die Unternehmen und Non-Profit-Organisationen mit dem Schwerpunkt Kultur, Bildung und Soziales in allen Bereichen der strategischen Partnerschaften berät. Darüber hinaus ist sie seit 2005 Vorsitzende des Vorstands des Instituts für Kulturkonzepte Hamburg e.V., eines gemeinnützigen Vereins, der die Aus- und Weiterbildung im Bereich Kulturmanagement und Non-Profit-Management fördert.

Forschungsschwerpunkte
 Kulturmanagement
 Evaluation im Non-Profit & Kulturbereich
 Ehrenamtsmanagement

Werke (Auswahl)
 Die Marke in der Kreativwirtschaft. Stuttgart: Kohlhammer Verlag, 2013.
 Evaluation im Kulturbetrieb. Wiesbaden: VS Verlag, 2010.
 Volunteer Management in Deutschland. Saarbrücken: VDM Verlag Dr. Müller, 2007
 Management von Ehrenamtlichen – ein Leitfaden für Kulturinstitutionen. KMM Verlag Hamburg, 2004.

Herausgeberschaften
 Jahrbuch für Management in Nonprofit-Organisationen. Hg. zusammen mit Rainer Lisowski, Stefanie Wesselmann, Rolf Wortmann. Münster: LIT-Verlag, Seit 2012
 Kulturmanagement konkret. Hg. Zusammen mit Karin Wolff. Hamburg: Institut für Kulturkonzepte, 2007–2010.

Mitgliedschaften
 Mitglied der Kulturpolitischen Gesellschaft Bonn
 Mitglied des European Network of Cultural Management Trainers Encatc
 Stellvertretende Vorsitzende des Beirats "Maßnahmen für die Kultur- und Kreativwirtschaft" der Initiative Kultur- und Kreativwirtschaft der Bundesregierung
 Mitglied im Beirat des Fröbel e.V.
 Vorsitzende des Ausschusses Kultur und Wirtschaft der Handelskammer Hamburg
 Mitglied des Commerz Collegium zu Altona

Weblinks
 Publikationsliste
 Webseite des Institut für Kulturkonzepte Hamburg e.V.
 Offizielle Repräsentanz auf der Homepage der Hochschule Osnabrück

Ökonom (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Hochschule Osnabrück)
Deutscher
Geboren 1971
Frau


text:
Pedro de Orrente (ur. 18 kwietnia 1580 w Murcji, zm. 19 stycznia 1645 w Walencji) − hiszpański malarz doby baroku, aktywny w Walencji w 1 poł. XVII w.

Życiorys
Istnieją dwie hipotezy dotyczące miejsca narodzin malarza. Według pierwszej Orrente przyszedł na świat w Murcji na południu Półwyspu Iberyjskiego. Według drugiej artysta urodził się w Montealegre del Castillo w regionie Kastylia-La Mancha w centralnej części kraju.

Kształcił się w Toledo, podziwiając dzieła El Greco, wiszące w kościołach i pałacach miasta. Tutaj poznał malarza Jorge Manuela, syna El Greco, który wywarł na nim ogromny wpływ, jeśli chodzi o wybór tematyki dzieł i zastosowanych technik artystycznych. Biograf malarza, Antonio Palomino opisał podróż do Madrytu, w którym powinny znajdować się niektóre wczesne dzieła artysty do końca niezidentyfikowane.

Orrente odcisnął swoje piętno na szkołach malarskich miast, które odwiedzał. Pierwszą z nich była szkoła toledańska, której stał się jednym z głównych przedstawicieli razem ze współczesnymi sobie Juanem Sánchezem Cotánem oraz Luisem Tristánem. W malarstwie De Orrente krytycy widzą wpływy Jacopo Bassano. Orrente nie znał jednak osobiście tego przedstawiciela weneckiego malarstwa renesansowego. Z biografii nie wynika też, jakoby miał przedsięwziąć podróż do Italii. Być może znał dzieła Bassana lub jego uczniów znajdujące się w Hiszpanii.

Dojrzałe dzieła Orrente znajdują się w Murcji, Cuence, Kordobie oraz w Sewilli. Swego rodzaju gniazdem dla jego twórczości była jednak Walencja, gdzie odniósł największy sukces i gdzie zamawiano najwięcej jego obrazów. W czasie swojego pierwszego pobytu w mieście w 1616 namalował Męczeństwo św. Sebastiana dla jednej z prywatnych kaplic miejscowej katedry. Dzieło to charakteryzuje się ciemnymi tonacjami barw, które znamy również z twórczości Caravaggio w neapolitańskim okresie aktywności. Tego samego roku datowana jest Ofiara Izaaka, wystawiana w Muzeum Sztuk Pięknych w Bilbao. Dzieło to jest może najbardziej charakterystycznym obrazem Orrente, w którym dały o sobie znać wpływy Caravaggio, odznacza się naturalizmem i grą światłocienia. Istnieją hipotezy, iż Orrente rzeczywiście posłużył się jakimś obrazem Caravaggia jako modelem, malowidło to miało później zaginąć.

W 1617 artysta namalował w Toledo Cud św. Leokadii, patronki miasta. Dzieło to zamówił kler miejscowej katedry. Nie znamy dokładnie późniejszych etapów życia Orrente. Podróże między 1617 i 1626 są słabo udokumentowane. Wiadomo, iż między 1626 i 1631 gościł w Toledo, gdzie namalował kilka obrazów o tematyce biblijnej. Malowidła te wystawiane są dzisiaj w muzeach Toledo i Madrytu. Spotkanie z Jusepe de Riberą i Francisco Ribaltą zaostrzyło jeszcze zacięcie iście włoskie w stylu Caravaggia, które przez Orrente zostało wprowadzone i rozpropagowane w malarstwie hiszpańskim jego czasów.

Nazywano go "hiszpańskim Bassanem". Chętnie podejmował tematy biblijne, które przedstawiał jako tłumne sceny rodzajowe, rozgrywające się w pejzażu.

Pod koniec życia malarz osiadł w Walencji, gdzie stał na czele szkoły malarskiej, z której wyszli tacy artyści jak: Esteban March i Pablo Pontons. Zmarł 19 stycznia 1645.

Twórczość malarska
 Rozmnożenie chleba i ryb –  ok. 1613, olej na płótnie 106 × 136 cm, Ermitaż, Petersburg
 Męczeństwo świętego Sebastiana –  ok. 1616, olej na płótnie 306 × 219 cm, Museo de la Catedral, Walencja
 Ofiara Izaaka –  ok. 1616, olej na płótnie 133 × 167 cm, Muzeum Sztuk Pięknych w Bilbao
 Wjazd do Jerozolimy –  ok. 1620, olej na płótnie 112 × 127 cm, Ermitaż, Petersburg
 Gody w Kanie –  ok. 1620, olej na płótnie 104 × 147 cm, Kościół Nuestra Señora de la Asunción w La Guardia, Toledo
 Wieczerza w Emaus –  ok. 1620, olej na płótnie 81 × 101 cm, Szépművészeti Múzeum, Budapeszt
 Męczeństwo świętego Jakuba Młodszego –  ok. 1639, olej na płótnie 205 × 159 cm, Muzeum Sztuk Pięknych w Walencji
 Osioł i owca -  35 × 51 cm, Prado, Madryt
 Pokłon pasterzy -  ok. 1617, 111 × 162 cm, Prado, Madryt
 Św. Jan Chryzostom -  110 × 128 cm, Prado, Madryt
 Św. Jan Ewangelista na Patmos -  99 × 131 cm, Prado, Madryt
 Ukrzyżowanie -  153 × 128 cm, Prado, Madryt

Bibliografia
 D. Angulo Iñiguez, Pintura del siglo XVII, en Ars XV, Madrid 1971, 66-71.
 C. López Jiménez, Pedro Orrente, «Arte Español» (1962) 58 ss.
 Enrique Lafuente Ferrari, Pedro Orrente y el perdido retablo de Villarejo de Salvanés, «Archivo Español de Arte» (1941) 503-516.
 E. Tormo, Pedro Orrente, pintor murciano, «Polytechnicum» (1917) 112 ss.

