text:
William Tecumseh Sherman  (Lancaster, Ohio, 1820. február 8. – New York, N.Y, 1891. február 14.) amerikai tábornok, üzletember, író és oktató. Az amerikai polgárháború (1861–1865) alatt vezérőrnagy rendfokozatban szolgált az északiak hadseregében. Eredményeiért kitüntetésekkel jutalmazták, de a felperzselt föld taktikája miatt számos kritika is érte. A híres hadtörténész, Basil Liddell Hart kijelentette, hogy Sherman volt az "első modern tábornok".

Sherman 1862 és 1863 között Ulysses S. Grant tábornok beosztottjaként szolgált, és részt vett azokban a hadjáratokban, amelyekben elfoglalták a konföderációs erők vicksburgi erődjét és visszaszerezték Tennessee államot. 1864-ben Sherman lett Grant utóda a polgárháború nyugati hadszínterén lévő uniós erők főparancsnokaként. Vezetésével az uniós seregek elfoglalták Atlanta várost, és ez a katonai győzelem jelentősen hozzájárult Abraham Lincoln újraválasztásához. Sherman ezután átvonult Georgia államon és hadjáratot vezetett Észak- és Dél-Karolina államokban (Karolina-hadjárat), amivel jelentősen meggyengítette az Amerikai Konföderációs Államok haderejét, és lehetetlenné tette számukra a háború folytatását. Ő fogadta 1865 áprilisában a konföderációs csapatok megadását Észak-Karolina, Dél-Karolina, Georgia és Florida államokban.

A háború után, amikor Grant tábornokot megválasztották az Amerikai Egyesült Államok elnökének, Sherman ismét örökölte posztját, és az Egyesült Államok haderejének főparancsnoka lett (1869–83). Ebben a tisztségében felelős volt az Amerikai Egyesült Államok nyugati részén az indiánok ellen indított háborúkért. Nyugállományban visszautasította a politikai szereplést. 1875-ben kiadta emlékiratait (Memoirs), az egyik legjobb első kézből származó beszámolót a polgárháború eseményeiről.

Fiatalkora

Sherman 1820-ban született az Ohio állambeli Lancasterben. Apja, Charles Robert Sherman, sikeres ügyvéd, aki Ohio állam legfelsőbb bíróságának is tagja volt, 1829-ben váratlanul meghalt. Özvegye, Mary Hoyt Sherman, 11 gyermekkel maradt magára. Ezt követően a kilencéves Williamet egy szomszéd, egyben a család barátja, Thomas Ewing ügyvéd nevelte, aki az amerikai Whig Párt politikusa és Ohio állam képviselője volt az Egyesült Államok Szenátusában, valamint az Egyesült Államok első belügyminisztere is. Csak távoli rokonságban álltak, de Shermanre nagy hatást gyakorolt Roger Sherman, az Egyesült Államok egyik "alapító atyja".

Bátyja, Charles Taylor Sherman, szintén jogi pályára lépett és szövetségi bíró lett; egyik öccse, John Sherman szenátor és az amerikai kormány tagja lett. Másik öccse, Hoyt Sherman sikeres bankárrá vált. Mostohabátyjai közül ketten is az amerikai hadseregben szolgáltak a polgárháború alatt, Hugh Boyle Ewing és Thomas Ewing Jr., aki később az Abraham Lincoln elnök meggyilkolásával vádolt személyek kirendelt védője volt.

Sherman középső neve
Sherman meglehetősen szokatlan középső neve mindig is nagy figyelmet keltett. Sherman maga azt állította, hogy középső neve onnan ered, hogy egy időben apja "figyelmét megragadta a sóni törzs nagy főnöke, Tecumseh". Egy 1932-es életrajz nyomán elterjedt, hogy csecsemőként Shermant egyszerűen Tecumsehnek hívták szülei. Ezek szerint Sherman csak kilenc vagy tízéves korában kapta a William keresztnevet, miután befogadták a Ewing házba, ahol nevelőanyja, az ír származású Maria Ewing, hithű katolikus volt. A Ewing család tagjaként Shermant egy dominikánus szerzetes keresztelte meg, aki állítólag azért adta a William nevet a gyereknek, mert az esemény Szent Vilmos napján történt – vagyis feltehetően június 25-én. A kétségkívül érdekes beszámoló történelmi hitelessége azonban kétségbe vonható, mivel maga Sherman is azt írta az emlékirataiban, hogy apja a William Tecumseh nevet adta neki, és más bizonyítékok azt igazolják, hogy csecsemőkorában egy presbiteriánus tiszteletes keresztelte meg, és adta neki a William nevet.
Felnőttként Sherman minden levelét (a személyes, feleségének írt leveleket is) "W. T. Sherman"-ként írta alá, de barátai csak "Cump"-nak hívták.
Gyermekkorában kétszer is megkeresztelték, felnőttként azonban nem vett részt semmilyen egyházi életben, annak ellenére, hogy felesége, Ellen Ewing Sherman is hithű katolikus volt. Fia, Thomas, papi pályára lépett, és szerinte apja a polgárháború kitöréséig részt vett a miséken, de utána soha többé.

Katonai kiképzés és szolgálat

Ewing szenátor támogatásával a 16 éves Sherman tisztnövendékként bekerült az amerikai hadsereg katonai akadémiájára, a West Pointra, ahol vele egy szobában lakott és jó barátja lett egy másik jövőbeni tábornok, George Henry Thomas. Az akadémián Sherman kitűnt tanulmányi eredményeivel, de a kadétok kinevezési folyamatának sajátosságai hidegen hagyták. Egyik hallgatótársa, William Rosecrans, később úgy emlékezett Shermanre, mint "a legkitűnőbb és legnépszerűbb diákok egyike" és "csillogó szemű, vörös hajú srác, aki mindig készen állt egy jó tréfára". A West Point akadémián töltött éveiről Sherman így számol be Memoirs című önéletrajzában:

1840-ben elvégezte az akadémiát és hadnagyi rangban felvették az Egyesült Államok hadseregének 3. Tüzérhadtestéhez (3rd U.S. Artillery). Első csatájára Florida államban került sor a szeminol indiánok ellen vívott második háborúban. Később Georgia és Dél-Karolina államokban állomásozott. Mivel egy befolyásos politikus fogadott fia volt, a fiatal hadnagy a déli nagyváros, Charleston legelőkelőbb köreiben mozgott.

Míg kortársainak nagy része részt vett a mexikói–amerikai háborúban, addig Shermant adminisztratív szolgálatra a Mexikótól elfoglalt államba, Kaliforniába vezényelték. Itt egyik tiszttársával, Edward Orddal, két nappal azelőtt érkeztek meg Yerba Buena városába, mielőtt annak nevét San Franciscóra változtatták volna. 1848-ban Sherman elkísérte Kalifornia katonai kormányzóját, Richard Barnes Mason ezredest egy vizsgálatra, amely hivatalosan is megerősítette, hogy az állam területén aranyat találtak, és ezzel kezdetét vette a kaliforniai aranyláz. Sherman, Edward Orddal együtt, részt vett a terület felmérésében és a később Sacramento néven várossá alakuló település határainak kijelölésében.

Shermant ekkor századossá léptették elé "kitűnő szolgálatai" elismeréseként, de mivel nem vehetett részt a háborúban, elkedvetlenedett, és részben ez késztette arra, hogy később lemondjon tiszti rangjáról. Ezzel a polgárháború magas rangú tisztjei közül azon kevesek egyike lett, akik nem harcoltak a mexikóiak ellen.

Házassága és üzleti karrierje
1850-ben Shermant századossá léptették elé, és feleségül vette Thomas Ewing lányát, Eleanor Boyle ("Ellen") Ewingot egy Washingtonban tartott ceremónián, amelyen jelen volt Zachary Taylor elnök és más hírességek is (mostohaapja ekkor belügyminiszter volt az amerikai kormányban). Anyjához hasonlóan, Ellen Ewing is hithű katolikus volt, és nyolc gyermeküket is a katolikus hitben nevelte.

1853-ban Sherman lemondott tiszti rendfokozatáról, és egy St. Louis-i központú bank San Franciscó-i fiókjának lett az igazgatója. Sherman éppen abban az időben érkezett meg San Franciscóba, amikor az egész amerikai nyugat forrongott. Az út során kétszer is hajótörést szenvedett, és a Golden Gate-szorosban felborult hajója törzsébe kapaszkodva sodródott be a San Francisco-öbölbe. A város üzleti és pénzügyi életében uralkodó állapotok által kiváltott idegfeszültség asztmát okozott nála. Később, az ingatlanspekulációkra visszaemlékezve azt mondta: "A csatában elvezénylek százezer katonát és elfoglalom a Nap városát is, de félek attól, hogy egy mocsarat igazgassak San Franciscóban". 1856-ban a San Franciscó-i polgárőrség megalakulása után vezérőrnagyi rangot kapott a kaliforniai milíciában.

A Sherman által igazgatott bankfiókot 1857 májusában bezárták, és ekkor családjával átköltözött New Yorkba, ahol ugyanannál a banknál helyezkedett el. Amikor az 1857-es tőzsdei pánik alatt a bankot bezárták, jogi pályára lépett, és a Kansas állambeli Leavenworth-ben lett ügyvéd, de ez a vállalkozása is sikertelen maradt.

1874-ben, amikor Sherman már híres volt katonai sikerei révén, legidősebb lánya, Marie Ewing ("Minnie") Sherman is egy, az akkori világsajtó révén az érdeklődés középpontjába került, nagyszabású ceremónia keretében ment férjhez. Az esküvőn jelen volt többek között Ulysses S. Grant elnök, illetve bőkezű ajándékot küldött az egyiptomi kedive, Muhammad Ali basa. Sherman másik lánya, Eleanor 1880. május 5-én ment feleségül Alexander Montgomery Thackara-hez, Sherman washingtoni otthonában. Sherman nagy bánatára egyik fia, Thomas Ewing Sherman papi pályára lépett, és 1879-ben jezsuita pappá avatták.

Katonai főiskolai igazgatóként
1859-ben Sherman elvállalta Louisiana állam főiskolájának és katonai akadémiájának igazgatói tisztségét. Hatékony és népszerű vezetője volt az intézménynek, amely később Louisiana állam egyeteme lett (Louisiana State University, LSU). Joseph P. Taylor ezredes, Zachary Taylor elnök bátyja, kijelentette: "Ha az egész hadsereget átkutatták volna, egyik végétől a másikig, akkor sem találtak volna erre a posztra Shermannél alkalmasabb jelöltet".

Amikor 1860-ban hírét vette, hogy Dél-Karolina kivált az Egyesült Államokból, Sherman így szólt David F. Boyd professzorhoz, a déli államok függetlenségének elkötelezett hívéhez:

1861. januárban, a polgárháború kitörése előtt pár nappal Shermannek hivatalosan fogadnia kellett volna a Baton Rouge-ban található szövetségi fegyverraktár megadását a louisianai állami milícia nevében. Sherman azonban inkább lemondott tisztségéről és ezt üzente Louisiana állam kormányzójának: "Semmilyen körülmények között nem teszek vagy gondolok semmit, ami … ellenséges … az Egyesült Államokkal szemben."

Kitérő St. Louisban
Louisianából való távozása után Sherman Washingtonba utazott, feltehetően azért, mert kinevezték a hadsereghez. A beiktatása után találkozott Abraham Lincoln elnökkel a Fehér Házban, és kifejezte az újonnan megválasztott elnöknek aggodalmát az uniós erők felkészületlensége miatt, de Lincoln nem osztotta véleményét.

Ezt követően Sherman a St. Louis Railroad társaság, egy omnibusz-vállalat elnöke lett, bár csak pár hónapig töltötte be ezt a posztot. Munkája révén közelről volt tanúja Missouri államban a kiválási válságnak és Frank Blair kongresszusi képviselő erőfeszítéseinek (aki később Sherman alatt szolgált), hogy Missourit az unióban tartsa. Április elején elutasított egy felkérést, hogy a Lincoln-kormány hadügyminisztériumában töltsön be pozíciót. A Sumter-erőd ostroma után habozott belépni a hadseregbe, és nyilvánosan kritizálta Lincoln elnök felhívását, aki  önkéntest akart toborozni három hónapra, mondván: "Ennyi erővel akár egy égő házat is megpróbálhatna az ember eloltani egy vízipisztollyal", májusban azonban jelentkezett a hadseregnél, és összeköttetéseinek köszönhetően tiszti rangot kapott.
Június 3-án ezt írta: "Még mindig azt gondolom, hogy a háború hosszú – nagyon hosszú – lesz, sokkal hosszabb, mint azt a politikusok képzelik." Végül, június 7-én Washingtonba rendelték.

Sherman az amerikai polgárháborúban

Kinevezése
Shermant 1861. május 14-i hatállyal ezredessé nevezték ki a 13. gyalogezrednél (13th Infantry Regiment, United States Army). Azon kevés északi tisztek egyike volt, akik kitüntették magukat az 1861. július 21-én Bull Runnál megvívott csata során. Shermant a térdén és vállán súrolták golyók. Az északiak által elszenvedett súlyos vereség miatt Sherman megkérdőjelezte saját ítélőképességét és önkéntes katonáinak képességeit is. Lincoln elnök azonban az önkéntes haderő dandártábornokává léptette elő 1861. május 17-i hatállyal. Ezt követően Robert Anderson, Kentucky kormányzója alatt szolgált, majd pedig ősszel Anderson helyettese lett – ezzel Sherman szerint Lincoln elnök megszegte ígéretét, hogy nem nevezi ki politikailag fontos pozícióra.

