text:
Jean-François Lamour, né le  à Paris (), est un homme politique français, ancien sportif de haut niveau. Il est double champion olympique au sabre (1984 et 1988) et porte-drapeau de la délégation française en 1992.

Formé par le maître d'armes Augustin Parent, il est double champion olympique de sabre et membre de l'Académie des sports. Il est également député de Paris élu dans la , conseiller de Paris du  et ancien président du groupe UMP au Conseil de Paris.

Carrière sportive
Formé par le  Augustin Parent, Jean-François Lamour domine le sabre français de 1977, date de son premier titre de champion de France jusqu'en 1992, date de son treizième et dernier titre.

C'est grâce à la nomination en France du Maître d'armes hongrois, László Szepesi, comme entraîneur national au sabre en 1982, que Jean-François Lamour s'est progressivement révélé au niveau international. Il remporte en 1984 la victoire aux Jeux olympiques de Los Angeles, mais le boycott de l'épreuve par les pays de l'Est, entraînant notamment l'absence des tireurs Hongrois, Russes et Polonais, diminue le crédit de cette performance.

Son titre mondial en 1987, ainsi que son titre olympique de 1988, lui permettent de montrer sans contestation possible sa supériorité mondiale. Il termine sa carrière internationale sur deux médailles de bronze (individuel et équipe) aux Jeux olympiques d'été de 1992.

Bien plus tard, en 2003, il fera partie des membres fondateurs de Paris 2012 et ainsi participera activement à amener les Jeux olympiques en France. Ce sera finalement la ville de Londres qui sera choisie.

Palmarès
 Jeux olympiques
  Champion olympique au sabre individuel en 1984 à Los Angeles
  Champion olympique au sabre individuel en 1988 à Séoul
  Vice-champion olympique par équipes en 1984 à Los Angeles
  Médaille de bronze au sabre individuel en 1992 à Barcelone
  Médaille de bronze au sabre par équipes en 1992 à Barcelone

 Championnats du monde d'escrime
  Médaille d'or au sabre individuel aux Championnats du monde de 1987 à Lausanne
  Médaille de bronze au sabre par équipe aux Championnats du monde de 1987 à Lausanne
  Médaille de bronze au sabre par équipe aux Championnats du monde de 1989 à Denver

 Autres compétitions :
  Médaillé d'argent des Jeux méditerranéens de 1983 à Casablanca
 Vainqueur du Master de sabre en 1988
 Vainqueur des tournois de Coupe du monde de New York en 1987 et Varsovie en 1992.
 Championnats de France d'escrime
 Champion de France de sabre en 1977, 1978, 1980, 1981, 1982, 1983, 1984, 1985, 1987, 1988, 1989, 1991 et 1992 (13 titres : record).

 Champion des champions français L'Équipe en 1988.

Fonctions politiques

Jean-François Lamour est :
 de 1993 à 1995 : conseiller technique pour la jeunesse et les sports au cabinet du maire de Paris ;
 de 1995 à 2002 : conseiller technique pour la jeunesse et les sports au secrétariat général de la présidence de la République ;
 de  à  : ministre des Sports ;
 de  à  : ministre de la Jeunesse, des sports et de la vie associative.

Mandats politiques
Membre de l'UMP
 juin 2007 - juin 2017 : député de Paris

Pour les élections législatives de , Jean-François Lamour est investi « candidat officiel » par l'UMP dans la treizième circonscription de Paris (René Galy-Dejean (maire du ) et Dominique Beaud (adjointe au maire du ) se présentaient aussi sous l'étiquette « majorité présidentielle », mais n'avaient pas reçu l'investiture de l'UMP).

Il est élu député (avec 56,74 % des suffrages) lors du deuxième tour de l'élection législative qui l'opposait à Anne Hidalgo (PS).

Le , il adhère au groupe Rassemblement UMP présidé par François Fillon.

  -  : vice-président de l'UMP

 mars 2008 - juillet 2020 : Conseiller de Paris et du , élu sur la liste UMP conduite par Philippe Goujon
 mars 2008 - septembre 2012 : Président du groupe UMP et apparentés au Conseil de Paris

Action politique
Il est élu député de la  de Paris en 2007. Le , il est officiellement investi par le Conseil national de l'UMP comme candidat dans la  de Paris pour les élections législatives de 2012.

Le , il annonce qu'il renonce à se porter candidat en  à la présidence du groupe UMP à la mairie de Paris.

En février 2013, dans le cadre de la direction « partagée » entre Jean-François Copé et François Fillon, il devient vice-président de l'UMP, lors de la seconde vague de nomination après celle de janvier, en plus du vice-président délégué Luc Chatel, en poste depuis novembre 2012.