Hiszpańscy malarze barokowi
Ludzie urodzeni w Murcji (miasto)
Urodzeni w 1580
Zmarli w 1645


text:
Goussia squali is een soort in de taxonomische indeling van de Myzozoa, een stam van microscopische parasitaire dieren. Het organisme komt uit het geslacht Goussia en behoort tot de familie Eimeriidae. Goussia squali werd in 1975 ontdekt door Fitzgerald.

Myzozoa


text:
Hill, s polnim imenom Embassy Hill, je nekdanje britansko moštvo Formule 1, ki ga je ustanovil dirkač Graham Hill in je v prvenstvu sodelovalo med sezonama  in . Moštvo je nastopilo na enainštiridesetih dirkah in osvojilo štiri prvenstvene točke, dve Alan Jones s petim mestom na Veliki nagradi Nemčije v sezoni 1975, eno Tony Brise s šestim mestom na Veliki nagradi Švedske v sezoni 1975, eno pa Graham Hill s šestim mesto na Veliki nagradi Švedske v sezoni 1974. Po smrtni Grahama Hilla se je moštvo umaknilo iz Formule 1.

Popoln pregled rezultatov
(legenda)

Konstruktorji Formule 1
Moštva Formule 1
Športna moštva, ustanovljena leta 1973
Športna moštva, razpuščena leta 1975


text:
Leesville és una ciutat i seu de la Parròquia de Vernon a l'estat de Louisiana dels Estats Units d'Amèrica.

Demografia
Segons el cens del 2000 Leesville tenia una població de 6.753 habitants. La densitat de població era de 478,4 habitants/km².

Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,1% tenia menys de 18 anys, un 11% entre 18 i 24, un 28,6% entre 25 i 44, un 20,5% de 45 a 60 i un 13,9% 65 anys o més.

L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,4 homes.

La renda mediana per habitatge era de 23.864 $ i la renda mediana per família de 30.435 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.267 $ mentre que les dones 21.661 $. La renda per capita de la població era de 14.360 $. Entorn del 24,5% de les famílies i el 28,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

Poblacions properes
El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

Referències

Parròquia de Vernon
Ciutats de Louisiana


text:
Luzia Ebnöther (* 19. Oktober 1971 in Zürich) ist eine ehemalige Schweizer Curlerin.

Ebnöther nahm als Skip 1999, 2001 und 2003 an insgesamt drei Curling-Europameisterschaften teil. Dabei gewann sie 1999 und 2001 die Bronzemedaille und 2003 die Silbermedaille. Bei der Curling-Weltmeisterschaft spielte Ebnöther 1999, 2000 und 2004 als Skip des Schweizer Teams und gewann 2000 die Silbermedaille und 2004 die Bronzemedaille. Ebenfalls als Skip nahm Ebnöther an den Olympischen Winterspielen 2002 in Salt Lake City teil. Die Mannschaft gewann die Silbermedaille.

Nach mehreren Niederlagen gegen Mirjam Ott bei Schweizer Meisterschaften und EM-Qualifikationen beendete Ebnöther 2008 ihre Spitzensport-Karriere. Seit den Olympischen Spielen 2006 ist sie als Co-Kommentatorin bei Curling-Übertragungen des Schweizer Fernsehens tätig, an der Seite von Bernard Thurnheer.

Weblinks

Einzelnachweise

Curler (Schweiz)
Olympiateilnehmer (Schweiz)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 2002
Schweizer
Geboren 1971
Frau


text:
Зайнаб Нурова (15 сентября 1915 года, Канибадам, Кокандский уезд, Ферганская область, Туркестанское генерал-губернаторство, Российская империя — 2 мая 1979 года, Курган-Тюбе, Таджикская ССР) — доярка колхоза имени Ленина Курган-Тюбинского района Таджикской ССР. Герой Социалистического Труда (1971).

С 1930 года — рядовая колхозница хлопководческого колхоза. В 1941 году назначена звеньевой хлопководческого звена и в 1945 году — бригадиром хлопководческой бригады. С 1951 года — доярка колхоза имени Ленина Курган-Тюбинского района (сегодня — район Кушониён Хатлонской области).

В 1970 году получила высокие показатели по надою молока. Указом Президиума Верховного Совета СССР от 8 апреля 1971 года «за выдающиеся успехи, достигнутые в развитии сельскохозяйственного производства и выполнении пятилетнего плана продажи государству продуктов земледелия и животноводства» удостоена звания Героя Социалистического Труда с вручением ордена Ленина и золотой медали Серп и Молот.

Проработала дояркой около 25 лет. В 1975 году вышла на пенсию. Персональный пенсионер республиканского значения. Проживала в Курган-Тюбе, где скончалась в 1979 году.

 Награды
 Герой Социалистического Труда
 Орден Ленина
 Почётная Грамота Президиума Верховного Совета Таджикской ССР

Литература
 Таджикская советская энциклопедия. — Т.5. — Душанбе, 1984

Ссылки

Награждённые Почётной грамотой Президиума Верховного Совета Таджикской ССР


text:
NGC 3144 (NGC 3174) é uma galáxia espiral barrada (SBa/P) localizada na direcção da constelação de Draco. Possui uma declinação de +74° 13' 14" e uma ascensão recta de 10 horas, 15 minutos e 32,1 segundos.

A galáxia NGC 3144 foi descoberta em 2 de Abril de 1801 por William Herschel.

Ver também
Astronomia extragaláctica
Lista de galáxias
Lista de objectos NGC
New General Catalogue

Ligações externas

NGC 3144
Constelação de Draco
Galáxias espirais barradas


text:
Arta (en griego Άρτα, Árta) es unidad periférica de Grecia, en la periferia de Epiro. Tiene una extensión de 1.612 km². Su capital es la ciudad de Arta. Hasta el 1 de enero de 2011 fue una de las 51 prefecturas en que se dividía el país.

Geografía
La unidad regional de Arta se encuentra al norte del golfo de Arta. Las principales cadenas montañosas son los Athamanika en el noreste, el Pindo en el este y Valtou en el sureste. Sólo una carretera de montaña vincula Arta con el valle del Peneo y Tesalia. Hay llanuras bajas agrícolas en el oeste. Arta linda con las unidades regionales de Préveza en el oeste, Ioánina al norte, Tríkala y Karditsa hacia el este y Etolia-Acarnania hacia el sur.

Los ríos principales son el Aspropótamos en el este, el Árachthos en el centro y el Louros en el oeste. La mayoría de la población vive en el oeste, en el valle del Arachthos. Los montes Athamanika y Valtou son los menos poblados.

Administración

La unidad periférica de Arta se subdivide en los siguientes cuatro municipios:
 Arta (1)
 Georgios Karaiskakis (2)
 Tzoumerka Central Kentrika Tzoumerka, (3)
 Nikolaos Skoufas (4)

Historia
El área alrededor de Arta fue cedida en el Congreso de Berlín a Grecia en 1881 por el Imperio Otomano, junto a Tesalia . Un símbolo de Arta es el Puente Viejo sobre el río Arachthos. Arta fue establecida como prefectura en 1882. Como parte del Plan Calícrates en 2011, la unidad periférica de Arta fue creado a partir de la antigua Prefectura de Arta, con su mismo territorio, al mismo tiempo que los municipios fueron reorganizados.