Idegösszeomlása és csata Shiloh-nál
Louisville-i tartózkodása alatt Sherman egyre borúlátóbb lett a háború kimenetelével kapcsolatban. Rendszeresen panaszkodott washingtoni elöljáróinak az ellátás hiányosságai miatt, és mivel rendszeresen eltúlozta a felkelő csapatok erejét, a helyi sajtó hamarosan "őrült"-nek tartotta.
Sherman kérésére leváltották posztjáról, helyébe Don Carlos Buell lépett, míg őt St. Louisba helyezték át, ahol 1861 őszén feltehetően idegösszeomlást kapott. Sherman beismerte, hogy a parancsnoksággal járó felelősség összetörte és az öngyilkosság gondolata is megfordult a fejében. Ekkor szabadságot kapott, és visszatért Ohióba, hogy kipihenje magát. Otthonléte alatt felesége, Ellen, egy Sherman bátyjának, John Sherman szenátornak írt levélben a "családban tapasztalható melankolikus őrület"-ről panaszkodott.

Hamarosan rendbe jött, és visszatért az aktív katonai szolgálatba Henry W. Halleck vezérőrnagy beosztottjaként, aki Missouri állam katonai kormányzója volt. Shermant először csak a hátországba helyezték, előbb egy St. Louis-i kaszárnya parancsnoka lett, majd pedig logisztikai támogatást nyújtott Ulysses S. Grant tábornok csapatainak, akik a Donelson-erődöt ostromolták. Grant, aki korábban Sherman elődje volt a cairói katonai körzet (Illinois állam) parancsnokaként, nem sokkal azelőtt jelentős győzelmet aratott a Henry-erőd közelében vívott csata során, és megkapta Tennessee állam kormányzói posztját. Bár ekkor Sherman a beosztása alapján Grant elöljárója volt, mégis levelet küldött neki Kentucky-ból, és felajánlotta szolgálatait.

Miután Grant elfoglalta a Donelson-erődöt, teljesítette Sherman kívánságát, és 1862. március 1-jén kinevezte a Tennessee hadseregbe, az 5. hadosztály parancsnokának. Első jelentősebb ütközete ezen a poszton a Shiloh közelében vívott csata volt. A konföderációs erők nagy erejű támadása 1862. április 6-án meglepetésként érte az uniós parancsnokok többségét. Sherman is elutasította a hírszerzési jelentéseket, és nem akart hinni a milícia tisztjeinek, amikor azok arról tájékoztatták, hogy Albert Sidney Johnston tábornok elhagyta Mississippi állambeli bázisát, Corinth közelében. Ennek megfelelően Sherman szinte semmilyen előkészületet nem tett, nem épített mellvédeket, nem erősítette meg állásait, és nem küldött ki felderítőket sem. Shilohnál feltehetően el akarta kerülni, hogy abba a hibába essen, amit Kentuckyban követett el, és, hogy túlzott óvatossággal vádolják. Feleségének is azt írta, hogy ha több előkészületet tett volna, akkor "megint őrültnek hívtak volna".

A meglepetésszerű támadás ellenére Sherman sikeresen gyűjtötte össze hadosztályát és rendezetten vonult vissza, miközben az ellenséggel harcoltak, ezzel megakadályozta az uniós csapatok súlyos vereségét. A nap végén Grant tábornokot egyedül, a sötétben egy tölgyfa alatt ülve és szivarozva találta. A felkészülés elhanyagolásáért elsősorban felelős Sherman saját szavai szerint "hirtelen bölcs sugallatra nem említette a visszavonulást", hanem csak annyit mondott: "Hát, ma pokoli egy napunk volt, mi?" Grant szintén lakonikus válasza úgy hangzott: "Igen. Holnap azért majd befűtünk nekik.". Ezt követően Shermannek nagy szerepe volt a sikeres uniós ellentámadásban 1862. április 7-én. A csata során kétszer megsérült – a kezén és a vállán –, és háromszor lőtték ki alóla a lovat. A csata után a teljesítményéről Grant elismeréssel szólt, és 1862. május 1-jei hatállyal előléptették vezérőrnaggyá.

Április vége felé egy  főt számláló uniós magasabb egység vonult Corinth ellen Henry W. Halleck vezérőrnagy parancsnoksága alatt, míg Grant ekkor csak a főparancsnok helyettese volt, Sherman pedig a jobbszárnyon lévő hadosztály parancsnokságát kapta. Nem sokkal azután, hogy május 30-án Corinthot elfoglalták, Grant le akart mondani tisztségéről, mert komoly gondjai voltak a Halleck tábornokkal való együttműködésben, Sherman kérésére azonban meggondolta magát. Sherman saját életéből vett példával vigasztalta Grantet és azzal biztatta, hogy egy szerencsés véletlen folyamán akár hamarosan ismét parancsnoki tisztséget kaphat.

Júliusban beigazolódni látszott Sherman jóslata, mert Hallecket az Egyesült Államok vezérkari főnökévé nevezték ki. Grant lett a helyi főparancsnok, míg Shermant kinevezte a frissen elfoglalt Memphis katonai kormányzójának.

Vicksburg és Chattanooga

Ettől kezdve mindkét tiszt karrierje felfelé ívelt. Sherman ezt annak is köszönhette, hogy közeli kapcsolatba került Grant tábornokkal az alatt a két év alatt, amíg együtt szolgáltak a nyugati hadszíntéren. A katonai sikereik ellenére a Vicksburg elleni hadjárat során egy újság arról panaszkodott, hogy a hadsereget a sárba tiporják egy részeg (Grant) vezetésével, akinek egy őrült (Sherman) ad tanácsokat.

Sherman 1862–1863 során egyaránt ért el sikereket és szenvedett el kudarcokat. 1862. decemberében a vezetése alatt álló északi csapatokat visszaverték Chickasaw Bayou-nál, a Mississippi államban található Vicksburg közelében. Nem sokkal ezután a parancsnoksága alatt álló XV. hadtestet utasították, hogy csatlakozzon a John A. McClernand vezérőrnagy által az Arkansas Post néven ismert erőd elleni támadáshoz. Bár a támadás sikeres volt, katonai értéke csekély volt, és csak elvonta az északiak erőit Vicksburg elfoglalásától. A Vicksburgi hadjárat előtt, 1863 tavaszán Sherman kétségét fejezte ki Grant új, meglehetősen rendhagyó taktikájával kapcsolatban, de Grant irányítása alatt sikeresen alkalmazta azt. 1863. július 4-én Vicksburg védői megadták magukat Grant tábornoknak, és ekkor Shermant is előléptették, a hivatásos hadsereg dandártábornoki rangját kapta (korábban csak az önkéntesek tábornoka volt). A csata után Sherman családja elutazott Ohióból a Vicksburg közelében található táborba, hogy meglátogassák a tábornokot – a látogatás végzetes kimenetele volt, hogy kilencéves fia, Willie, tífuszos lett és meghalt.

Novemberben a chattanoogai csata során Sherman a Tennessee-hadsereg parancsnoka volt. Katonái élén gyorsan elfoglalta a számára kijelölt célt, a Billy Goat Hillt a Missionary Ridge nevű vonulat északi részén, amikor észrevette, hogy az nem is a fő vonulaton fekszik. A további támadásokat a Patrick Cleburne parancsnoksága alatt álló hadosztály, Braxton Bragg hadseregének egyik legjobb alakulata rendre visszaverte.
Sherman erőfeszítései némileg feledésbe merültek George Henry Thomas tábornok sikerei mellett, aki a konföderációs vonalak közepe ellen intézett támadást, eredetileg elterelő céllal. A csata után Sherman elindult, hogy felmentse az Ambrose Burnside parancsnoksága alatt álló csapatokat, akik a Knoxville-hadjárat alatt kerültek bajba, majd 1864. februárban egy hadjáratot vezetett a Mississippi államban található Meridian ellen, hogy feldúlja a konföderációs erők hátországát.

Hadjárat Georgia államban

Ingadozó teljesítménye ellenére Grant tábornok továbbra is kitüntette barátságával és bizalmával Shermant. Amikor Lincoln elnök 1864 tavaszán keletre hívta Grantet, hogy vegye át az uniós hadseregek főparancsnoki tisztét, Grant kinevezte (a katonái által csak "Uncle Billy"-ként emlegetett) Shermant a mississippi katonai körzet parancsnokává, vagyis lényegében a polgárháború nyugati hadszínterének teljhatalmú parancsnoka lett. Amint Grant átvette az uniós hadseregek irányítását, Sherman levelet írt neki, amelyben kifejtette stratégiáját a háború mielőbbi befejezése érdekében:

Sherman ezután három hadsereg (Army of the Cumberland, Army of the Tennessee és Army of the Ohio), közel  fő élén benyomult Georgia állam területére, ahol hosszas manővereket hajtott végre a szemben álló Joseph E. Johnston tábornok csapataival szemben. Sherman csapatai élén Atlanta város ellen vonult, míg Johnston védelmi pozíciókat vett fel, amelyeket rendre fel kellett adnia, miután Sherman a hátába került. Csak egyszer, a Kennesaw-hegy közelében került sor nyílt csatára, ahol Sherman vereséget szenvedett a jól beásott konföderációs csapatokkal szemben. Júliusban azonban az óvatos Johnstont leváltották, helyére az agresszívabb John Bell Hood tábornok került, aki számbeli hátránya ellenére is nyílt csatákra kényszerítette Shermant.

Sherman a georgiai hadjáratot 1864. szeptember 2-án fejezte be Atlanta elfoglalásával. Miután minden polgári lakosnak megparancsolta a város elhagyását (amit az Elfújta a szél című könyv és az azonos című film örökített meg), elrendelte az összes katonai és kormányzati épület felgyújtását. Számos polgári otthon, üzlet is leégett a tűzvészben. Atlanta elfoglalása egy csapásra ismertté tette Shermant az Unióban, és nagy mértékben hozzájárult, hogy Lincoln elnököt 1864 novemberében újraválasztották (korábban úgy tűnt, hogy a demokrata párt jelöltje, George B. McClellan volt tábornok legyőzi Lincolnt). Lincoln veresége minden bizonnyal a konföderáció győzelmét eredményezte volna, mivel a demokrata párt jelöltje programjában béketárgyalásokat és a konföderáció függetlenségének elismerését szorgalmazta. Atlanta elfoglalása tehát az Unió egységét szem előtt tartó Sherman egyik legnagyobb haditettének számít.

Atlanta elfoglalása után Sherman délnek fordult seregeivel, és kezdetben figyelmen kívül hagyta a déli Hood tábornok ellentámadását, aki Tennessee irányából fenyegette korábbi hódításait. Hamarosan azonban egyik seregét vissza kellett küldenie Hood ellen, a maradék  fő élén Georgia egyik fontos kikötővárosa, Savannah ellen vonult. A menetelés során a hadsereg ellátását nem a hátországból, hanem a lakosság kirablásával fedezte, és saját becslése szerint több, mint 100 millió dolláros kárt okozott a délieknek. Sherman ezt "kemény háborúnak" ("hard war") hívta, de az utókor már mint "totális háborút" ismerte meg. A menetelés végén, 1864. december 22-én elfoglalta Savannah-t és innen küldött táviratot Lincoln elnöknek, akinek karácsonyi ajándékként ajánlotta fel a várost.

Sherman hadi sikerei jelentős nyilvánosságot kaptak az északi sajtóban, miközben Grant tábornok szinte alig ért el sikereket Robert E. Lee tábornokkal szemben. A szenátusban ekkor javaslatot tettek arra, hogy Shermant altábornaggyá (Lieutenant general) léptessék elő, és feltehetően Grant utódjává akarták kinevezni. Sherman azonban levelet írt bátyjának, John Sherman szenátornak és Grant tábornoknak is, amelyben erőteljesen visszautasította a kinevezést. Körülbelül ebben az időben nyilvánosan is kifejezte lojalitását Grant felé:

Savannah-ban értesült arról Sherman, hogy újszülött fia, Charles Celestine, a menetelés során meghalt – Shermannek nem is volt alkalma arra, hogy lássa a gyereket.

Végső hadjáratok Karolina államokban

1865 tavaszán Grant megparancsolta Shermannek, hogy seregével szálljon hajóra és Virginia államban egyesüljenek Lee tábornokkal szemben. Ehelyett Sherman rávette Grantet, hogy engedélyezze számára, hogy csapatai élén északra meneteljen Észak- és Dél-Karolina államokon keresztül, és útközben minden katonai értéket képviselői ingatlant vagy ingóságot megsemmisítsen. Különösen Dél-Karolinát akarta ezzel sújtani, amely elsőként jelentette ki elszakadását az Uniótól és amelynek feldúlása végzetes csapást jelenthet a konföderáció harci moráljára. Csapatai ellen csak szórványos ellenállást fejtettek ki Joseph E. Johnston tábornok katonái, aki, miután meghallotta, hogy Sherman katonái rönkökből készítenek utat és így vágnak át az államban található mocsarakon, kijelentette, hogy "ilyen hadsereget Julius Caesar óta nem hordott hátán a föld".