Le , un témoin accuse Jean-François Lamour et le député-maire Philippe Goujon, de violences envers un groupe de réfugiés accueilli dans un gymnase du . Selon ce témoin, les deux élus auraient tenu des propos particulièrement agressifs et Philippe Goujon aurait donné des coups de pied dans les affaires personnelles des migrants, ce que démentent les intéressés .

Il soutient François Fillon pour la primaire présidentielle des Républicains de 2016. À la suite de la victoire de ce dernier lors de cette primaire, il devient président de la commission nationale d'investiture Les Republicains  ; Éric Ciotti lui succède en .

Dans l'entre-deux-tours de l'élection présidentielle de 2017 qui oppose Marine Le Pen à Emmanuel Macron, il annonce qu'il votera pour le candidat En marche !.

Lutte antidopage
Jean-François Lamour, élu au comité de l'Agence mondiale antidopage depuis le , puis vice-président depuis le , fut pressenti pour en devenir président, mais il renonce finalement le  au beau milieu de rumeurs à la suite d'une médiatisation à retardement d'un contrôle positif le concernant lors des championnats du monde à Lausanne en 1987. À l'époque, la contre-expertise s'est avérée négative et une  a confirmé que le taux de concentration du produit incriminé, le Guronsan, était inférieur au taux maximal autorisé.

Rôle controversé vis-à-vis du rugby à XIII
Les Treizistes attribuent  parfois à Jean-François Lamour, une attitude sinon hostile en tout cas peu favorable au rugby à XIII. Celle-ci se manifeste notamment au moment de la mise en lumière du dossier de la spoliation des biens du rugby à XIII  par le régime de Vichy. À la suite de l'interdiction de ce sport par le régime de Vichy en 1941, les biens des différents clubs avaient en effet été saisis et n'ont jamais été restitués.

Une commission d'historiens est alors créée par son prédécesseur au Ministère de la Jeunesse et des Sports, Marie-George Buffet : cette commission rédigera un rapport ; rapport qui aurait été finalement enterré par Jean-François Lamour lorsqu'il était  ministre.

Il faut noter toutefois que sous son mandat ministériel, Jean-François Lamour autorise que soient  décorés d'anciens joueurs treizistes ; ainsi il accorde à Gilbert Verdié  la médaille de la Jeunesse et des Sports et fait remettre des médailles d'or de la Jeunesse et des Sports aux anciens joueurs de l'Equipe de France des années 1951,  1954 et aux  Bleus de 1965 à 1972.

Notes et références

Liens externes

Ministre de la Cinquième République
Député membre de l'Union pour un mouvement populaire
Député de Paris
Sabreur français
Conseiller régional d'Île-de-France
Ministre français des Sports
Ministre français de la Jeunesse
Champion olympique français
Porte-drapeau olympique de la France
Consultant sportif
Champion olympique d'escrime
Naissance en février 1956
Naissance dans le 12e arrondissement de Paris
Conseiller de Paris
Escrimeur aux Jeux olympiques d'été de 1980
Escrimeur aux Jeux olympiques d'été de 1984
Escrimeur aux Jeux olympiques d'été de 1988
Escrimeur aux Jeux olympiques d'été de 1992
Député de la XIVe législature de la Ve République
Député de la XIIIe législature de la Ve République
Médaillé d'argent olympique français
Médaillé de bronze olympique français
Présidence de Jacques Chirac
Champion du monde d'escrime


text:
Архави (; на лазки: არქაბი/Arǩabi; ) е град в Турция. Той е административен център на околия Архави. Разположен е на 0 – 30 метра надморска височина, край брега на Черно море. Според оценки на Статистическия институт на Турция към 31 декември 2019 г. населението на града е 16 135 души.

Източници

Градове в Турция
Градове във вилает Артвин
Населени места в околия Архави

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
"Where the Hood At?" is a song by American rapper DMX, released as the lead single from his 2003 studio album Grand Champ. AllMusic stated "The anthemic lead single, 'Where the Hood At,' is precisely modeled after previous DMX rallying calls like 'Ruff Ryder Anthem,' 'What's My Name?,' and 'Who We Be.'"

"Where the Hood At?" peaked at #68 on the Billboard Hot 100, and would become the last DMX song to chart on it with DMX as the lead artist, before his death in 2021.

Release

Production
The song was recorded in a studio in Chicago. DMX's close friend Kato was also there while DMX was recording it. When DMX first heard the beat, he immediately came up with the lyrics for what would later be the first line of the chorus for the song, which also became the title of the song.

The clean version does not have the third verse, unlike the explicit version. The producers for the song were the music creation team Tuneheadz. Recorded in 2003, it was one of the first singles to be available as a digital download via Amazon.com.

The song samples "I'll Play the Blues for You" by Albert King. That song was originally sampled by Big Daddy Kane for the song "Young, Gifted and Black". DMX stated that he was "in love with that beat when Kane did it".