Referencias

Enlaces externos
 http://www.nomarxia-artas.gr/index_en.php
 https://web.archive.org/web/20040602225531/http://www.culture.gr/maps/ipiros/arta/arta.html
 http://www.bicepirus.gr/ris/prefectures/arta.html
 https://web.archive.org/web/20101024202627/http://hellas.teipir.gr/prefectures/english/Artas/Artas.htm

Unidades periféricas de la periferia de Epiro
Antiguas prefecturas de Grecia


text:
Das Bistum Nzérékoré (lat.: Dioecesis Nzerekorensis) ist eine in Guinea gelegene römisch-katholische Diözese mit Sitz in Nzérékoré. Es umfasst den östlichen Teil Guineas.

Geschichte
Papst Pius XI. gründete die Apostolische Präfektur Nzérékoré mit der Apostolischen Konstitution Quo ex Evangelii am 9. März 1937 aus Gebietsabtretungen des Apostolischen Vikariats Bamako.

Mit der Apostolischen Konstitution Christi provisio wurde sie am 25. April 1959 zum Bistum erhoben.

Ordinarien

Apostolische Präfekten von Nzérékoré
 Agostino Guérin MAfr (16. April 1937–1950)
 Eugène Maillat MAfr (4. Mai 1951 bis 25. April 1959)

Bischöfe von Nzérékoré
 Eugène Maillat MAfr (25. April 1959 bis 13. August 1979)
 Philippe Kourouma (13. August 1979 bis 27. November 2007)
 Raphaël Balla Guilavogui (seit 14. August 2008)

Siehe auch
 Liste der römisch-katholischen Diözesen

Weblinks
 Eintrag auf catholic-hierarchy.org (englisch)
 Eintrag über das Bistum Nzérékoré auf Giga-Catholic (englisch)

Nzerekore
Region Nzérékoré
Gegründet 1937


text:
«Толстяк и Малыш» () — американский художественный фильм Ролана Жоффе об истории создания первой атомной бомбы.

Сюжет
Картина воспроизводит историю Манхэттенского проекта по разработке атомного оружия США в 1942—1945 годах. В центре сюжета — взаимоотношения между военным руководителем проекта, генералом Лесли Гровсом (Пол Ньюман) и научным руководителем, Робертом Оппенгеймером (Дуайт Шульц).

Сценарий существенно отступает от исторических фактов; так, история Майкла Мерримана (персонаж Джона Кьюсака) отдалённо и неточно воспроизводит реальные истории жизни и смерти двух человек — Луиса Злотина (1910—1946) и Гарри Дагляна (1921—1945). Джин Тетлок, персонаж Наташи Ричардсон, в реальной жизни покончила с собой на год раньше, нежели в фильме, и не могла принимать участия в событиях 1944 года. Любые домыслы об интимных отношениях Оппенгеймера и Тетлок остаются беллетристикой, не подкреплённой свидетельскими показаниями.

В ролях
 Пол Ньюман — генерал Лесли Гровс
 Дуайт Шульц — Роберт Оппенгеймер
 Бонни Беделиа — Китти Оппенгеймер
 Джон Кьюсак — Майкл Мерриман
 Лора Дерн — Кэтлин Робинсон
 Дел Клоуз — доктор Кеннет Уайтсайд
 Аллан Кордюнер — Франц Гёте  Кларк Грегг — Дуглас ПантонДжон К. Макгинли — капитан Ричард ШенфилдНаташа Ричардсон — Джин ТэтлокАллан Кордюнер — Франц ГетцеТодд Филд — Роберт Уилсон
Эд Лотер — Уитни Эшбридж Интересные факты
 Фильм провалился в прокате, собрав менее 4 000 000 долларов. Критики отмечали затянутость, несвязность постановки и крайне неподходящий выбор актёров, игравших хорошо известных исторических персонажей (прежде всего, Ньюмана).
 В Великобритании фильм вышел под названием Shadow Makers'' (дословно «Создатели тени»).
 «Толстяк» () и «Малыш» () — названия первых атомных бомб, сброшенных на Нагасаки и Хиросиму соответственно.

См. также

 Манхэттен  — телесериал о работе над Манхэттенским проектом;
 Оппенгеймер  — фильм рассказывает о создателе атомной бомбы.

Ссылки

Фильмы-драмы США
Манхэттенский проект
Исторические фильмы США
Фильмы о физиках
Фильмы на английском языке
Фильмы, основанные на реальных событиях
Фильмы о ядерной войне и ядерном оружии
Фильмы США 1989 года


text:
Hans Wolf Sommer (* 1939 in Köln; † 1996) war ein deutscher Autor von Science-Fiction und Horror, vornehmlich von Heftromanen. Zudem arbeitete er als Übersetzer.

Leben
Über Jahre in Köln als Immobilienmakler tätig, machte Sommer nach einer betrieblichen Insolvenz sein Hobby, die Phantastik, zum Hauptberuf. Bereits 1967 hatte er zusammen mit Frank Rainer Scheck und Heinz J. Galle das Fanzine "Robot" publiziert. Zu dem Zeitpunkt war er Mitarbeiter der Science Fiction Times. Sein erster Roman für die Reihe Utopia wurde vom Lektorat mit der Begründung Niveau des Romans zu hoch abgelehnt. Erst etliche Jahre später versuchte er es erneut. Der Roman Versicherung mit Schwierigkeiten wurde von Zauberkreis angekauft und 1970 innerhalb der Science-Fiction-Reihe veröffentlicht. Als Pseudonym verwendete er dabei H. W. Springer, das er später für seine Mondstation 1999-Veröffentlichungen erneut verwendete.

Ab Anfang der 1970er schrieb er dann unter verschiedenen Pseudonymen phantastische Heftliteratur für Reihen wie Gespenster-Krimi, Silber Grusel-Krimi und Damona King, war aber auch für Krimiserien wie Jerry Cotton tätig. Sommer, der an Magenkrebs starb, lebte zeitweilig in Niederehe und zuletzt in Nörvenich.

Hans Wolf Sommer verwendete eine Vielzahl von Pseudonymen. Dazu gehörten die persönlichen Pseudonyme H. W. Springer, Gunther Herbst, Vernon Graves und die Sammelpseudonyme  Frederic Collins, Frank deLorca, Brian Elliot, Robert Craven, Robert Lamont und Marcos Mongo.

Bibliografie
Die Serien sind nach dem Erscheinungsjahr des ersten Teils geordnet.