Sherman 1865. február 17-én elfoglalta az állam székhelyét, Columbia városát, ahol még aznap éjjel tűz ütött ki és másnap reggelre a városközpont szinte teljesen leégett. A tűzvész azóta is számos vita forrása, egyesek szándékos gyújtogatásnak tartják, mások véletlennek, vagy pedig a visszavonuló konföderációs csapatok hanyagságának tulajdonítják (akik számos gyapotbálát gyújtottak fel, miközben kiürítették a várost). Helyi indián vezetők segítségével Sherman hadserege átkelt a Lumber folyón és behatolt Észak-Karolina területére. Sherman feljegyzései szerint a folyón való átkelés, majd az állam déli részén található mocsarak leküzdése volt "a legátkozottabb menetelés, amit valaha megértem". Az északiak ezt az államot nem rabolták ki, mivel Dél-Karolinával ellentétben nem tartották a lázadás központjának, és úgy vélték, csak a déli szomszéd nyomására és akkor is utolsóként szakadt el az Uniótól. Március vége felé Sherman elhagyta csapatait és a Virginia állambeli City Point városba utazott, hogy Granttel megbeszéléseket folytasson, amin részt vett az éppen ott tartózkodó Lincoln elnök is.

Ezt követően Sherman a Bentonville-i csatában legyőzte Johnston tábornokot, majd Lee tábornok megadta magát Grantnek Appomattoxnál. Közben Lincoln elnököt Washingtonban meggyilkolták. Sherman az észak-karolinai Durham városban találkozott Johnstonnal és fogadta a tábornok megadását. Sherman nagyvonalú békefeltételeket ajánlott, amelyek – Johnston tábornok és a konföderáció elnöke, Jefferson Davis kérésére – kiterjedtek katonai és politikai kérdésekre is. Bár maga Sherman úgy vélte, hogy ezeket a feltételeket a City Point-beli találkozó során Lincoln is elfogadta, hivatalosan nem kapott jóváhagyást sem Granttől, sem Andrew Johnson elnöktől, aki Lincoln helyébe lépett, sem pedig a kormánytól. A washingtoni politikusok ennek megfelelően nem tartották be a békemegállapodás feltételeit. A megadás kérdése körül kialakult zűrzavaros helyzet 1865. április 26-ig tartott, amikor Jonhston tábornok – Davis elnök utasításait figyelmen kívül hagyva – hivatalosan is megállapodott Shermannel a fegyverletételről és az Észak-, Dél-Karolina, Georgia és Florida államokban található konföderációs csapatok nevében megadta magát.

Rabszolgaság és felszabadítás

Bár a rabszolgaságot elítélte, Sherman nem támogatta a rabszolgák felszabadítását a háború előtt, mivel korának és származásának megfelelően nem hitt a négerek egyenjogúságában. Nem óhajtott továbbá együtt harcolni a feketékkel; mint azt tisztjei jelenlétében mondta "Billy bácsi hadseregében nem lesznek niggerek". Az 1864–1865-ben vívott hadjáratok során számos rabszolgát felszabadított, akik második Mózesként üdvözölték, és végül már 25-30 ezren haladtak serege után, miközben átvonult Georgia, Észak- és Dél-Karolina államokon. Sherman ki nem állhatta őket és a helyzetet, mert a mintegy második hadseregként utána kutyagolókkal nem tudott mit kezdeni. Saját hadseregét is csak rablással tudta ellátni, az annak felére rúgó számú hontalannak végképp nem tudott ellátást adni.

A volt rabszolga menekültek sorsa hamarosan kényes katonai és politikai kérdéssé vált, az abolicionisták azzal vádolták Shermant, hogy nem tett eleget a felszabadított rabszolgák nyomorúságos helyzetének enyhítéséért. 1865. január 12-én Sherman találkozott Stanton hadügyminiszterrel és a helyi fekete közösség vezetőivel, hogy a felszabadított rabszolgák helyzetét megvitassák, miután Garrison Frazier baptista tiszteletes a következő nyilatkozatot adta ki a fekete közösség nevében:

Négy nappal később Sherman kiadta 15. számú különleges napiparancsát, amelyben  felszabadított rabszolga és fekete menekült letelepítését rendelte el a Dél-Karolinában, Georgiában és Floridában, a fehér földtulajdonosoktól elkobzott földeken. Sherman egy massachusettsi abolicionistát, Rufus Saxton tábornokot bízta meg a parancs végrehajtásával, aki korábban a fekete katonák toborzását irányította. A napiparancsot azonban még abban az évben Andrew Johnson elnök érvénytelenítette.

Maga Sherman emlékirataiban elismerte, hogy elsősorban politikai és katonai nyomásra bátorította a rabszolgák szökését és felszabadítását, mivel meg akarta akadályozni, hogy a konföderációs seregekbe rabszolgákat toborozzanak:

Sherman maga úgy gondolta, hogy a rabszolgák felszabadítására fordított figyelem elvonja az erőforrásokat a háborútól és lényegében késlelteti minden rabszolga felszabadítását, illetve beismerte, hogy a hadjáratai során igazából nem igényelte és nem is számított a feketék segítségére.

Hadászati és harcászati teljesítménye
Bár Sherman tábornok harcászati eredményessége ingadozó volt, mégis kiemelkedő sikereket ért el logisztikai és hadászati téren. A 20. század egyik legbefolyásosabb, brit származású hadtörténésze, Basil Liddell Hart véleménye szerint utóbbi szempontok a hadtörténelem nagyjai közé, Scipio Africanus, Belisarius, Napóleon, T. E. Lawrence és Erwin Rommel szintjére emelik Shermant. Liddell Hart véleménye szerint Sherman fejlesztette tökélyre a hadseregekkel való manőverezést, amelyet Atlanta elfoglalása előtt demonstrált. Liddell Hart még hozzátette, hogy Sherman hadműveleteinek tanulmányozása nagyban hozzájárult a gépesített háború hadászati elveinek kidolgozásához, amelyet a második világháború során Heinz Guderian és Erwin Rommel tábornokok alkalmaztak sikeresen. Liddel Hart egy másik követője, az amerikai George Patton tábornok egy egész nyarat azzal töltött, hogy végigkövette Sherman hadjáratát Georgia, Észak- és Dél-Karolina államokban és később saját hadműveleteit is Sherman stílusában hajtotta végre.

Sherman a modern hadviselés elméletéhez legjelentősebben a totális háború stratégiájának kidolgozásával és gyakorlati megvalósításával járult hozzá. Ezt Grant tábornok és Lincoln elnök jóváhagyásával tette, de saját szerepét jelentősen alábecsülte, mivel állításai szerint csak a parancsnokság utasításait hajtotta végre, legjobb tudomása szerint.

Totális háború

Granthez hasonlóan Sherman is azon a véleményen volt, hogy a konföderációs államokat stratégiai, gazdasági és pszichológiai szempontból is meg kell törni a háború mielőbbi befejezése érdekében. Ezért úgy vélte, hogy az északiaknak úgy kell a háborút folytatni, mintha hódító háborút vívnának és maguk mögött csak felégetett földet hagyhatnak, hogy megtörjék a felkelők ellenállását. Ő maga ezt "hard war"-nak nevezte.

Miközben Sherman keresztülvonult Georgia és Dél-Karolina államokon, katonái jórészt megsemmisítették azt a polgári infrastruktúrát és készleteket, amelyek a déli katonákat segíthették. A lakosság fosztogatása tilos volt, de ezt általában nem tartatták be a katonákkal. A pusztítás mértéke és gyorsasága megdöbbentő volt a kortársak számára: egyes esetekben a vasúti síneket felszedték és magas hőben meglágyítva fák törzse köré csavarták, hogy megnehezítsék a helyreállítási munkálatokat. A rombolás, a polgári lakosság fosztogatása és az állítólagos háborús bűnök miatt Sherman megítélése (különösen az Egyesült Államok déli részén) a mai napig ellentmondásos.

A rombolás szinte kizárólag csak az infrastruktúrára irányult, mert bár hivatalos és pontos adatok nem ismertek, a polgári áldozatok száma igen alacsony volt. A készletek elfogyasztása, az infrastruktúra megsemmisítése és ezzel az ellenség moráljának gyengítése volt Sherman elsődleges célja, és ezt a déli vezetők is elismerték és elfogadták. Például az Alabama államban született Henry Hitchcock őrnagy, Sherman egyik tisztje, kijelentette, hogy "szörnyű dolog emberek ezreinek mindennapi kenyerét elvenni és felélni", de ha ez a stratégia azt a célt szolgálja, hogy "a háborúban küzdő férjeket és apákat visszatartsa … akkor jó célt szolgál".

A rombolás Dél-Karolina államban volt a legnagyobb, Georgia és Észak-Karolina államokban kisebb mértékű. Ezt feltehetően az északi katonák által az első "lázadó" állammal szemben érzett ellenségesség okozta. Az egyik legsúlyosabb vád, amivel Shermant illették, hogy szándékosan felgyújtatta Columbia városát. Sherman erre kijelentette, hogy "ha elszántam volna magam Columbia felégetésére, akkor ugyanolyan közömbösen tettem volna, mintha egy poros falut égettem volna fel, de nem tettem". Ugyanakkor a háború alatt így írt apósának: "Remélem elégedett lesz azzal, ahogy elbántam Charlestonnal, illetve Columbia felégetésével." James M. McPherson történész így foglalt állást:

Emellett azt is érdemes megjegyezni, hogy Sherman és beosztottjai nagy erőfeszítéseket tettek az észak-karolinai Raleigh város megmentéséért, amikor Lincoln meggyilkolása után bosszúálló északi katonák fel akarták gyújtani a várost.

Mai megítélése

1864-ben, miután elfoglalta Atlanta városát, Sherman elrendelte a város kiürítését. A városi tanács arra kérte, hogy vonja vissza a parancsot, mivel számos nő, gyermek és idős személy kerülne igen nehéz körülmények közé, ha el kell hagyniuk otthonukat. Sherman válaszában arra hivatkozott, hogy tartós békét csak akkor lehet elérni a háborúban, ha helyreállítják az unió egységét, és ennek érdekében mindent hajlandó volt elkövetni.

Edmund Wilson irodalmár felfedezte Sherman visszaemlékezéseiben, hogy a háború borzalmainak elviselésére való hajlandósága egyre nőtt a Délnek okozott szenvedések mértékével. Ennek ellenére, amikor Sherman totális háborúját összehasonlítják a brit hadsereg tevékenységével a második búr háborúban (1899–1902) – ahol a civil lakosság szintén a katonaság tudatos támadásainak célpontja volt, hogy megakadályozzák a lázadók támogatását – történészek szerint "Sherman jobban megtalálta az egyensúlyt a keménykezűség és visszafogottság között, mint a brit parancsnokok, hogy legitim katonai céljait elérje". Nem véletlen, hogy neves hadtörténészek, mint Victor Davis Hanson, Basil Liddell Hart, Lloyd Lewis és John F. Marszalek is elismerésüket fejezték ki Sherman iránt, aki a modern hadviselés hatékony, mégis mértékletes módját választotta.

A háború után

1865 májusában, miután a konföderáció seregei letették a fegyvert, Sherman a következőket írta egy személyes levelében:

1865 júliusában, három hónappal Robert E. Lee déli tábornok megadását követően, Shermant kinevezték a Missouri Katonai Körzet parancsnokává, vagyis egy csapásra a Mississippi folyótól nyugatra eső területek katonai parancsnoka lett. Sherman ebben az tisztségében egyik legfőbb feladatának tekintette, hogy az épülő vasútvonalakat megvédje az ellenséges indiánok támadásaitól. Az indiánok ellen vívott háborúk során ismét alkalmazta a totális háború elveit, és nem csak az ellenséges csapatok megsemmisítésére törekedett, hanem a hátországukat is fel akarta égetni. Többek között elrendelte, hogy tömegesen mészárolják le a bölényeket, amely a síksági indiánok legfőbb élelmiszerforrása volt.

Sherman, aki az amerikai kormány teljes támogatását maga mögött tudhatta, így fejezte ki az északi elit attitűdjét az indiánokkal szemben:

A határháborúk során tanúsított magatartása ellenére Sherman határozottan fellépett a spekulánsok és kormányzati ügynökök ellen, akik az indiánrezervátumokba kényszerített törzsekkel szemben követtek el visszaéléseket.

1866. július 25-én az Egyesült Államok Kongresszusa létrehozta a hadseregtábornoki rangot, és ezt Grant tábornoknak adományozta, ezzel egy időben Shermant előléptették altábornaggyá. Amikor 1869-ben Grantet megválasztották az Egyesült Államok elnökének, Shermant kinevezte a hadsereg főparancsnokává. John A. Rawlins halála után Sherman egy hónapig még a hadügyminiszteri posztot is betöltötte. Főparancsnokként azonban nem volt jó viszonya a politikusokkal, és 1874–1876 között főhadiszállását St. Louisba helyezte át, hogy távol maradjon a washingtoni politikai intrikáktól. A hadsereg élén eltöltött idő során alapította meg a Parancsnoki Iskolát (Command School), amelynek utóda ma a Fort Leavenworth erődben működő Parancsnoki és Vezérkari Kollégium (Command and General Staff College).

1875-ben kiadta kétkötetes emlékiratát. Edmund Wilson irodalmár szerint Shermannek…

1879. június 19-én Sherman beszédet mondott a michigani katonai akadémia végzősei előtt, és ekkor mondta ki a mára híressé vált szállóigét: "A háború pokol" ("War is Hell"). Ugyanezt később megismételte, amikor 1880. április 11-én beszédet mondott Columbus városban, Ohio állam székhelyén: "Sok ifjú van itt ma, akik a háborúban dicsőséget keresnek, de fiúk, ez itt maga a pokol. Elvihetitek ezt a figyelmeztetést a következő generációnak. Én rémülettel tekintek a háborúra."

1883. november 1-jén mondott le a főparancsnoki tisztségéről és 1884. február 8-án vonult nyugdíjba a hadseregtől. Hátralévő éveit New Yorkban töltötte. Szerette a színházat, az amatőr festészetet és gyakran kérték fel arra, hogy beszédet mondjon vacsorákon és fogadásokon, ahol rendszeresen idézte Shakespeare-t. Az 1884-es elnökválasztásokon a republikánus párt jelöltjeként akarták indítani, de határozottan visszautasította a felkérést: "Ha felkérnek, nem indulok, ha jelölnek, nem fogadom el és ha megválasztanak, akkor nem szolgálok."

Emlékiratai és önéletrajza

1868-ban Sherman megírta (legalábbis elkezdte megírni) önéletrajzát, amit sosem adtak ki. Az 1828–1861 közötti évek eseményeit rögzítő kéziratot ma az Ohio Historical Society őrzi, és feltehetően helyet kap majd háborús emlékiratainak újabb kiadásaiban.

1875-ben, tíz évvel a háború vége után, Sherman volt az egyik első tábornok, aki kiadta háborús emlékiratait. A Memoirs of General William T. Sherman. By Himself című művet két kötetben a D. Appleton & Company kiadó jelentette meg. A történet az 1846-os eseményekkel (az amerikai-mexikói háború kitörése) kezdődik és "a polgárháború katonai elemzése" fejezettel fejeződik be.  Az emlékiratok meglehetősen vegyes véleményeket váltottak ki, és számos helyről bírálták a szerzőt. Az akkor hivatalban lévő Grant elnök, miután egyesek azt állították, hogy Sherman nem volt igazságos vele szemben, kijelentette: "Amikor letettem a könyvet, úgy véltem, hogy annak minden szavával egyetértek … ez egy igaz és becsületes könyv, Sherman becsületére válik, katonatársaival – különösen velem – szemben igazságos, egyszóval ilyennek képzeltem el a könyvet, amit Sherman írt."

1886-ban, miután Grant is kiadta emlékiratait, Sherman átdolgozta a könyvet és egy "második, átdolgozott és javított kiadást" jelentetett meg. Ehhez csatoltak egy második előszót, életének eseményeit 1846-ig, egy fejezetet a háború utáni eseményekről (1884-es nyugdíjba vonulásáig), számos mellékletet, portrét, térképet és egy szójegyzetet.

Sherman visszautasította, hogy a második kiadásban feleljen kritikusainak, így érvelt: "Nem tartom magam történésznek, hanem a történelem nagy ítélőszéke előtt álló tanú vagyok" és "bárki, aki nem ért velem egyet, kiadhatja saját verzióját a tényekről olyan elbeszélésben, ami érdekeinek megfelel".

A következő, szintén átdolgozott és javított kiadás 1890-ben jelent meg, ami lényegében megegyezett a második kiadással, de egy új kiadó, a Charles L. Webster & Co. publikálta (amely Grant tábornok emlékiratait is megjelentette).

Sherman 1891-es halálát követően több, egymással versengő kiadás is napvilágot látott: eredeti kiadója, az Appleton, újra kiadta a második kiadást, amelyet kibővítettek Sherman utolsó éveiről szóló fejezetekkel. Időközben a Charles L. Webster & Co. kiadta a negyedik kiadást, amely lényegében szintén megegyezett a másodikkal, de a tábornok utolsó éveit a Sherman családdal egyetértésben dolgozták ki, valamint a politikus James G. Blaine írta előszavát.

A modern kiadások közül az 1990-es Library of America version, edited by Charles Royster a leghasználhatóbb, mivel a teljes 1886-os kiadás szövegét tartalmazza, hasznos jegyzetekkel, és Sherman életének legfontosabb eseményeivel, melyeket kronológiai sorrendbe rendeztek.

Levelezése
Sherman hivatalos levelezését az Egyesült Államok hadügyminisztériuma által kiadott 1880-tól kiadott gyűjteményben jelentették még először. A kiadott levelek között számos igen személyes is akad. Ezen felül legalább öt kötet jelent meg Sherman levelezéséről:

 1860. november és 1865. május között írt levelei
 további 30 levél a polgárháború idejéből, amit Sherman apósának, Thomas Ewing-nak és egyik sógorának, Philemon B. Ewingnak írt
 Sherman levelei feleségének, Ellen Ewing Shermannek, 1837 és 1888 között
 Sherman levelei bátyjának, John Sherman szenátornak, 1837 és 1891 között
 Sherman levelezése az 1859–1861 közötti időszakból, amikor a Louisiana állambeli katonai főiskola igazgatója volt

Halála és emlékezete

Sherman 1891. február 14-én halt meg New Yorkban. Február 19-én katonai tiszteletadás mellett végezték el a temetési szertartást New York-i otthonában, majd holttestét St. Louisba szállították, ahol február 21-én újabb ceremóniára került sor a helyi katolikus templomban. A misét fia, Thomas Ewing Sherman jezsuita pap celebrálta. Joseph E. Johnston tábornok, egyik polgárháborús ellenfele, aki Georgia államban vezette a konföderációs csapatokat Sherman ellen, New Yorkban a koporsó egyik hordozója volt. A ceremóniára rendkívül hideg időben került sor, és Johnston tábornok egyik barátja megkérte, hogy tegye fel kalapját, nehogy megfázzon. Johnston így válaszolt: "Ha a helyében lennék és ő az én helyemen állna, ő sem tenné fel kalapját." Az idős tábornok valóban megfázott, és egy hónappal később tüdőgyulladásban meghalt.

Shermant végül St. Louisban temették el, országszerte számos emlékművet emeltek tiszteletére, mint például az aranyozott bronz lovasszobrot (Augustus Saint-Gaudens alkotása), amely a New York-i Central Park bejáratánál található; illetve az az emlékmű, amely a President's Parkhoz közel található Washingtonban. A tábornok tiszteletére nevezték el a második világháborús M4 Sherman harckocsit, illetve "Sherman tábornok fáját", amely a világ legnagyobb egytörzsű fája.

Sherman emlékezete
Sherman alakját, életét és tetteit számos művészeti alkotásban feldolgozták. A legismertebbek a polgárháború idejéből származó "Marching Through Georgia" dal (szerzője Henry Clay Work), Herman Melville költeménye: "The March to the Sea", az 1986-os Sherman's March című film (rendezte: Ross McElwee), valamint E. L. Doctorow regénye: The March.

Margaret Mitchell híres regénye, az Elfújta a szél (Gone with the Wind) elején Rhett Butler az előkelő déli felkelők egyik csoportját figyelmezteti a háború veszélyeire hasonló szavakkal, amelyeket Sherman intézett David F. Boyd-hoz, mielőtt elhagyta Louisina-t. Georgia állam megszállása később a regény egyik fő eseménye lesz.

Az Alkonyzóna (Twilight Zone) amerikai televíziós sorozat "Long Live Walter Jameson" című epizódjában az egyik fő karakter, egy történészprofesszor, Atlanta elfoglalását és felégetését magyarázza, szerinte azt az uniós katonák vonakodva, a mogorva és kegyetlen Sherman parancsára követték el.

Sherman ábrázolását a különbféle kulturális alkotásokban a Sherman's March in Myth and Memory c. könyv (Rowman and Littlefield, 2008) tárgyalja, szerzői Edward Caudill és Paul Ashdown.

Sherman amerikai bélyegeken
Az amerikai hadsereg kevés tábornokát érte olyan megtiszteltetés, hogy amerikai bélyegeken szerepeljenek - közül még kevesebben vannak, akik egynél többször szerepeltek bélyegen. Sherman volt ezen kevés tábornok egyike: az arcképét viselő bélyeget 1893. március 21-én, kicsit több, mint két évvel halála után adta ki az US Post Office. A bélyeget Sherman időskori portréja után készítették, amelyet Napoleon B. Sarony készített 1888-ban, három évvel Sherman halála előtt.

Két évvel később, 1895-ben kiadták a bélyeg második változatát, majd ugyanebben az évben a harmadik változatot is - utóbbi kettő majdnem azonos az első kiadással, csak a keret mintája és a szín változott kismértékben.

Sherman feltűnt az 1937-ben kiadott US Army bélyegen is, Grant és Sheridan tábornokok társaságában.

Az utolsó bélyeget 1995-ben bocsátották ki, 32 cent névértékben.

Jegyzetek

Hivatkozások

Fordítás

További információk

 William Tecumseh Sherman tábornok írásai a Project Gutenberg oldalán
 Sherman tábornok családfája (Sherman Genealogy Including Families of Essex, Suffolk and Norfolk, England By Thomas Townsend)
 Kongresszusi köszönet W. T. Sherman tábornoknak a Chattanoogai csatában valló részvételért
 Lincoln köszönete W. T. Sherman tábornoknak Atlanta elfoglalásáért
 Lincoln köszönete W. T. Sherman tábornoknak a Georgia államban végrehajtott hadjáratért
 U.S. Army Center of Military History
 Sherman tábornok harcai Georgia államban
 William T. Sherman és családjának levelezése az University of Notre Dame archívumában
 William Tecumseh Sherman Kaliforniában, a Virtual Museum of the City of San Francisco oldalán
 Kalifornia állam hadtörténelme, benne Sherman tábornok szerepével
 Sherman House Museum, Sherman tábornok születési helyén (Lancaster, Ohio)
 St. Louis Walk of Fame
 Sherman emlékiratai
 William Sherman és bátyja, John Sherman szenátor levelezése
 William T. Sherman's First Campaign of Destruction - Buck T. Foster cikke
 A New York Times gyászjelentése
 A New York Times cikke a New York-i temetési szertartásról
 A New York Times cikke a St. Louis-i temetési szertartásról
 John Sherman szenátor gyászbeszéde
 William Tecumseh Sherman Collection a Missouri History Museum Archives-ban
 Hivatalos vizsgálat Columbia (Dél-Karolina) leégéséről - Sherman vallomása a 71. oldalon kezdődik.

Sherman kisfilmeken

Irodalom

Ajánlott magyar nyelvű irodalom

Ajánlott angol nyelvű irodalom

Katolikus vallásra tért személyek
1820-ban született személyek
1891-ben elhunyt személyek
Uniós tábornokok az amerikai polgárháborúban


text:
Chrysotimus är ett släkte av tvåvingar. Chrysotimus ingår i familjen styltflugor.

Dottertaxa till Chrysotimus, i alfabetisk ordning

 Chrysotimus acutatus
 Chrysotimus aereus
 Chrysotimus alacer
 Chrysotimus alipes
 Chrysotimus alumnus
 Chrysotimus ambiguus
 Chrysotimus amoenus
 Chrysotimus ancistrus
 Chrysotimus apicicurvatus
 Chrysotimus arizonicus
 Chrysotimus basiflavus
 Chrysotimus beijingensis
 Chrysotimus bifurcatus
 Chrysotimus bilineatus
 Chrysotimus bispinus
 Chrysotimus blandus
 Chrysotimus calcaneatus
 Chrysotimus chikuni
 Chrysotimus chlorina
 Chrysotimus confraternus
 Chrysotimus curvispinus
 Chrysotimus delicatus
 Chrysotimus dichromatus
 Chrysotimus digitatus
 Chrysotimus digitiforme
 Chrysotimus dorsalis
 Chrysotimus exilis
 Chrysotimus flavicornis
 Chrysotimus flavisetus
 Chrysotimus flaviventris
 Chrysotimus furcatus
 Chrysotimus grandis
 Chrysotimus guangdongensis
 Chrysotimus guangxiensis
 Chrysotimus incisus
 Chrysotimus javanensis
 Chrysotimus lii
 Chrysotimus lijianganus
 Chrysotimus linzhiensis
 Chrysotimus lucens
 Chrysotimus lunulatus
 Chrysotimus luteolus
 Chrysotimus luteopalpus
 Chrysotimus luteus
 Chrysotimus metallicus
 Chrysotimus molliculoides
 Chrysotimus molliculus
 Chrysotimus nepalensis
 Chrysotimus nigrichaetus
 Chrysotimus ningxianus
 Chrysotimus obscurus
 Chrysotimus occidentalis
 Chrysotimus pingbianus
 Chrysotimus pusio
 Chrysotimus repertus
 Chrysotimus sanjiangyuanus
 Chrysotimus schildi
 Chrysotimus scutatus
 Chrysotimus shennongjianus
 Chrysotimus sinensis
 Chrysotimus songshanus
 Chrysotimus spinuliferus
 Chrysotimus sugonjaevi
 Chrysotimus varicoloris
 Chrysotimus viridana
 Chrysotimus xiaohuangshanus
 Chrysotimus xiaolongmensis
 Chrysotimus xuae
 Chrysotimus yunlonganus

Källor

Externa länkar

Styltflugor
Chrysotimus

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Brzóza – dawna gmina wiejska istniejąca do 1954 roku w woj. kieleckim. Siedzibą władz gminy była Brzóza.

W okresie międzywojennym gmina Brzóza należała do powiatu kozienickiego w woj. kieleckim. Po wojnie gmina zachowała przynależność administracyjną. Według stanu z dnia 1 lipca 1952 roku gmina składała się z 9 gromad: Adamów, Brzóza, Cecylówka, Maciejowice, Marianów, Sewerynów, Stanisławów, Ursynów i Wólka Brzózka.