 SF Science Fiction (Heftromane, als H. W. Springer)
 98 Versicherung mit Schwierigkeiten (1970)
 111 Die Gestrigen (1971)
 116 Rettung eines Sergeanten (1971)
 168 Die Greise von Osiris (1976)
 180 Die schlafende Erde (1977)

 Gespenster-Krimi (Heftromane)
 155 Das Atoll des Grauens (1976, als Frank deLorca)
 161 Der Diamant des Bösen (1976, als Frederic Collins)
 164 Der Clan der Dämonen (1976, als Frederic Collins)
 167 Das Drehbuch des Teufels (1976, als Frederic Collins)
 169 Die Statue des Todes (1976, als Frederic Collins)
 173 Die Liga der Unsterblichen (1977, als Frederic Collins)
 177 Das Höllengemälde (1977, als Frederic Collins)
 182 Das Geisterrennen (1977, als Frederic Collins)
 184 Der Todesbaum (1977, als Frederic Collins)
 186 Das Gefängnis der Vampire (1977, als Frederic Collins)
 191 Das zweite Ich des Walter Nelson (1977, als Frank deLorca)
 194 Der Werwolf-Jäger (1977, als Frank deLorca)
 199 Die Bucht der Monster (1977, als Frederic Collins)
 212 Der Satan kam zum Pop-Konzert (1977, als Frederic Collins)
 220 Die Strandhexe (1977, als Brian Elliot)
 237 Das Ungeheuer (1978, als Frederic Collins)
 437 Das Spukhaus in der Arthur Street (1982, als Vernon Graves)
 535 Der steinerne Götze (1983, als Vernon Graves)
 543 Feldherr der Wölfe (1984, als Vernon Graves)
 564 Der Dschinn (1984, als Vernon Graves)
 568 Horrormania (1984, als Vernon Graves)
 572 Wenn die Echsenbrut erwacht (1984, als Vernon Graves)
 576 Meeresfluch (1984, als Vernon Graves)
 580 Hort des Bösen (1984, als Vernon Graves)
 584 Der Dämonenpfuhl (1984, als Vernon Graves)

 Professor Zamorra (Heftromane, als Robert Lamont)
 061 Der Hexenberg (1976)
 063 Der Hüter des Bösen (1976)
 068 Die Geisternacht (1977)
 069 Das Gericht der Toten (1977)
 071 Panik in der Geisterhöhle (1977)
 074 Söldner des Teufels (1977)
 078 Im Geisterreich der Wikinger (1977)
 085 Der Feuergötze (1977)
 090 Satans Doppelgänger (1977)
 095 Yama, der Totengott (1978)
 100 Die Schule der Dämonen (1978)
 110 Die Geistergrotte (1978)
 120 Die Stunde der Vampire (1979)
 122 Nachts, wenn der Todesbote kommt … (1979)
 150 Der Sarg des Vampirs (1980)

 Silber Grusel-Krimi (Heftromane, Subserie GOOD, als Marcos Mongo)
 118 Die Höhle der Zombies (1976)
 135 Die blinden Augen des Azathoth (1977)
 149 Die Geistwesen aus der Eastside-Klinik (1977)

 Mondstation 1999 (Tie-in Heftromane zur Fernsehserie Mondbasis Alpha 1, als H. W. Springer, 1978)
 07 Das Andromeda-Rätsel
 08 Das Erbe der Roboter
 09 Die Ewigen von Luna
 10 Invasion der Esper

 Die Terranauten (Heftromane, als Michael Roberts)
 4 Aufstand der Terranauten (1979)
 5 Die Flotte der Treiber (1979)
 33 Der Kampf um Aqua (1980)
 34 Der Renegat (1980)
 39 Die Schwerkraft-Falle (1980)
 80 Der Himmelsberg (1981)
 81 Treiber-Piraten (1981)
 82 Das Mistel-Syndikat (1981)

 Ritter Roland (Heftromane, als Gunther Herbst)
 06 Die geteilte Herzogskrone (1982)
 11 Bauernaufstand (1982)
 12 Die verstoßene Herzogstochter (1982)
 14 Die blutige Gräfin (1982)
 19 Der Racheschwur (1982)
 20 Die Jagd nach dem schwarzen Stein (1982)
 22 Die Blutbestie (1982)
 27 Das Duell um die Grafentochter (1983)

 Damona King (Heftromane, als Vernon Graves, 1983/1984)
 03 Gefangen im Monster-Sumpf
 04 Rückkehr des Totenheers
 06 Die Töchter der Unsterblichkeit
 09 Die Dämonenprobe (1/3)
 10 Fähre in die Unterwelt (2/3)
 11 Die Sklavin des Pharao (3/3)
 19 Der Ruf des Seelenfängers
 25 Im Banne der Satanstochter
 39 Das Horror-Kabinett
 48 Im Banne der Moorteufel
 49 Im Reich des Schreckens
 59 Invasion aus der Mikrowelt
 60 Die Stadt der dreizehn Türme
 89 Die Teufelsratten von Brahmapur (1/2)
 90 Im Labyrinth des Rattenkönigs (2/2)
 104 Im Reich des Feuerdämons (1/2)
 105 Die Rache des Feuerdämons (2/2)

 Der Hexer – Die phantastischen Abenteuer des Robert Craven (Heftroman, als Robert Craven)
 36 Das Hirn von London (1986, evtl. zusammen mit Wolfgang Hohlbein)

 Kurzgeschichten
 Der totale Krieg. In: Hans Joachim Alpers, Ronald M. Hahn (Hrsg.): Science Fiction aus Deutschland. Fischer Taschenbuch (Fischer Orbit #43), 1974, ISBN 3-436-01987-9.
 als Hans Wolf: Privileg. In: uncredited (Hrsg.): Zukunftsgeschichten ?. Weltkreis, 1976, ISBN 3-88142-169-6. Auch in: Das Rheinknie bei Sonnenaufgang. Neues Leben (Kompass-Bücherei #257), 1979.
 Unser unsterblicher Präsident. In: Wolfgang Jeschke (Hrsg.): Science Fiction Story Reader 9. Heyne (Heyne Science Fiction & Fantasy #3574), 1978, ISBN 3-453-30469-1.
 Rettung eines Sergeanten. In: Thomas Le Blanc (Hrsg.): Die Anderen. Heyne (Heyne Science Fiction & Fantasy #3650), 1979, ISBN 3-453-30563-9.
 Terminus. In: Michael Nagula (Hrsg.): Science-Fiction-Stories 90. Ullstein (Ullstein Science Fiction & Fantasy #31031), 1981, ISBN 3-548-31031-1.
 Das Wesen aller Dinge. In: Ronald M. Hahn (Hrsg.): Visionen von morgen. Ullstein (Ullstein Science Fiction & Fantasy #31096), 1985, ISBN 3-548-31096-6.
 Liebe deinen Roboter. In: Michael Kubiak (Hrsg.): Kontakte: Neue erotische SF-Geschichten. Bastei Lübbe (Bastei Lübbe Science Fiction Bestseller #22079), 1985, ISBN 3-404-22079-X.

Außer den genannten Veröffentlichungen schrieb Sommer einige Romane der Krimiserie Jerry Cotton, Kurzkrimis für Illustrierte, SF-Geschichten für die Magazine Anabis, SF Times und Nibelungen, und übersetzte, hauptsächlich für den Bastei Lübbe Verlag.

Literatur
 Hans Joachim Alpers, Werner Fuchs, Ronald M. Hahn, Wolfgang Jeschke: Lexikon der Science Fiction Literatur. Heyne, München 1991, ISBN 3-453-02453-2, S. 926.

Weblinks

 Michael Roberts alias Hans Wolfgang Sommer, Kurzbiografie auf terranauten.de

Einzelnachweise

Autor
Deutscher
Geboren 1939
Gestorben 1996
Mann


text:
Tidioute is a borough in Warren County, Pennsylvania, United States. The population was 688 at the 2010 census.

Etymology
The name is an Iroquoian word meaning "protrusion of land", referring to a sharp bend in the Allegheny River.

Geography
Tidioute is located at  (41.684424, -79.403970).

According to the United States Census Bureau, the borough has a total area of 1.4 square miles (3.6 km2), of which 1.1 square miles (2.9 km2)  is land and 0.3 square mile (0.7 km2)  (20.00%) is water.