Jednostka została zniesiona 29 września 1954 roku wraz z reformą wprowadzającą gromady w miejsce gmin. Po reaktywowaniu gmin z dniem 1 stycznia 1973 roku gminy Brzóza nie przywrócono, a jej dawny obszar wszedł głównie w skład gminy Głowaczów w tymże powiecie i województwie.

Zobacz też: gmina Brzóza Królewska

Przypisy

Dawne gminy w województwie kieleckim


text:
{{Infobox television
| image                = The Daily Politics.png
| caption              =
| genre                = PoliticsCurrent affairs
| director             = Claire Bellis
| editor               = Robbie Gibb
| presenter            = Andrew Neil (2003-2018)Daisy McAndrew (2003-2005)Jenny Scott (2005-2008)Anita Anand (2008-2011)Jo Coburn (2008-2018)Shelagh Fogarty (2010)
| starring             =
| theme_music_composer = Jim Meacock (2003–2011)George Fenton (2012–2018)
| country              = United Kingdom
| language             = English
| runtime              = 60 minutes (Mon-Fri) 90 minutes (Wed)  75 Minutes (Sunday)  25 Minutes (BBC World News)
| location             = BBC Millbank (Monday-Friday)Broadcasting House (Sunday)Palace of Westminster (Weds PMQs)
| network              = BBC Two (Monday-Friday)BBC One (Sunday)BBC World News (Europe only)
| first_aired          =
| last_aired           =
| num_episodes         = 2700 (Daily Politics)  210 (Sunday Politics)
| preceded_by          = Westminster Live
| followed_by          = Politics Live
| related              = This Week
}}Daily Politics was a BBC Television programme which aired between 6 January, 2003 and 24 July, 2018, presented by Andrew Neil and Jo Coburn. Daily Politics took an in-depth review of the daily events in both Westminster and other areas across Britain and abroad, and included interviews with leading politicians and political commentators.

The final episode of Daily Politics broadcast was on 24 July 2018. On 2 September 2018 it was replaced by Politics Live. However, the regional opt-out edition, Sunday Politics, continued as a Sunday morning talk show until 27 December 2020. The Sunday Politics brand continues to be used in Northern Ireland.

History
In 1 September 2000, Greg Dyke, then Director-General of the BBC, ordered a review of political output from the BBC, which was carried out by Fran Unsworth. This led to a major overhaul of political programming in 2003. Several flagship programmes were cancelled, including On the Record, Despatch Box and Westminster Live, and new programmes were launched, including Daily Politics and the Politics Show.Daily Politics first aired on 8 January 2003, presented by Andrew Neil and Daisy Sampson. The first show included coverage of Prime Minister's Questions which later became standard in future.

In May 2008, the opening titles were re-vamped by Jonathan Spencer, the show's designer, using Adobe Illustrator and Cinema 4D.

On 3 October 2011, it was announced that from 9 January 2012 Daily Politics would be relaunched, broadcasting six days a week (Daily Politics – Monday to Friday and Sunday Politics on Sundays). The duration of Daily Politics was extended from 30 to 60 minutes on Mondays, Tuesdays, Thursdays and Fridays, remaining at 90 minutes on Wednesdays. Sunday Politics would become a weekend edition of Daily Politics presented by Andrew Neil and replacing The Politics Show, which ended in December 2011.

On 9 January 2013, the show celebrated its 10th anniversary showing archive clips from the Blair, Brown and Cameron years. It celebrated its 15th anniversary in January 2018.Daily Politics was broadcast live at noon on weekdays on BBC Two when the House of Commons is sitting, lasting 60 minutes on Mondays, Tuesdays, Thursdays and Fridays. On Wednesdays the programme was extended to 90 minutes from 11.30am and included live coverage and analysis of Prime Minister's Questions. Each show was repeated on BBC Parliament at midnight on the same day, and was available on BBC iPlayer for seven days. During party conference season, an additional programme covering the Party Leaders' speeches aired in the afternoons, and a highlights programme titled Today at Conference aired after Newsnight on BBC Two. During the 2010 general election, BBC Two ran nine, 45-minute Daily Politics election debates. These programmes were presented by Andrew Neil and a specialist BBC correspondent.

There was also a Northern Ireland version of Daily Politics, broadcast as Daily Politics from Northern Ireland, to cover Northern Ireland Minister's Questions from Westminster; it opted out of the national programme for the first half-hour before Prime Minister's Questions on a Wednesday, and this was usually presented by Connor Bradford.

Presenters

Daisy McAndrew (née Sampson) was Neil's co-presenter until the summer of 2005 when she left to join ITV. Jenny Scott joined as her replacement; she left in June 2008 to join the Bank of England. Sally Magnusson joined briefly in 2005 as the sole presenter on Friday's episode. Anita Anand joined the programme as Jenny Scott's replacement in September 2008 with Jo Coburn presenting on Thursdays.

Shelagh Fogarty joined the team in January 2010 to co-host with Andrew Neil on Thursdays for three months after Anita Anand began maternity leave, while Jo Coburn took on Anita Anand's role presenting four days a week. At the beginning of April 2010, Jo Coburn went full-time presenting the programme every day. Anita Anand returned on 6 September 2010 and left the programme in July 2011.

When the programme returned on 5 September 2011, it was presented by Andrew Neil on Mondays, Jo Coburn on Fridays, and both together on Tuesdays, Wednesdays and Thursdays. As of January 2012, following the creation of Sunday Politics, Coburn presented Monday to Thursday and Neil presented Wednesday to Friday. Following the break for Easter 2017, Coburn took over as the sole presenter on Thursdays and Fridays and Neil presented the Wednesday programme.

The regular reporters were Ellie Price, Elizabeth Glinka and Greg Dawson. Adam Fleming contributed regularly as a correspondent for the EU political situation in Brussels, having previously been a regular reporter for the programme at home. Other regular contributors to the show included either the BBC's Political Editor Laura Kuenssberg, her deputy John Pienaar or the BBC's Assistant Political Editor Norman Smith – who either helped to review Prime Minister's Questions on Wednesday's extended shows or contributed as correspondents for the programme.

ProductionDaily Politics was produced at the BBC's Millbank studios near the Palace of Westminster, but despite this convenient location, it was not unknown for MPs and guests to arrive late for their interviews; a social gaffe which Andrew Neil frequently reminded them of on subsequent appearances. However, on 17 May 2011, when the programme was re-scheduled to an earlier slot of 11.30am, Neil himself was caught in traffic and missed the entire programme, which had to be introduced solo by Anita Anand, with an empty chair alongside her. For a while from 1 September 2014, the programme was moved to Broadcasting House while the Westminster studio was renovated.

On 4 January 2016, Laura Kuenssberg arranged for Labour MP Stephen Doughty to announce his resignation on the show. This led to formal complaints.

Every Wednesday the programme featured an email competition where viewers answered a question for the chance to win a coveted Daily Politics mug. This competition was suspended as per BBC policy in the wake of the Blue Peter phone-in scandal. The competition returned in 2008 with entries picked out of a giant-sized Daily Politics mug instead of a normal mug (after initially using a Daily Politics bucket). Neither the enlarged mug nor the Daily Politics bucket were made available as a prize. The design of the mug changed in September 2008, after a relaunch of the programme. A new electronic method for choosing the winner was introduced in April 2012.

Sunday Politics
This programme was launched on 15 January 2012 to replace the Politics Show and was presented by Andrew Neil until 2017. The network part of Sunday Politics was presented by Sarah Smith from 4 September 2017 until the final programme on 22 July 2018. It is currently continuing as a regional programme, without the networked coverage.Sunday Politics was divided into a number of clearly defined sections. The programme usually starts with a short interview on a topical subject making the news that day. This section is branded the Top Story. The main programme interview (the Sunday Interview) is introduced by a short graphic and normally lasts between 10 and 15 minutes. The next section is Head to Head which is introduced by a short film and consists of a debate between two people on a political issue in the news that week. At this point the programme opted to 11 English regional segments, Scotland, Wales and Northern Ireland. Each opt-out lasted 23 minutes apart from Scotland (see below). Following the opt-outs the programme returned with a final section called The Week Ahead featuring three political journalists – regularly Janan Ganesh (Financial Times), Isabel Oakeshott (Sunday Times) and Helen Lewis (New Statesman). And often Nick Watt (The Guardian) who later joined BBC's Newsnight.

On 6 November 2016, Neil presented from Washington with Coburn in London ahead of the 2016 US Presidential Election. On 23 August 2017, Neil announced he was standing down and that BBC Scotland Editor Sarah Smith would take over as the main presenter.

Editor: Will Boden
Presenter: Sarah Smith
Relief presenters: Jo Coburn (and occasionally Nick Robinson)
Political correspondents: Ellie Price, Elizabeth Glinka, Greg Dawson

Sunday Politics (English regions)
There were 11 English regional editions (formerly opt-outs) on Sunday Politics. Each region followed a similar format, consisting of two political figures, normally MPs or MEPs, appearing for the whole 29 minutes; this is extended from 23 minutes when the programme was merely an opt-out. In addition, each regional segment had topical interviews and discussions, short films and a review of the political week in 60 seconds.

Jo Coburn (London)
Peter Henley (South)
Julia George / Natalie Graham (South East)
Martyn Oates (South West)
Nina Warhurst, previously Arif Ansari (North West)
Richard Moss (North East and Cumbria)
Stewart White (East)
Marie Ashby (East Midlands)
Patrick Burns / Elizabeth Glinka (West Midlands)
David Garmston (West)
Tim Iredale (Yorkshire and Lincolnshire)

Sunday Politics ScotlandSunday Politics Scotland was presented by Gordon Brewer or Andrew Kerr, and originally formed part of the networked Sunday Politics programme. Viewers in Scotland saw the first 37 minutes of the network programme (Top Story, Sunday Interview, and Head to Head) before opting to 38 minutes of analysis of the big political stories in Scotland. In its later years, the programme aired in a half-hour slot. The programme was replaced in February 2021 by "The Sunday Show", which is simulcast on both BBC One Scotland and BBC Radio Scotland for 30 minutes, continuing until noon on radio.
Political editor: Brian Taylor
Past presenters: Isabel Fraser, Gary Robertson

Sunday Politics Wales
The Welsh segment of Sunday Politics lasted 29 minutes (increased from 23 when it formed part of the national Sunday Politics programme). It follows a similar format to the English regional editions, with two political figures appearing for the whole 29 minutes and a weekly round up of the political week in 60 seconds.

Presenter: Carl Roberts

Sunday Politics Northern Ireland
The Northern Ireland segment of Sunday Politics normally lasts 28 minutes (23 when it formed part of the overall Sunday Politics programme), but sometimes covers election debates and occasionally expanded to fill the whole Sunday Politics slot in Northern Ireland. In 2012, BBC NI put all its politics shows under the one production team, so Stormont Today, The View and Sunday Politics Northern Ireland are all presented by Mark Carruthers, who moved from Good Morning Ulster to be the face of politics on BBC NI, replacing Noel Thompson, who occupies Carruthers' former slot on Radio Ulster. Tara Mills hosts when Carruthers is unavailable. The Northern Ireland segment used to be repeated after the late night news on Sunday evenings, usually at 10.30pm on BBC One NI, but from 2012 this has moved to BBC Two NI, at the same time as Match of the Day 2 is on BBC One.

Presenter: Mark Carruthers (2012–) Tara Mills (2011–2012, 2013)
Political editor: Mark Davenport
Political correspondents: Gareth Gordon, Enda McLafferty

Daily Politics election debates
During the run up to the 2010 general election Daily Politics held a series of debates involving members of the incumbent Labour Cabinet and their Conservative and Liberal Democrat equivalents. These debates ran alongside the main leaders' debates held for the first time in 2010. Starting on Monday 19 April, there were nine debates held on Mondays, Tuesdays and Wednesdays for the three weeks before 6 May. Andrew Neil acted as moderator, along with a specialist BBC correspondent.

Again in the run up to the 2015 general election, the programme again held a series of debates.

Politics Europe
This was launched on 14 September 2012 to replace The Record Europe and aired on BBC Parliament and BBC World News in Europe presented by Andrew Neil, although Jo Coburn acted as a relief presenter.

See alsoThis Week''

References

External links

Sunday Politics

2003 British television series debuts
2018 British television series endings
2000s British political television series
2010s British political television series
BBC television news shows
British political television series
English-language television shows


text:
Ipomoea lanata är en vindeväxtart som beskrevs av Eileen Adelaide Bruce. Ipomoea lanata ingår i släktet praktvindor, och familjen vindeväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Praktvindor
lanata


text:
Caenorhabditis elegans — свободноживущая почвенная нематода длиной около 1 мм. Исследования этого вида в молекулярной биологии и биологии развития начались в 1974 году работами Сиднея Бреннера. Широко используется как модельный организм в исследованиях по генетике, нейрофизиологии, биологии развития, вычислительной биологии. В 1986 году был полностью описан его коннектом. Геном полностью секвенирован (имеет размер около 100 Мб) и опубликован в 1998 году (дополнен в 2002). Мартин Чалфи использовал C.elegans при исследовании зелёного флуоресцентного белка.