Demographics

As of the census of 2000, there were 792 people, 314 households, and 221 families residing in the borough. The population density was 707.2 people per square mile (273.0/km2). There were 366 housing units at an average density of 326.8 per square mile (126.2/km2). The racial makeup of the borough was 98.99% White, 0.51% African American, 0.13% Asian, and 0.38% from two or more races.

There were 314 households, out of which 28.0% had children under the age of 18 living with them, 55.7% were married couples living together, 9.2% had a female householder with no husband present, and 29.3% were non-families. 26.1% of all households were made up of individuals, and 13.7% had someone living alone who was 65 years of age or older. The average household size was 2.52 and the average family size was 3.00.

Within the borough, the population was spread out, with 24.0% under the age of 18, 6.6% from 18 to 24, 25.3% from 25 to 44, 27.3% from 45 to 64, and 16.9% who were 65 years of age or older. The median age was 41 years. For every 100 females there were 92.2 males. For every 100 females age 18 and over, there were 1000.1 males.

The median income for a household in the borough was $31,058, and the median income for a family was $39,107. Males had a median income of $27,292 versus $18,409 for females. The per capita income for the borough was $15,272. About 7.4% of families and 10.0% of the population were below the poverty line, including 8.9% of those under age 18 and 13.3% of those age 65 or over.

Recreation
Tidioute is a popular summer getaway spot. It is well a well known fishing, kayaking and hunting spot. The area has become popular in recent years due to these attractions. Tidioute is home to the Pennsylvania State Championship Fishing Tournament, which is hosted during the last full weekend of September. The main events include the two-day main fishing tournament, a children's fishing derby, parade and carnival .

Education
Tidioute is home to the Tidioute Community Charter School, a pre-K through 12th grade public school located on Main Street. Its current enrollment is 313 students. During the 2013-2014 school year, the school was recognized by U.S. Secretary of Education Arne Duncan as a National Blue Ribbon School. Their website can be found here.

References

Boroughs in Warren County, Pennsylvania
Populated places established in 1800


text:
La stazione di Albonese è una stazione ferroviaria posta sulla linea Novara-Alessandria. Serve il centro abitato di Albonese.

Bibliografia
 Rete Ferroviaria Italiana, Fascicolo Linea 13.

Albonese
Albonese


text:
Baardheere (Somali für "große Palme", von baar Palme und dheere lang/groß/hoch; auch Bardera, Bardhere, Bārđēre oder Bardeera geschrieben) ist eine Stadt im Südwesten Somalias. Sie liegt im Landesinneren am Fluss Jubba – der die Stadt durchfließt – in der Region Gedo, nahe der Grenze zu Kenia. Baardheere hat etwa 32.000 Einwohner, die verschiedenen Somali-Clans angehören, darunter Ajuran, Rahanweyn und verschiedene Unterclans der Darod.

Geschichte
Die Stadt gilt als Zentrum islamischer Ausbildung. In der ersten Hälfte des 19. Jahrhunderts führte ein Scheich von Baardheere aus einen Dschihad, indem er ab 1819 Tabak und Volkstänze verbot und den Frauen vorschrieb, Gesichtsschleier zu tragen. Auch den Elfenbeinhandel untersagte er, da der Elefant ein unreines Tier (haram) sei. Ab den 1830er-Jahren nahm dieser Dschihad expansionistische Züge an, was zum Konflikt mit dem Geledi-Sultanat führte, das damals die führende Macht in Südsomalia war. 1843 ließ der Sultan schließlich die befestigte Stadt Baardheere von 40.000 Kriegern belagern und anschließend niederbrennen. Die große Palme, nach der die Stadt benannt war und die noch stand, wurde auf Befehl des Sultans gefällt. Die Bewohner flohen oder wurden getötet. Für zwanzig Jahre blieb die Stelle unbewohnt, bis ein Scheich aus dem Clan der Eelay Baardheere neu gründete.

Nach Ausbruch des somalischen Bürgerkrieges 1991 wuchs die Stadt zunächst durch den Zustrom von Binnenvertriebenen stark an und wurde zum Standort von "Hungerlagern" während der Hungersnot Anfang der 1990er-Jahre. Später flohen viele Vertriebene und Bewohner weiter nach Kenia.

2008 übernahmen Islamisten die Kontrolle über Baardhere. Am 22. Juli 2015 besetzten reguläre somalische und Truppen der Afrikanischen Union die Stadt.

Wirtschaft
In der Umgebung wird am Jubba Ackerbau betrieben. Bei Baardheere war der Bau eines großen Staudamms geplant, der die Anbaufläche um 30 Prozent erweitern soll.

Persönlichkeiten
 Abdiweli Sheikh Ahmed (* 1959), Politiker

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Somalia
Ort in Afrika


text:
Problema rucsacului este o problemă de : Dată fiind o mulțime de elemente, fiecare cu o greutate și o valoare, se determină numărul din fiecare element al mulțimii care poate fi inclus într-o colecție, astfel încât greutatea totală să fie mai mică sau egală cu o anumită limită și valoarea totală să fie cât mai mare. Ea își trage numele de la problema cu care se confruntă cineva care este obligat să umple un rucsac de dimensiune fixă cu elementele cele mai valoroase.

Problema apare adesea în  unde există constrângeri financiare și este studiată în domenii cum ar fi combinatorica, informatica, teoria complexității, criptografia, matematicile aplicate și .

Problema rucsacului a fost studiată de peste un secol, primele lucrări datând de la 1897. Denumirea "problema rucsacului" datează de la începutul activității matematicianului  (1884–1956), și se referă la problema banală de împachetare a celor mai valoroase sau utile elemente fără a supraîncărca bagajul.

Aplicații
Un studiu efectuat în 1998 la Stony Brook University Algorithm Repository a arătat că, din 75 de probleme de algoritmică, problema rucsacului fost a 18-a cea mai populară și a 4-a cea mai necesară după , , și .

Probleme ale rucsacului apar în lumea reală în procesele de luare a deciziilor într-o varietate de domenii, cum ar fi găsirea unei metode de a tăia materia primă cu risipă minimă, selecția de investiții și portofolii, selecția de active , și generarea de chei pentru Merkle–Hellman și alte .

O aplicație timpurie a problemei rucsacului a fost în construcția și notarea testelor în care cei care dau testul au de ales la care întrebări să răspundă. Pentru exemple mici, procesul este destul de simplu. De exemplu, dacă un examen conține 12 întrebări, fiecare în valoare de 10 puncte, examinații au nevoie să răspundă la doar 10 întrebări pentru a obține punctajul maxim de 100 de puncte. Cu toate acestea, pe teste cu o distribuție eterogenă a valorilor întrebărilor—de exemplu, diferite întrebări au punctaje diferite— este mult mai dificil să se facă o alegere. Feuerman și Weiss au propus un sistem în care elevii primesc un test eterogen cu un total de 125 de puncte posibile. Elevii sunt rugați să răspundă la toate întrebările după cum pot ei mai bine. Dintre posibilele submulțimi de întrebări al căror punctaj total ajunge la 100, un algoritm de problema rucsacului ar determina care submulțime oferă fiecărui elev cel mai mare scor posibil.

Definiție
Cele mai frecventă problemă de rezolvat este problema rucsacului 0-1, care restricționează numărul xi de exemplare din fiecare tip de articol la zero sau unu. Având în vedere o mulțime de n elemente, numerotate de la 1 la n, fiecare cu o greutate wi și o valoare vi, împreună cu o capacitate maximă de greutate W,
 să se maximizeze
 cu constrângerea  și .
Aici, xi reprezintă numărul de obiecte din categoria i de inclus în rucsac. Informal, problema este de a maximiza suma valorilor elementelor din rucsac, astfel încât suma ponderilor să fie mai mică sau egală cu capacitatea rucsacului.

Problema rucsacului mărginită (BKP) elimină restricția ca fiecare element să fie luat o singură dată, dar limitează numărul  de exemplare din fiecare tip de articol la o valoare maximă întreagă nenegativă :
 să se maximizeze
 cu constrângerea  și
Problema rucsacului nemărginită (UKP) nu pune nicio limită superioară la numărul de exemplare din fiecare tip de produs și poate fi formulată ca mai sus, cu excepția că singura restricție asupra lui  este că acesta este un număr întreg nenegativ.
 să se maximizeze
 cu constrângerea  și
Un exemplu de problemă a rucsacului nemărginită este dat folosind figura de la începutul acestui articol cu textul "dacă este disponibil orice număr din fiecare cutie".

Complexitatea de calcul
Problema rucsacului este interesantă din perspectivă informatică pentru mai multe motive:
 Forma de  a problemei rucsacului (Se poate obține o valoare de cel puțin V fără a depăși greutatea W?) este NP-completă, adică nu se știe niciun algoritm care să fie atât corect cât și rapid (în timp polinomial) în toate cazurile.
 Deși problema deciziei este NP-completă, problema optimizării este NP-hard, rezolvarea ei fiind cel puțin la fel de dificilă ca problema deciziei, și nu se cunoaște un algoritm în timp polinomial care să poată spune dacă o soluție dată este optimă (ceea ce ar însemna că nu există nicio soluție cu V mai mare, rezolvând astfel problema deciziei, care este NP-completă).
 Există un algoritm  ce folosește .
 Există  , care foloseste un algoritm pseudo-polinomial ca subrutină, descris mai jos.
 Multe cazuri care apar în practică, și "instanțe aleatoare" din unele distribuții, pot totuși să fie rezolvate exact.
Există o legătură între problemele de "decizie" și cele de "optimizare" în aceea că dacă există un algoritm polinomial care rezolvă problema "deciziei", atunci se poate găsi valoarea maximă pentru problema de optimizare în timp polinomial prin aplicarea acestui algoritm iterativ, crescând valoarea lui k . Pe de altă parte, dacă un algoritm găsește valoarea optimă a problemei de optimizare în timp polinomial, atunci problema deciziei poate fi rezolvată în timp polinomial prin compararea soluției produse la ieșire de acest algoritm cu valoarea k. Astfel, ambele versiuni ale problemei sunt de dificultate similară.

O temă în literatura de specialitate este aceea de a identifica cum arată cazurile "grele" ale problemei rucsacului, sau, văzând lucrurile altfel, de a identifica ceea ce proprietăți ale cazurilor, în practică, s-ar putea să le facă mai favorabile decât sugerează comportamentul lor NP-complet din cel mai rău caz. Obiectivul de a găsi aceste instanțe "grele" instanțe este pentru utilizarea lor în sistemele de criptografie cu chei publice, cum ar fi criptosistemul Merkle-Hellman.

Rezolvarea
Sunt disponibili mai mulți algoritmi pentru rezolvarea problemei  rucsacului, bazați pe abordarea cu programare dinamică, branch and bound sau cu  de ambele abordări.

Algoritm de programare dinamică

Problema rucsacului nemărginită
Dacă toate greutățile () sunt întregi nenegativi, problema rucsacului poate fi rezolvată în timp pseudo-polinomial folosind programarea dinamică. În cele ce urmează, se prezintă o soluție de programare dinamică pentru problema rucsacului nemărginită.

Pentru a simplifica lucrurile, se presupune că toate greutățile sunt strict pozitive (). Se cere maximizarea valorii totale, cu constrângerea că greutatea totală este mai mică sau egală cu . Apoi, pentru fiecare , se definește  ca fiind valoarea maximă care poate fi atinsă cu greutatea totală mai mică sau egală cu . Atunci,  este soluția problemei.

Se observă că  are următoarele proprietăți:
  (suma a zero elemente, adică sumă peste mulțimea vidă)

unde  este valoarea celui de al i-lea tip de element.

(Pentru a formula ecuația de mai sus, ideea folosită este ca soluția pentru un rucsac este aceeași ca valoarea unui element corect plus soluția pentru un rucsac cu capacitate mai mică, anume una cu capacitate redusă cu greutatea elementului ales.)

Aici, maximul mulțimii vide este considerată a fi zero. Tabelând rezultatele de la  până la  rezultă soluția. Deoarece calculul de fiecărui  presupune examinarea a  elemente, și există  valori ale lui  de calculat, timpul de rulare a soluției de programare dinamică este . Împărțirea  la cel mai mare divizor comun al lor este un mod de a îmbunătăți timpul de funcționare.

Complexitatea de  nu contrazice faptul că problema rucsacului este NP-completă, deoarece , spre deosebire de , nu este polinomial în lungimea de intrare a problemei. Lungimea intrării  a problemei este proporțională cu numărul de biți din , adică , nu cu  în sine.

Problema rucsacului 0/1
O soluție similară pe bază de programare dinamică pentru problema rucsacului 0/1 conduce, de asemenea, la un timp pseudo-polinomial. Se presupune că  sunt numere întregi strict pozitive. Se definește  ca fiind valoarea maximă care poate fi atinsă cu greutatea mai mică sau egală cu  folosind elemente de până la  (primele  elemente).

Se poate defini  recursiv după cum urmează:

  dacă  (noul element este mai mult decât actuala limită de greutate)
  dacă .
Soluția poate fi găsită prin calculul lui . Pentru a face acest lucru în mod eficient, se poate utiliza un tabel pentru a stoca valorile anterior calculate.

Următorul pseudo-cod descrie programul dinamic:
// Intrare:
// Valori (stocate în tabloul v)
// Greutăți (stocate în tabloul w)
// Număr de elemente distincte (n)
// Capacitatea rucsacului (W)

for j from 0 to W do:
    m[0, j] := 0

for i from 1 to n do:
    for j from 0 to W do:
        if w[i] > j then:
            m[i, j] := m[i-1, j]
        else:
            m[i, j] := max(m[i-1, j], m[i-1, j-w[i]] + v[i])
Această soluție va rula, prin urmare, în timp  și în spațiu >. În plus, dacă se folosește doar tabloul unidimensional  pentru a stoca valorile optime curente și se parcurge acest tablou de  ori, rescriind de la  la  de fiecare dată, vom obține același rezultat într-un spațiu .