Геном
C.elegans был первым многоклеточным организмом, чей геном был полностью секвенирован. Полная последовательность была опубликована в 1998, однако в ней оставались небольшие пробелы (последний был закрыт в октябре 2002). Геном C.elegans имеет длину приблизительно 100 миллионов пар оснований и содержит приблизительно  генов. Большинство этих генов кодирует белки, но, вероятно, среди них есть примерно 1000 генов РНК. Учёные продолжают уточнять множество известных генов.

В 2003 также была определена генная последовательность родственной нематоды C.briggsae. Это позволило исследователям провести сравнительный генетический анализ двух близких организмов. В настоящее время продолжается работа над определением генных последовательностей других нематод того же рода, таких как C.remanei, C.japonica и C.brenneri. Эти новые генные последовательности получены методом «Whole-Genome Shotgun», а это значит, что результаты скорее всего не будут такими полными и точными, как в случае C.elegans, геном которого был секвенирован с использованием иерархического метода «Clone-by-Clone»).

Официальная версия генной последовательности C.elegans продолжает изменяться по мере того, как новые исследования приводят к нахождению ошибок в первоначальной последовательности (секвенирование ДНК не защищено от ошибок). Большинство изменений обычно незначительны, добавляется или удаляется только несколько комплементарных пар оснований ДНК.
Например, версия WS169 WormBase (декабрь 2006) содержит 6 изменений последовательности. Изредка производятся более серьёзные изменения, например, в версии WS159, опубликованной в мае 2006 года, в последовательность были добавлены более 300 пар оснований.

Определение пола
У С.elegans два пола: самцы (X0) и гермафродиты (XX), которые являются самками, приобретшими способность к сперматогенезу.
У С. elegans пол определяется механизмом XX — X0, значение имеет отношение числа X-хромосом к числу наборов аутосом.
Половое развитие всех соматических клеток контролируется регуляторным путём, активность которого различается у разных полов. Этот путь называют глобальным, в отличие от путей, контролирующих развитие отдельных тканей. Также этот путь отвечает за контроль дозовой компенсации (процесса, приводящего к равной экспрессии X-связанных генов у обоих полов).

В общем, количество X-хромосом контролирует серию ингибиторных реакций, которая в конце определяет активность конечного регулятора tra-1 (transformer-1). А он определяет половую дифференциацию организма.

Каскад половой дифференциации запускается в раннем эмбрионе отношением числа X-хромосом к числу наборов аутосом. Оно влияет на экспрессию X0l-1 (X0 lethal 1). При большом отношении (XX) она угнетается, а при низком — нет. В X-хромосоме закодированы «нумераторы». Всего их 4, но изучены только 2 элемента: fox-1, РНК-связывающий белок, который может посттранскрипционно ингибировать X0l-1, и sex-1, он родственен ядерным рецепторам гормонов и ингибирует X01-1, связываясь с его промотером. Аутосомальные «деноминаторы» имеют противоположенное действие, они кодируют регуляторы транскрипции.

X0l−1 подавляет активность sdc. Они входят в большой белковый комплекс, связывающийся с X-хромосомой и на половину уменьшающий её транскрипцию. Sdc-2 также связывается с промотером her-1 и уменьшают его транскрипцию в 20 раз по сравнению с X0-животными.

HER-1 — это маленький секретируемый белок, отвечающий за мужское развитие клеток неавтономным способом. Он ингибирует tra-2, который при этом не может связаться с fem, он удерживает tra-1 в цитоплазме и развитие происходит по мужскому пути. Перемещение в ядро транскрипционного фактора tra-1 означает реализацию гермафродитного фенотипа. При этом белок fem диссоциирует с tra-1 и связывается с белком tra-2.

Нервная система

C.elegans имеет одну из самых простых нервных систем (простыми часто называют нервные системы, состоящие из небольшого числа нейронов). Взрослая гермафродитная особь состоит из 959 клеток (самец — из 1031 клетки) и имеет всего 302 нейрона, связи между которыми были полностью описаны. В связи с этим C. elegans является удобным объектом для изучения механизмов управления движениями, передачи сигналов по нейронной сети, хемотаксиса и т. п.

Особенности жизненного цикла

При недостатке пищи или действии ряда других факторов, в том числе выделений взрослых особей, подвергнувшихся негативным действиям среды, из претерпевших одну линьку личинок (стадия L2) может развиться не обычная для жизненного цикла нематод личинка L3, а так называемая дауэровская личинка (Dauer larva). Ряд таких веществ, производных аскарилозы, называют даумонами.

См. также
 OpenWorm

Примечания

Рабдитида
Модельные организмы
Животные, описанные в 1900 году


text:
Ambient este o companie din România ce are că obiect de activitate vânzarea de materiale de construcții. Compania a fost fondată în Sibiu în anul 1993 de omul de afaceri Ioan Ciolan. Toate cele 8 magazine Ambient din Sibiu, Alba Iulia, Blaj, Bistrița, Cluj-Napoca, Mediaș, Râmnicu Vâlcea și Sighișoara sunt operate în sistem de franciză, fiind preluate prin creanțe în urma insolvenței.

Primele 5 magazine de materiale de construcții au fost deschise în Sibiu în 1995, urmate de primul magazin de bricolaj în aprilie 2002.

Ambient, ce și-a concentrat afacerile pe zona Transilvaniei, avea în 2008, peste 15 centre comerciale, 7 magazine de bricolaj, 5 depozite logistice și distribuia o serie de materiale pentru construcții cu peste 2,500 de angajați și afaceri de 852 milioane lei. Ambient intrat în insolvența pe 28 august 2015, cu datorii de peste 260 milioane lei.

Note

Legături externe
 www.ambient.ro - Site web oficial

Fondări în 1993
Companii din Sibiu
Distribuitori de materiale de construcții din România
Magazine de bricolaj


text: 086 – codice che designa l'Osservatorio astronomico di Odessa


text:
The Peking Field Force was a modern-armed military unit that defended the Chinese imperial capital Beijing in the last decades of the Qing dynasty (1644–1912).

The Force was founded in 1862, two years after the humiliating capture of Beijing and the sack of the Qing emperor's Summer Palace in 1860 by foreign powers at the end of the Second Opium War. After that war, high Qing officials like Zeng Guofan, Li Hongzhang, and Wenxiang (the latter a Manchu) tried to acquire advanced western weapons and to copy western military organization. Founded by Wenxiang and manned by mostly Manchu Bannermen, the soldiers most loyal to the dynasty, the Force was armed with Russian rifles and French cannon and drilled by British officers.

The "First Historical Archives of China" () in Beijing hold a collection of primary documents on the Peking Field Force.

History
The force created in 1860 and comprising entirely bannermen was 13,000 strong and had received western training and modern equipment during the period 1862-1865 though after that whilst it continued its existence further modernisation had not occured in the force and it had been left to languish

Name
The Chinese name of the battalions is Shenji ying, in which shenji means "divine mechanism" and ying either "military camp", "battalion", or "regiment". The Qing force had the same name as the Shenjiying, a Ming-era (1368–1644) military corps that specialized in training with firearms. The Ming division has been variously referred to as "Divine Mechanism Battalions", "Firearms Division", "Artillery Camp", "Shen-chi Camp", and "Firearm Brigade". or "Divine Engine Division".

The Qing army corps also named "Shenji ying" is sometimes called the "Metropolitan Field Force", but is mostly known as the "Peking Field Force", the name by which foreigners referred to it in the late nineteenth and early twentieth centuries.

See also
Military of the Qing dynasty

Notes

Works cited

 (hardcover),  (paperback).
.

.
 (hardback).  (paperback).

Military history of the Qing dynasty
Army units and formations of China
1862 establishments in China
Eight Banners


text:
Richard Matthew Stallman (* 16. März 1953 in New York City, USA, auch unter den Initialen rms bekannt) ist ein US-amerikanischer Aktivist und Programmierer, der im September 1983 die Freie-Software-Bewegung gründete.

In Schriften und auf Vorträgen, die überwiegend von der Free Software Foundation organisiert werden, formuliert Stallman vier Freiheiten, mit denen er Freie Software definiert: Die Freiheit, Software nach eigenen Wünschen einzusetzen, den Programmcode einsehen und nach den eigenen Bedürfnissen verändern zu können und veränderte Versionen der Software an andere weiterzugeben. Für Stallman sind diese Freiheiten eine ethische Notwendigkeit. Durch die Gründung des GNU-Projekts und die Entwicklung des GNU C Compilers, des GNU Debuggers, verschiedener Werkzeuge der GNU coreutils und des Editors GNU Emacs galt er als einer der einflussreichsten und produktivsten Programmierer. Seit 2008 trägt er nicht mehr aktiv zur Programmierung von Software-Projekten bei, sondern ist hauptsächlich als Aktivist für Freie Software tätig (durch Präsentationen, Kampagnen usw.).

Allgemein
Stallman vertritt die Ansicht, dass jegliche Software von ihren Nutzern (womit auch Entwickler gemeint sind) in seinem Sinne "frei" nutzbar sein soll.

Stallman definiert Vier Freiheiten, die allen Nutzern zustehen sollen:

 Die Software beliebig auszuführen
 Die Software und ihren Quellcode zu untersuchen
 Kopien der Software an Andere weiterzugeben
 Die Software zu modifizieren und Modifikationen weiterzugeben

Software, welche diese Freiheiten (über ihre Lizenz) rechtlich gewährleistet, wird von ihm Freie Software (Free Software) genannt. Stallman positioniert sich explizit gegen jegliche proprietäre Software und deren Verwendung. Dazu zählt er alle Software, die dem Nutzer eine oder mehrere der Freiheiten verwehrt, z. B. durch restriktive Endbenutzer-Lizenzverträge, Geheimhaltungsverträge, Produktaktivierungen, Dongles, Kopiersperren, proprietäre Formate oder den Vertrieb von binären ausführbaren Programmen ohne Source code.

Stallman sieht ein soziales und ethisches Grundprinzip hinter diesen Freiheiten: Freie Software – und damit auch ihre Entwickler – würde die Freiheit und Gemeinschaft der Endnutzer schätzen und respektieren und ein Umfeld schaffen, das Unabhängigkeit, Gemeinschaft, Zusammenarbeit, Solidarität und Austausch ermögliche. Diese Werte sind auch im GNU-Projekt und der Free Software Foundation (welche Stallman gegründet hat) vertreten.

Im September 1983 gründete Stallman das GNU-Projekt mit dem Ziel, ein unixähnliches Betriebssystem zu entwickeln, das den Benutzern die Vier Freiheiten gibt. Er ist leitender Architekt und Organisator des GNU-Projekts und entwickelte eine Reihe seiner weit verbreiteten Bestandteile, darunter die GNU Compiler Collection, den GNU Debugger sowie verschiedene Werkzeuge der GNU coreutils und den Editor GNU Emacs.

Stallman entwickelte Lizenzen für Freie Software, welche rechtlich sicherstellen sollen, dass die Software in seinem Sinne "frei" ist. Die bekannteste dieser Lizenzen ist die GNU General Public License (GPL). Diese Lizenz verwendet Stallmans Konzept des Copyleft, das verbietet, dass die Software als Teil proprietärer Software verwendet werden darf. Damit soll verhindert werden, dass dem Nutzer die Freiheiten entzogen werden können.

Mit dem Start des GNU-Projektes initiierte er eine Bewegung für Freie Software, im Oktober 1985 gründete er die Free Software Foundation.

Stallman verwendet das Wort "frei" ("free") fast immer, um sich auf Freiheit und eben nicht auf Preis zu beziehen. Beispiele sind "Freie Software" und "Freie Werke", worunter Stallman Werke meint, die die Nutzer weiter kopieren und vertreiben dürfen, und auch die Möglichkeit haben, sie zu untersuchen und zu ändern. Wenn er von monetären Kosten spricht, verwendet Stallman stattdessen meist die Wörter "gratis" oder "keine Kosten" ("zero price").

Seit Mitte der 1990er-Jahre ist Stallman hauptsächlich politisch als Aktivist für Freie Software tätig. Er bekämpft in Kampagnen Entwicklungen, die aus seiner Sicht die Freiheiten von Entwicklern, Softwarenutzern und der Gesellschaft gefährden. Dazu gehören Softwarepatente, Digitale Rechteverwaltung und Erweiterungen des Urheberrechts.

Leben

MIT und GNU-Projekt
Stallman arbeitete Anfang der 1970er-Jahre im AI Lab (Abteilung für Künstliche Intelligenz) des Massachusetts Institute of Technology zusammen mit einer Gruppe von Programmierern, die sich selbst als Hacker bezeichneten. Ihre Hackergemeinschaft lebte eine sehr rigorose Philosophie des unbegrenzten Informationsflusses. In den folgenden Jahren gab es in der Softwarebranche einen aus Stallmans Sicht entscheidenden Wandel: Viele Firmen begannen, Software nicht mehr in der bis dahin weitgehend üblichen Form von Quelltexten auszuliefern, sondern in Form eines rein maschinenlesbaren Formates, dem sogenannten binären Format. Auch statteten von nun an einige Firmen ihre Software mit Lizenzen aus, die es den Anwendern verboten, die Programme weiterzuverteilen oder die Programme selbst zu verändern.

Stallman empfand diesen Verlust der Kontrolle von Benutzern über ihre eingesetzte Software als eine Einschränkung ihrer Freiheit. Um dem Trend entgegenzusteuern, schuf er 1989 eine Lizenz, die unter dem Namen GNU General Public License (GNU GPL) bekannt wurde. Diese Lizenz garantiert Anwendern weitgehende Rechte über ihre Software und stellt sicher, dass die gleichen Rechte auch in Zukunft und für sämtliche Erweiterungen, die von Dritten an dieser Software vorgenommen wurden, ebenfalls gelten (Copyleft-Prinzip).