Meet-in-the-middle
Un alt algoritm pentru problema 0/1 a rucsacului, descoperit în 1974  și uneori numit "meet-in-the-middle" din cauza paralelor cu , este exponențială în numărul de elemente diferite, dar poate fi de preferat față de algoritmul PD atunci când  este mare în comparație cu n. În special, dacă  sunt nenegative, dar nu întregi, algoritmul de programare dinamică ar putea fi utilizat în continuare prin scalare și  (de exemplu, folosind aritmetica în virgulă fixă), dar dacă problema necesită  cifre fracționare de precizie pentru a ajunge la răspunsul corect,  va trebui să fie scalat cu un factor de  și algoritmul PD va avea nevoie de un spațiu de  și de un timp de .

   intrare:
     o mulțime de obiecte cu greutăți și valori
   ieșire:
     cea mai mare valoare totală a unei submulțimi<div> împarte {1...n} în două mulțimi A și B, de dimensiuni aproximativ egale
  calculează ponderile și valorile tuturor submulțimilor din fiecare mulțime
  pentru fiecare submulțime a lui A
     se găsește o submulțime a lui B cu cea mai mare valoare, astfel încât greutatea totală să fie mai mică decât W
  se ține evidența celei mai mari valori combinate găsite
Algoritmul ocupă un spațiu de , și implementările eficiente ale pasului 3 (de exemplu, sortarea submulțimilor lui B după greutate, eliminând submulțimile din B care cântăresc mai mult decât alte submulțimi din B de valoare mai mare sau egală, și folosind căutarea binară pentru a găsi cea mai bună combinație) duc la un timp de execuție de . Ca și în cazul atacurilor meet-in-the-middle din criptografie, acesta îmbunătățește timpul de  al unui algoritm naiv de forță brută (examinarea tuturor submulțimilor lui {1...n}), cu prețul utilizării de spațiu exponențial, în loc de constant.

Algoritmi de aproximare
Ca și pentru majoritatea problemelor NP-complete, s-ar putea să fie suficient să se găsească soluții viabile, chiar dacă acestea nu sunt optime. De preferință, însă, aproximarea vine cu o garanție cu privire la diferența dintre valoarea soluției găsită și valoarea soluției optime.

Ca și în mulți algoritmi utili dar complecși computațional, s-au făcut cercetări substanțiale privind crearea și analiza algoritmilor care aproximează o soluție. Problema rucsacului, deși NP-hard, este una dintr-o colecție de algoritmi care încă pot fi aproximați până la orice grad specificat. Aceasta înseamnă că problema are o schemă de aproximare în timp polinomial. Mai exact, problema rucsacului are o schemă de aproximare în timp polinomial complet (FPTAS).

Algoritm de aproximare greedy
George Dantzig a propus un  pentru a rezolva problema rucsacului nemărginită. Versiunea lui sortează elementele în ordinea descrescătoare a valorii pe unitatea de greutate, . Se trece apoi la introducerea în sac, începând cu un număr cât mai mare de exemplare din primul tip de element până când nu mai este spațiu în rucsac pentru mai multe. Dat fiind că există număr nelimitat din fiecare tip de element, dacă  este valoarea maximă de elemente care se încadrează în sac, atunci algoritmul greedy este garantat să obțină cel puțin o valoare de . Cu toate acestea, pentru problema mărginită, unde rezerva din fiecare tip de element este limitată, algoritmul poate fi departe de optim.

Schema de aproximare în timp polinomial complet
 (FPTAS) pentru problema rucsacului profită de faptul că motivul pentru care problema nu are soluții în timp polinomial este că profiturile asociate cu elementele nu sunt restricționate. Dacă se rotunjesc unele din cele mai puțin semnificative cifre ale valorilor de profit, atunci ele vor fi mărginite de un polinom și 1/ε unde ε este o limită a corectitudinii soluției. Această restricție înseamnă că un algoritm poate găsi în timp polinomial o soluție corectă într-un factor de (1-ε) de soluția optimă.
  intrare:
    ε ∈ (0,1]
    o listă de n elemente, specificată prin valorile lor,  și greutățile
  ieșire:
    S', soluția FPTAS

  P := max  // cea mai mare valoare
  K := ε
  for i from 1 to n do
       :=
  end for
  return soluția, S', folosind valorile  din programul dinamic prezentat mai sus
Teoremă: mulțimea  calculată prin algoritmul de mai sus îndeplinește , unde  este o soluție optimă.

Relații de dominanță
Rezolvarea problemei rucsacului nemărginite poate fi făcută mai ușor eliminând obiecte care nu vor fi niciodată incluse. Fie un element dat i, cu condiția că am putea găsi o mulțime de elemente J astfel încât greutatea lor totală să fie mai mică decât greutatea lui i, iar valoarea lor totală este mai mare decât valoarea lui i. Atunci i nu va apărea în soluția optimă, pentru că întotdeauna s-ar putea îmbunătăți orice potențială soluție conținând i prin înlocuirea lui i cu mulțimea J. Prin urmare, se poate ignora al i-lea element cu totul. În astfel de cazuri, se spune că J îl domină pe i. (Acesta nu se aplică la problemele mărginite, deoarece în acel caz obiectele din J s-ar putea să fi fost deja folosite.)

Găsirea relațiilor de dominanță permite reducerea semnificativă a dimensiunii spațiului de căutare. Există mai multe tipuri diferite de relații de dominanțăr, toate satisfăcând o inegalitate de forma:

 și  pentru un

unde  și . Vectorul  reprezintă numărul de copii ale fiecărui membru al lui J.
 Dominanță colectivă
  Al i-lea element este dominat colectiv de J, relație scrisă , dacă greutatea totală a unei combinații de elemente din J este mai mică decât wi și valoarea lor totală este mai mare decât vi.  Formal,  și  pentru un , adică .  Verificarea acestei dominanțe este dificilă din punct de vedere computațional, așa că nu poate fi utilizată cu o abordare de programare dinamică.  De fapt, aceasta este echivalentă cu rezolvarea unei probleme a rucsacului, în forma de decizie, mai mici unde , , și elementele sunt restricționate la J.
 Dominanța cu prag
 Al i-lea element este dominat cu prag de J, relație scrisă ca , dacă un număr de copii ale lui  sunt dominate de J.  Formal, , și  pentru un  și .  Este o generalizare a dominanței colective, introdusă pentru prima oară în și utilizată în algoritmul EDUK.  Cel mai mic astfel de  definește pragul elementului , relație scrisă .  În acest caz, soluția optimă ar putea conține cel mult  copii ale lui .
 Dominanța multiplă
 Al i-lea element este multiplu dominat de un singur element , relație scrisă ca , dacă  este dominat de un număr de copii ale lui .  Formal, , și  pentru un  adică . Această dominanță poate fi utilizată eficient în preprocesare deoarece poate fi detectată relativ ușor.
 Dominanță modulară
 Fie b cel mai bun element, adică  pentru orice .  Acesta este elementul cu cea mai mare densitate de valoare. Al i-lea element este modular dominat de un singur element , relație scrisă ca , dacă  este dominat de  plus mai multe copii ale lui b.  Formal, , și   adică .

Variații
Există mai multe variații ale problemei rucsacului, apărute din numărul mare de aplicații ale problemei de bază. Principalele variații apar prin schimbarea numărului unui parametru al  problemei, cum ar fi numărul de elemente, numărul de obiective, sau chiar numărul de rucsacuri.

Problema rucsacului multiobiectiv
Această variație modifică obiectivul individual al umplerii rucsacului. În loc de un singur obiectiv, cum ar fi maximizarea profitului monetar, obiectivul ar putea avea mai multe dimensiuni. De exemplu, ar putea fi obiective de mediu, sociale, și economice. Probleme frecvent abordate includ optimizările portofoliilor și ale logisticii de transport.

Ca exemplu concret, se presupune gestiunea unui vas de croazieră. Trebuie să se decidă câți actori de comedie să se angajeze. Acest nu poate ocupa mai mult de o tonă de pasageri și actorii trebuie să cântărească mai puțin de 1000 kg. Fiecare actor are o greutate, aduce o valoare de business în funcție de popularitatea sa și cere un anumit salariu. În acest exemplu sunt mai multe obiective. Se dorește, desigur, maximizarea popularității actorilor și minimizarea salariului. De asemenea, se dorește un număr cât mai mare de actori.