Er kündigte 1984 seine Stelle am MIT und arbeitete mehrere Jahre lang daran, ein Betriebssystem zu programmieren, das vollständig aus freier Software bestehen sollte. Zu dem Zweck veröffentlichte er 1985 sein GNU Manifesto, in dem er die Grundzüge des Systems, das GNU heißen sollte, festlegte. Der Name GNU ist ein rekursives Akronym (GNU is Not Unix), was einerseits auf die Unix-Kompatibilität, andererseits auf die Abgrenzung zu allen unfreien Unix-Varianten hinweisen sollte. In dieser Zeit entwickelte er unter anderem die erste Version von GNU Emacs (ein komplexer, programmierbarer Texteditor), den GNU Debugger (GDB), den ersten freien plattformübergreifenden C-Compiler (heute gcc) sowie verschiedene für eine Unix-Umgebung benötigte Hilfsprogramme.

Er verblieb bis 2019 als freier Wissenschaftler mit dem Computer Science & Artificial Intelligence Lab (CSAIL) verbunden, trat nach umstrittenen Äußerungen zu Jeffrey Epstein zurück. Ebenso trat er als Präsident der Free Software Foundation zurück.

Heute

Einige von Stallmans Positionen gelten als kontrovers. Er grenzt die Freie-Software-Bewegung z. T. von der Open-Source-Bewegung ab. Bei der Entwicklung von Software arbeiten diese beiden Bewegungen jedoch meist sehr eng zusammen.

In letzter Zeit engagiert sich Richard Stallman sehr gegen die Verbreitung von Digital-Rights-Management-Systemen und die Einrichtung von Softwarepatenten innerhalb der Europäischen Union und reist daher oft quer durch Europa, aber auch nach Asien und Südamerika, um Vorträge über diese Themen zu halten.

Des Weiteren kritisiert er, dass bei Verwendung von JavaScript in Webseiten für den Benutzer nicht leicht erkennbar ist, ob es sich dabei um freie oder nicht-freie Software handelt. Den Nutzern sei aufgrund der "Stille des Browsers" gar nicht bewusst, dass viele nicht-freie Programme im Web-Browser ausgeführt würden.

In einem Interview im Januar 2010 sagte er, er nutze explizit ein Lemote Yeeloong Netbook mit gNewSense als Betriebssystem. Der Grund dafür sei, dass beides ausschließlich aus freier Software bestehe.

Er war bis Ende Februar 2011 Mitarbeiter des südamerikanischen Nachrichten- und Kulturkanals Telesur.

Im Oktober 2011 zitierte er zum Tode von Steve Jobs die Aussage von Chicagos Bürgermeister Harold Washington über dessen korrupten Vorgänger Richard J. Daley: "Ich freue mich nicht darüber, dass er tot ist, aber ich bin froh, dass er weg ist.", ein Kommentar, der von der Öffentlichkeit kontrovers aufgenommen wurde.

Im September 2019 trat Stallman als Präsident der Free Software Foundation, der er seit ihrer Gründung 1985 vorgestanden hatte, zurück. Zeitgleich beendete er seine Tätigkeit als Gastwissenschaftler am Computer Science and Artificial Intelligence Lab des MIT. Vorausgegangen war eine öffentliche Kontroverse über Äußerungen Stallmans im Zusammenhang mit dem Fall Epstein, die als Verharmlosung des sexuellen Missbrauchs von Jugendlichen verstanden wurden.

Freie-Software-Bewegung

Stallman ist einer der Begründer der Freie-Software-Bewegung. Er schrieb Grundlagentexte zur Idee der freien Software und war maßgeblicher Autor der damit verbundenen Copyleft-Lizenzen.

Stallman legt großen Wert auf eine spezifische Wortwahl bei der Bezeichnung von Konzepten und Projekten, weil mit den von ihm gewählten Begriffen untrennbar die ursprünglich zugrundeliegenden Ideale verbunden seien. So legt er zum Beispiel großen Wert darauf, von Freier Software statt Open Source zu sprechen, da nicht die bloße Quelloffenheit das ursprüngliche Anliegen sei, sondern die Freiheiten, die die Software dem Benutzer gebe. Dies werde mit einer einseitigen Fokussierung auf das Offenliegen des Quellcodes verdeckt (siehe Kapitel Begriffsproblem im Artikel Open Source). Er besteht auch auf der Bezeichnung GNU/Linux anstelle von Linux für Betriebssysteme mit dem Linux-Kernel, da diese maßgeblich auf der Arbeit des GNU-Projekt aufbauten (siehe GNU/Linux-Namensstreit).

Rücktritt aus der MIT und FSF
Richard Stallman war mit seinem Kollegen Marvin Minsky bis zu dessen Tod 2016 befreundet gewesen. Minsky war in die Affäre um Jeffrey Epstein verwickelt: sein Lehrstuhl hatte finanzielle Zuwendungen erhalten und Minsky selbst Epstein auf dessen Anwesen auf den Jungferninseln besucht. Als diese Verbindung Ende 2019 bekannt und der Vorwurf erhoben wurde, Minsky habe Sex mit Minderjährigen gehabt bzw. er habe einen sexuellen Übergriff (sexual assault) begangen, äußerte sich Stallman auf einer Mailingliste des MIT anlässlich einer Einladung zu einem Protest mit einer Antwort an alle. Dort führte er aus, der Begriff assault sei vage, und man wisse nicht genau, ob Gewalt im Spiel war. Diese Antwort wurde von einer Alumna aufgegriffen, die in der Folge die Absetzung von Stallman und anderen aus Führungspositionen der Organisationen forderte. Bei einer weiter zurückgehenden Suche fanden sich weitere Äußerungen von Stallman, die kritikwürdig oder anstößig waren. Die Kampagne wurde daraufhin von vielen Publikationen aufgegriffen und thematisiert, wobei die Vorwürfe gegen Stallman immer weiter eskalierten bis hin zur Behauptung, Stallman habe Epstein verteidigt, was dieser entschieden von sich wies. Am 16. September hatte Stallman seinen Rücktritt aus dem MIT und der Free Software Foundation verkündet.

Rückkehr zur FSF
Nachdem Stallman im März 2021 in den Vorstand der FSF zurückgeholt worden war, forderten über 2000 Unterzeichner eines offenen Briefs, unter anderem Mozilla, das Tor-Project und SUSE, seine sofortige Entfernung von allen Führungspositionen. Im Brief wird ihm zahlreiches Fehlverhalten bei seinen Äußerungen zur Last gelegt. Kurz darauf folgte ein Gegenaufruf, dem bisher zwar keine Organisationen folgten, aber über 6800 Einzelpersonen, vor allem Entwickler, auch solche in prominenten Positionen bei Open-Source-Projekten.

Auszeichnungen und Ehrungen
Richard Stallman hat eine Reihe von Ehrungen und Auszeichnungen bekommen. Dazu gehören unter anderem:
 1986: Ehrenmitgliedschaft auf Lebenszeit in der Chalmers Computer Society
 1990: MacArthur Fellowship
 1990: Grace Murray Hopper Award
 1996: Ehrendoktor der Königlich Technischen Hochschule Stockholm
 1998: EFF Pioneer Award
 1999: Yuri Rubinsky Memorial Award
 2001: Takeda Foundation Award
 2001: Ehrendoktor der University of Glasgow
 2002: National Academy of Engineering Mitgliedschaft
 2003: Ehrendoktor der Vrije Universiteit Brussel
 2004: Ehrendoktor der Universidad Nacional de Salta, in Argentinien
 2004: Ehrenprofessor der Universidad Nacional de Ingeniería in Peru
 2005: Fundazione Pistoletto Preis
 2007: Ehrenprofessor der Universidad Inca Garcilaso de la Vega in Peru
 2007: First Premio Internacional Extremadura al Conocimiento Libre
 2007: Ehrendoktor der Universidad Los Ángeles de Chimbote in Peru
 2007: Ehrendoktor der Universität Pavia in Italien
 2008: Ehrendoktor der Universidad Nacional de Trujillo in Peru
 2009: Ehrendoktor für Wissenschaft der Lakehead University in Kanada
 2011: Ehrendoktor der Universidad Nacional de Córdoba in Argentinien
 2013: Aufnahme in die Internet Hall of Fame der Internet Society
 2014: Ehrendoktor der Concordia University in Kanada
 2015: Ehrendoktor der Universidad las Américas in Peru
 2015: ACM Software System Award

Trivia
 In Steven Levys Buch Hackers ist Richard Stallman ein eigenes Kapitel gewidmet.
 Im Rahmen des Spacewatch-Projektes wurde 1994 ein Hauptgürtel-Asteroid entdeckt, der nach Richard Stallman (9882) Stallman benannt wurde.
 Der von Stallman geschriebene Free Software Song hat innerhalb der Hackerkultur eine gewisse Bekanntheit erlangt und kommt in mehreren Dokumentationsfilmen vor.

Privatleben
Stallman ist Atheist sowie ledig und kinderlos.

Schriften
 Free Software, Free Society: Selected Essays of Richard M. Stallman, Second Edition. GNU Press, Boston 2010, ISBN 978-0-9831592-0-9.
 What's GNU? Rede über Freie Software und die Geschichte des GNU-Projekts.

Siehe auch
 Eric S. Raymond
 Linus Torvalds

Literatur
 Sam Williams: Free as in Freedom(2.0): Richard Stallman and the Free Software Revolution. GNU Press, Boston 2010, ISBN 978-0-9831592-1-6.
 deutsche Übersetzung: Frei wie in Freiheit – Richard Stallmans Kreuzzug für freie Software, 2012
 Christian Imhorst: Die Anarchie der Hacker. Richard Stallman und die Freie-Software-Bewegung. Tectum Wissenschaftsverlag, Marburg 2004, ISBN 3-8288-8769-4 (Auch kostenfrei als E-Book html PDF EPUB unter einer CC-Lizenz erhältlich. Zusammenfassung in Anarchie und Quellcode, GFDL).

Interviews

 Ausschnitte aus weiteren Interviews mit Richard Stallman finden sich in dem Dokumentarfilm Revolution OS (2001) und der Fernseh-Dokumentation Codename: Linux (2001).

Weblinks

 Richard Stallman Persönliche Homepage (englisch)
 Aufsätze über die Philosophie des GNU-Projekts
 Bücher über die Philosophie von Software Freiheit, von Stallman, veröffentlicht von GNU Press (englisch)
 Video- und Audio-Präsentationen von Stallman
 Stallman's FSF blog
 kommende Auftritte und Präsentationen

Einzelnachweise

Aktivist
Informatiker
Entwickler Freier Software
GNU
Emacs
Hacker (Programmierersubkultur)
Hacker (Hardwareszene)
Singer-Songwriter
Ehrenprofessor einer Hochschule in Peru
Ehrendoktor der Nationalen Universität Córdoba
Ehrendoktor der University of Glasgow
Ehrendoktor der Königlich Technischen Hochschule Stockholm
Ehrendoktor der Vrije Universiteit Brussel
Ehrendoktor der Universität Pavia
Person als Namensgeber für einen Asteroiden
Mitglied der American Academy of Arts and Sciences
US-Amerikaner
Geboren 1953
Mann


text:
Osyp Stanimir (ur. 1890 w Ładyczynie, zm. 1971 w Toronto) – kapitan Ukraińskiej Armii Halickiej, dowódca 2 batalionu 8 Brygady Piechoty UHA.

31 sierpnia 1919 ze swoim batalionem zajmował Kijów. Po przejściu do Czerwonej Ukraińskiej Armii Halickiej został dowódcą 3 Brygady Piechoty CzUHA.

W 1924 ukończył Akademię Handlową w Wiedniu, działając w galicyjskim ruchu spółdzielczym, między innymi w RSUK.

Po II wojnie światowej na emigracji w Kanadzie, w 1966 wydał wspomnienia «Моя участь у визвольних змаганнях».

Żołnierze Ukraińskiej Armii Halickiej
Urodzeni w 1890
Zmarli w 1971
Uczestnicy wojny polsko-ukraińskiej (strona ukraińska)
Żołnierze Czerwonej Ukraińskiej Armii Halickiej


text:
Кубок Андорри з футболу 2015 — 23-й розіграш кубкового футбольного турніру в Андоррі.

Календар

1/8 фіналу

|colspan="3" style="background-color:#D0D0D0" align=center|21 лютого 2015

|-
|colspan="3" style="background-color:#D0D0D0" align=center|22 лютого 2015

|-
|colspan="3" style="background-color:#D0D0D0" align=center|1 березня 2015

|}

Перегравання

|colspan="3" style="background-color:#D0D0D0" align=center|5 березня 2015

|}

Чвертьфінали

|colspan="5" style="background-color:#D0D0D0" align=center|1 березня 2015

|-
|colspan="5" style="background-color:#D0D0D0" align=center|3 березня 2015

|-
|colspan="5" style="background-color:#D0D0D0" align=center|4 березня 2015

|-
|colspan="5" style="background-color:#D0D0D0" align=center|8 березня 2015

|}

Півфінали

|colspan="5" style="background-color:#D0D0D0" align=center|8 березня 2015

|-
|colspan="5" style="background-color:#D0D0D0" align=center|11 березня 2015

|}

Фінал

Посилання
 Кубок Андорри на soccerway

2015
Андорра


text:
Ashley Renée Ayers (née McElhiney, born July 16, 1981) is an American basketball coach and former college player. She is best known for having been the first female coach of a male professional basketball team, as the coach of the Nashville Rhythm of the American Basketball Association in the 2004–05 season.