Problema rucsacului multidimensională
În această variantă, greutatea elementului  este dată de un vector D-dimensional  și rucsacul are un vector de capacități D-dimensional . Obiectivul este de a maximiza suma valorilor elementelor în rucsac, astfel încât suma greutăților pe fiecare dimensiune  să nu depășească .

Calculul problemei multi-dimensionale a rucsacului este mai greu decât cel al problemei simple; chiar și pentru  problema nu are nici măcar  decât dacă PNP. Cu toate acestea, algoritmul din  este demonstrat a rezolva eficient cazurile rare. Un exemplu de problemă multi-dimensională a rucsacului este rară dacă există o mulțime  pentru  astfel încât pentru fiecare element ,  astfel încât  și . Astfel de situații apar, de exemplu, atunci când se planifică pachetele într-o rețea fără fir cu noduri de retransmisie. Algoritmul din  rezolvă și el cazurile rare ale variantei cu alegere multiplă.

Algoritmul IHS (Increasing Height Shelf) este optim pentru problema rucsacului 2D (acoperirea cu pătrate a unui pătrat unitar bidimensional): atunci când există cel mult cinci pătrate într-o acoperire optimă.

Problema rucsacurilor multiple
Această variație este similară cu , dar diferă de aceasta prin aceea că se poate alege o submulțime de elemente, pe când, în problema bin packing, toate produsele trebuie să fie ambalate în anumite compartimente. Conceptul este că există mai multe rucsacuri. Această schimbare ar părea banală, dar nu este echivalentă cu adăugarea la capacitatea inițială. Această variație este folosită în multe probleme de încărcare și planificare din cercetarea operațională și are schemă de aproximare în timp polinomial.

Problema rucsacului pătratică
Așa cum este descrisă de către Wu et al.:Problema problema pătratică (QKP) maximizează o funcție obiectiv pătratică supusă unei constrângeri binare și liniare de capacitate.Problema rucsacului pătratică fost discutată sub acest titlu de Gallo, Hammer și Simeone în 1980. Gallo și Simeone pun însă prima tratare a problemei pe seama lui Witzgall în 1975.

Problema sumei submulțimilor
Problema sumei submulțimilor este un caz special al problemelor de decizie și 0-1 în care pentru fiecare tip de element, greutatea este egală cu valoarea: . În domeniul criptografiei, termenul problema rucsacului este adesea folosit pentru a se referi în mod special la problema sumei submulțimilor și este cunoscută ca fiind una dintre cele 21 de probleme NP-complete ale lui Karp.

Generalizarea problemei sumei submulțimilor se numește problema sumei submulțimilor multiplă, în care există mai multe compartimente cu aceeași capacitate. S-a demonstrat că generalizarea nu are schemă de aproximare în timp polinomial.

În cultura populară
 Neal Stephenson dă un exemplu de problema rucsacului în capitolul 70 din romanul său, , pentru a distribui obiecte memoriale din familie.
 Problema rucsacului apare de obicei în jocuri de rol, atât digitale cât și pe hârtie (exemple proeminente includ seria The Elder Scrolls și, respectiv, jocul Dungeons and Dragons), unde personajul jucătorului este constrâns de pragul lor de cuprindere atunci când transportă obiecte și comori, ceea ce obligă regulat jucătorul să evalueze obiectele după raportul valoare-greutate, pentru a duce doar elementele dense valoric unui negustor.
 Problema rucsacului face obiectul glumei din Web-comicul xkcd #287 intitulat "NP-Complete"

Note

Bibliografie
  A6: MP9, pg.247.

Legături externe
 Descărcare gratuită a cărții "Probleme ale rucsacului: algoritmi si implementări pe calculator", de Silvano Martello și Paolo Toth
 Slide-uri de curs pe problema rucsacului
 PYAsUKP: Yet Another solver for the Unbounded Knapsack Problem , cu cod ce profită de relațiile de dominanță într-un algoritm hibrid,  teste de referință și copii descărcabile ale unor articole.
 Pagina de start a lui David Pisinger cu copii descărcabile ale unor articole din lista de publicații (inclusiv "Unde sunt problemele grele ale rucsacului?")
 Soluții la problema rucsacului în mai multe limbi la
 Algoritm de programare dinamică pentru problema rucsacului 0/1
 Site care rezolvă on-line problema rucsacului
 Rezolvarea 0-1-RUCSAC cu algoritmi genetici în Ruby
 Coduri pentru problema rucsacului pătratică

Probleme NP-complete
Criptografie


text:
Натуральне число 473
 473 рік до нашої ери
 473 рік нашої ери


text:
Radius steht für:

 Radius (Halbmesser), der Abstand vom Mittelpunkt
 Radius (Anatomie), lat. für Speiche, ein Unterarmknochen
 Radius (Stachelhäuter), lat. für Strahl, eines von fünf radiärsymmetrisch angeordneten Körpersegmenten von Stachelhäutern
 Radius, eine der sechs großen Längsadern im Insektenflügel; siehe Flügel (Insekt)#Aderung und Zellen
 Radius, eine Kennzahl eines Graphen; siehe Weg (Graphentheorie)#Länge und Abstand
 Radio Radius, Hörfunksender eines Studentenvereins der ETH Zürich
 Radius (Unternehmen), Marktauftritt des Reisemanagement-Netzwerks und Hotelzimmer-Einkaufsverbundes der WTT Inc.
 Radius (Verlag), Verlag in Stuttgart

Radius ist der Familienname folgender Personen:

 Justus Radius (1797–1884), deutscher Pathologe
 Udo Radius, deutscher Chemiker

Filme:

 Radius – Tödliche Nähe, ein kanadischer Science-Fiction Thriller von Caroline Labrèche und Steeve Léonard

RADIUS steht für:

 Remote Authentication Dial-In User Service, ein Netzwerkprotokoll

Siehe auch:


text:
Nevishögs kyrka är en kyrkobyggnad i Nevishög strax söder om Staffanstorp. Den tillhör Sankt Staffans församling i Lunds stift. Kyrkan inhägnas av häck och kallmur.

Kyrkobyggnaden
Kyrkans äldsta delar är långhuset som kom till runt år 1200. På 1400-talet välvdes kyrkan och fick ett torn.

År 1845 byggdes korsarmen i norr. År 1856 tillkom den södra korsarmen samtidigt som man rev det gamla koret som ersattes av det nuvarande tresidiga koret.

Inventarier
Predikstolen härstammar från 1600-talet och är förhållandevis anonymt konstnärligt.

Dopfunten är samtida med kyrkans äldsta delar och är således kyrkans äldsta inventarie. Cuppan pryds med repstavar, och foten har gapande lejonhuvud.

I korfönstret finns en glasmålning utförd av Hugo Gehlin vid en renovering på 1930-talet.

Orgel
1847 byggde Jöns Olsson Lundahl, Brågarp, en orgel. Den byggdes om 1869 av Nils Åkesson.
1874 byggde Rasmus Nilsson, Malmö en orgel med 9 stämmor, 2 manualer och 1 pedal. Invigd i juli 1874.
1920 byggde A. Mårtenssons Orgelfabrik AB, Lund en orgel med 12 stämmor.
1946 byggde A. Mårtenssons Orgelfabrik AB, Lund en orgel med 20 stämmor.
Den nuvarande orgeln byggdes 1988 av A. Mårtenssons orgelfabrik AB, Lund och är mekanisk. Fasaden är från 1874 års orgel.

Källor

Externa länkar

Information om kyrkan och dess inventarier från Sankt Staffans församling

Kyrkobyggnader i Lunds stift
Kyrkobyggnader i Staffanstorps kommun