Early life and playing career

Born in Martin, Tennessee, to parents Danny and Sandra McElhiney, she attended Gleason School in Gleason, Tennessee.  As a senior, she averaged 17.7 points and 4.0 assists a game. She was the all-time leading scorer at Gleason School with 2,073 points and all-time assists leader with 604.

McElhiney was honored for her high school performance in 1999 as the Tennessee State 1A Miss Basketball.

She attended Vanderbilt University in Nashville, Tennessee, from 1999 to 2003 and was awarded the Most Outstanding Defensive Player in 2001, 2002, and 2003 at the position of guard.  During that same time period, she was named as Tennessee State Amateur Athlete of the Year for 2002.  She was also named as her team's 2001 co-MVP, along with her friend and teammate Chantelle Anderson.

In the 2003 WNBA Draft, she was drafted as the third round selection of the Indiana Fever, but was released before playing any games.

USA Basketball
McElhiney was selected to be a member of the team representing the USA at the 2001 World University Games held in Beijing, China. After winning the opening game easily, the USA team faced Canada and lost a close game 68–67. The USA team defeated Japan to earn a spot in the quarterfinals. The USA team fell behind by 12 points against undefeated Russia, but came back to win the game by 11 points. The next game was against the unbeaten host team China, and the USA team won 89–78. The USA team won their next two games to set up the gold medal game; a rematch against the host team. China would stay close early, but the USA team prevailed and won the gold medal with a score of 87–67. McElhiney averaged 1.6 points per game.

Vanderbilt statistics
Source

Coaching career

McElhiney has served as a teacher and assistant girls basketball coach at her alma mater, Gleason School, at both the junior high and high school level. Her husband, Joel Ayers, was the head coach. She also served as an assistant at the University of Tennessee at Chattanooga. She was hired as assistant coach of the Lady Mocs in July 2007. UTC was 29–4 with McElhiney on its bench.  In July 2015 she was hired as an assistant girls basketball coach at Dyersburg High School in Dyersburg, Tennessee. In May 2021, she was hired as the assistant head coach for University School of Jackson.

Nashville Rhythm

McElhiney became the first female coach of a male professional basketball team in 2004, when she was hired to coach the American Basketball Association's Nashville Rhythm.

Her coaching career got off to a good start, with the Rhythm achieving a 9–2 record at the start of the season and McElhiney being reported to have the support of the male Rhythm players. Dontae' Jones, a former NBA player then with the Rhythm, was quoted as saying, "It's going to go a long way toward how women succeed from here on .... If I can help her continue to raise that bar, then I'm doing my job." Another Rhythm player, Adam Sonn, commented, "She comes in, and it's just normal. It's just a coach coaching."

The Rhythm's season was marred by an incident in which one of the team's co-owners, Sally Anthony, attempted to fire McElhiney in the middle of a game on January 29, 2005, on the grounds that McElhiney was playing Matt Freije after Anthony insisted that Freije be benched. McElhiney nevertheless finished coaching the game, which the Rhythm won. She was reinstated as coach by decision of the team's other two co-owners before the team's next game.

The Rhythm finished with a 21–10 record, qualifying for the playoffs and the chance to host a first-round playoff game. However, the team's owners chose to withdraw the team from the postseason, stating, "We've lost several players and felt we were not ready for the playoffs." McElhiney resigned as coach later the same week.

Administrative career

In June 2005, McElhiney joined the athletic department staff at the University of Alabama as the director of women's basketball operations.  Her former Vanderbilt University teammate Ashley Earley also joined as the graduate assistant coach.

Personal life

McElhiney is married to Joel Ayers, formerly the head girl's basketball coach at Gleason School and Dyersburg High School. They have three children together.

References

External links
Gleason School, 92–99 State Championship Drive, Gleason, Tennessee
Sports Illustrated:  Jumping through Hoops (2004-05-19)
NPR: Woman Coach Stirs Up Men's Pro Basketball League (2005-02-05)
 Gleason:  Welcome Back Ashley Mac! (2005-02-05
NashvilleRhythm.com
Ashley Earley Joins Teammate at Alabama  (2005-05-26)
Ashley McElhiney Director of Basketball Operations  (2005-06-02)
McElhiney Family Genealogy

1981 births
Living people
American Basketball Association (2000–present) coaches
American women's basketball coaches
American women's basketball players
Basketball players from Tennessee
Female sports coaches
Indiana Fever draft picks
People from Martin, Tennessee
Point guards
Universiade gold medalists for the United States
Universiade medalists in basketball
Vanderbilt Commodores women's basketball players
Medalists at the 2001 Summer Universiade


text:
La Semana Santa de Avilés se celebra en la localidad asturiana de Avilés, y está considerada Fiesta de Interés Turístico Regional por el Principado de Asturias

La fiesta comprende todos los actos relacionados con la Semana Santa, tanto de carácter religioso como lúdico.

COFRADÍAS

Las Cofradías de Semana Santa avilesina son ocho:

Iglesia de San Nicolás de Bari:

 Cofradía de Nuestra Señora de los Dolores
 Cofradía de San Juan Evangelista
 Cofradía del Santísimo Cristo de Rivero y San Pedro Apóstol
 Cofradía de Jesús de Galiana
 Hermandad del Santo Entierro y Nuestra Señora del Gran Dolor
 Hermandad El Beso de Judas

Iglesia de Santo Tomás de Cantorbery:

  Real Cofradía de Nuestra Señora de la Soledad y de la Santa Vera Cruz

Iglesia de los Padres Franciscanos:

 Cofradía de Nuestro Padre Jesús de la Esperanza

Cofradías y hermandades de Avilés

Enlaces externos

 Cofradía de Nuestra Señora de la Soledad y de la Santa Vera Cruz
 Cofradía de Nuestro Padre Jesús de la Esperanza
 Cofradías de Asturias

Semana Santa
Semana Santa de Avilés
Avilés


text:
Constantin Alexandru Băicoianu (n. 1859 – d. 1929) a fost un arhitect român.

Lucrări
Constantin Alexandru Băicoianu a fost diriginte la construcția liceului din Focșani, Colegiul Național "Unirea" (1866),  Colegiului Național "Roman-Vodă" din Roman (1872), Ateneului Român (1888), la fosta Curte de Conturi (str. N. Iorga), liceului din Pitești etc. A contribuit la refacerea ansamblului Mănăstirii Mihai Vodă.

Imagini

Nașteri în 1859
Decese în 1929
Arhitecți români
Arhitecți din secolul al XX-lea


text:
L'archidiocèse de Hambourg (en latin :  ; en allemand : ) est une église particulière de l'Église catholique en Allemagne. Son siège est la cathédrale Sainte-Marie de Hambourg.

Il a succédé, le , à l'.

Stefan Heße est le titulaire du siège de Hambourg depuis le 26 janvier 2015

Territoire
L'archidiocèse de Hambourg couvre Hambourg, le Schleswig-Holstein ainsi que la partie mecklembourgeoise du Mecklembourg-Poméranie antérieure.

Suffragants et province ecclésiastique
Siège métropolitain, l'archidiocèse de Hambourg a pour suffragants les diocèses de Hildesheim et d'Osnabrück. L'ensemble forme la province ecclésiastique de Hambourg.

Histoire
En 831, le pape Grégoire IV nomme comme premier archevêque de Hambourg le bénédictin Anschaire. Après la conquête de Hambourg par les Vikings en 845, l'archidiocèse est uni in persona episcopi au diocèse de Brême, fondé depuis 787 comme diocèse suffragant de l'archidiocèse de Cologne.

De 948 à 1050, le territoire de l'archidiocèse est réduit : en 948, pour l'érection des diocèses de Århus, Ribe et de Schleswig ; en 952, pour celle du diocèse d'Oldenbourg ; en 988, pour celle du diocèse d'Odense ; en 988, pour celle du diocèse de Meclembourg ; et, en 1050, pour celle du diocèse de Ratzebourg.

À partir de 1072, le siège de l'archidiocèse est transféré de Hambourg à Brême, qui du coup est élevé au rang d'archidiocèse. À Hambourg demeure un chapitre doté de pouvoirs particuliers (qui lui permettent par exemple de construire la ).

En 1080, le territoire de l'archidiocèse de Hambourg-Brême est réduit pour l'érection du diocèse de Fær Øer.

En 1104, l'archidiocèse de Lund est élevé au rang d'archidiocèse métropolitain, et lui sont rattachés comme suffragants tous les diocèses de Scandinavie et du Danemark, précédemment suffragants de Hambourg.

Le , par le bref Ex iniuncto nobis du pape Clément III, quatre diocèses suffragants sont assignés à Brême : , ,  et .

La Réforme protestante et les accords de Westphalie provoquèrent la suspension du diocèse de Brême et la dissolution du chapitre de Hambourg. Le dernier évêque catholique de Brême Georges de Braunschveig-Lüneburg meurt en 1566 sans être remplacé.

En 1667, est cependant érigé le vicariat apostolique des Missions Nordiques avec pour siège Brême : son territoire, à la fin du , comprend une toute l'Allemagne du Nord, majoritairement protestante, mais aussi la Silésie, le Danemark et la Scandinavie. Au , ce territoire se réduit par l'érection du vicariat apostolique de Saxonie, cependant supprimé en 1780, et du vicariat apostolique de Suède, érigé le 23 septembre 1783.

Le , la bulle Provida solersque du pape Pie VII lui enlève encore du territoire au profit du nouveau diocèse d'Osnabrück, du diocèse de Paderborn et de celui de Wrocław (Breslau).

Le pape Grégoire XVI établit à Hambourg le siège du vicariat apostolique par le bref Ex pastoralis du .

Le , on lui enlève encore du territoire au profit de la nouvelle préfecture apostolique du Danemark (aujourd'hui correspondant au diocèse de Copenhague) et de la mission sui iuris de Norvège (aujourd'hui diocèse d'Oslo) et il prend le nom de vicariat apostolique d'Allemagne septentrionale.

Enfin, le , le vicariat apostolique est supprimé par la bulle Pastoralis officii du pape Pie XI, au profit du diocèse d'Osnabrück et de l'archidiocèse de Paderborn.

À la suite de la réunification de l'Allemagne, le Saint-Siège a réorganisé la répartition des diocèses de la partie septentrionale de l'Allemagne : le , la bulle Omnium Christifidelium du pape Jean-Paul II érige l'archidiocèse de Hambourg à partir des territoires de l'administration apostolique de Schwerin et des diocèses d'Hildesheim et d'Osnabrück, qui deviennent par là diocèses suffragants de Hambourg.

Cathédrales
La cathédrale Sainte-Marie de Hambourg, dédiée à sainte Marie, est la cathédrale de l'archidiocèse.

La prévôtale Sainte-Anne de Schwerin, dédiée à sainte Anne, est la cocathédrale de l'archidiocèse.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des archevêques de Hambourg
 Diocèse de Hildesheim
 Diocèse d'Osnabrück

Liens externes

  de la cathédrale Sainte-Marie de Hambourg

Hambourg
Religion à Hambourg
Hambourg
Hambourg
Province ecclésiastique de Hambourg


text:
Beatrix Thomson (1900–1986) was a British stage actress. She also made a handful of appearances in film and television. A graduate of RADA, she made her West End debut in John Galsworthy's Loyalties in 1922. She was married to the actor Claude Rains from 1924 to 1935.

Her film roles include Lucie Dreyfus in Dreyfus (1931) and the title role in Michael Powell's quota quickie Crown v. Stevens (1936).

She also wrote several works for the stage.

Selected stage credits
 Loyalties by John Galsworthy (1922)
 The Rivals by Richard Brinsley Sheridan (1925)
 Three Sisters by Anton Chekhov (1926)
 The Berg by Ernest Raymond (1929)
 The Way Out by H. C. McNeile (1930)

Selected filmography
 Dreyfus (1931)
 The Old Curiosity Shop (1934)
 Crown v. Stevens (1936)
 The Story of Shirley Yorke (1948)

As dramatist
Special Delivery, thriller, adapted from a short story
Set to Music, incorporating music without becoming a musical
Woman Alive, adaptation of Susan Ertz's short story
Sons of Adam, dealing with racial tension
All four were written by 1938, and at least one, Sons of Adam, was staged in London.

References

Bibliography
 Borovsky, Victor. A Triptych from the Russian Theatre: An Artistic Biography of the Komissarzhevskys. C. Hurst & Co, 2001.
 Skal, David J. & Rains, Jessica. Claude Rains: An Actor's Voice. University Press of Kentucky, 2008.
 Wearing, J.P. The London Stage 1920-1929: A Calendar of Productions, Performers, and Personnel. Rowman & Littlefield, 2014.

External links

1900 births
1986 deaths
People from Wandsworth
British stage actresses
British film actresses


text:
Сингида е един от 26-те региона на Танзания. Разположен е в централната част на страната. Площта на региона е 49 341 км². Населението му е 1 370 637 жители (по преброяване от август 2012 г.). Столица на региона е град Сингида. Регион Сингида е един от най-бедните танзанийски региони.

Окръзи
Регион Сингида е разделен на 4 окръга: Ирамба, Маниони, Сингида - градски и Сингида - селски.

Източници

Региони на Танзания