Music video
The music video is clean and is set in DMX's neighborhood in Yonkers, New York. There are appearances from rappers Drag-On, Swizz Beatz, Fat Joe and Busta Rhymes. In the second half of the video, a song entitled "A'Yo Kato", produced by Swizz Beatz, was added to pay tribute to his fallen friend.

Track listing

US version
"Where the Hood At?"
"Where the Hood At?" (Instrumental)
"Ruff Ryders' Anthem"

UK version
"Where the Hood At?"
"Ruff Ryders' Anthem"
"Who We Be"
"Where the Hood At?" (Video CD-ROM)

Charts

Certifications

References

2003 singles
DMX (rapper) songs
Def Jam Recordings singles
Ruff Ryders Entertainment singles
Hip hop songs
Diss tracks
Gangsta rap songs
2003 songs
Songs written by DMX (rapper)


text:
Vereda es un término polisémico que puede referirse a varios conceptos relacionados:

 Una vereda puede ser un camino estrecho formado por el tránsito de personas y animales.

 En Colombia es uno de los centros de división territorial de un municipio; Las Veredas, es usado como la última división geopolítica, estas se agrupan en corregimientos, y se denomina a esa pequeña comunidad agraria compuesta por numerosas parcelas y vecinos en los caminos rurales, la mayoría cuenta con escuelas y uno que otro servicio público. Comúnmente una vereda posee, entre 50 y 1000 habitantes.

 En España, es un camino para ganado con una anchura de 20 metros que es un tipo de vía pecuaria. Junto con  cañadas, cordeles, caminos azagadores, descansaderos y contaderos forman parte de un intrincado sistema que forma las Vías pecuarias. España cuenta con unos 125.000 kilómetros de estos caminos para el ganado, que suponen el 1% de su territorio, unas 450.000 hectáreas. Al menos en los siglos XIX y gran parte del XX, el término tenía un significado más amplio que el de simple vía pecuaria, como se puede inferir del poema de Antonio Machado Soñé que tu me llevabas. También suele ser el camino que está al lado de un río.
 Vereda es también la orden o aviso que se despacha a los lugareños para hacer hacer alguna cosa, por estar en el mismo camino o a poca distancia, y ser de interés común. En la Riojilla Burgalesa se mantiene este significado de prestación personal en trabajos comunitarios: era habitual que en los trabajos para la comunidad que hubiera que hacer en un Ayuntamiento se llamara al pueblo "a vereda": de esta forma cada vecino o familia completa aportaba una peonada de trabajo por día, cada soltero mayor de edad o viudo o viuda aportaba media peonada o media jornada. Así con el trabajo personal en cometidos comunales se hacía los mantenimientos de caminos y de cauces de aguas de regadío, de limpiezas de cauces de río, de plantaciones del monte o choperas en las riberas, de obras públicas como traída de aguas y alcantarillados. Esta acepción se utiliza también en el País Vasco (asistir a prestación personal o vulgarmente llamado vereda) y es equiparable al denominado "auzolan".

 En Venezuela, es un camino o calle que sirve de acceso a alguna vivienda o grupos de viviendas. Vendría a ser una vía de servicio y su origen se remonta a los pueblos fundados durante el período colonial (o posterior) en las regiones agropecuarias. En algunas urbanizaciones populares o asentamientos campesinos, las veredas hacen referencia a los senderos que tienen acceso a los patios traseros de las casas construidas entre dos calles paralelas, por lo que vendrían a ser una especie de callejón de servicio. El término se emplea en la identificación de muchas viviendas en las direcciones urbanas.

 En Argentina, Bolivia, Chile, Ecuador, Paraguay, Perú, y Uruguay, la palabra es un sinónimo de acera, parte de una vía urbana delimitada por soleras, o solera y la línea de edificación, que se sitúa a los costados de una calle, revestida por baldosas y está destinada al tráfico de peatones.

 En la zona intertropical americana, vereda suele coincidir con el término sendero o senda, camino abierto por el paso repetido de gente y caballos (o vehículos) por una ruta determinada, como dice la canción Vereda tropical.

Llevan en su título el término "vereda":
 Vereda tropical, telenovela de Carlos Lombardi protagonizada por Lucélia Santos en 1984.
Vereda tropical, canción de Gonzalo Curiel, interpretada por numerosos artistas en la segunda mitad del siglo XX, entre ellos, por Alfredo Sadel;
 Las Veredas, una pedanía de Almonaster la Real (España).

Referencias

Enlaces externos

Veredas
Términos de ganadería
Infraestructuras de transporte


text:
Czas prawdy (ang. The Hour, 2011-2012) – brytyjski serial obyczajowy stworzony przez Abi Morgan. Wyprodukowany przez Kudos Film and Television.

Światowa premiera serialu miała miejsce 19 lipca 2011 roku na kanałach BBC Two i BBC HD. Ostatni odcinek serialu został wyemitowany 13 grudnia 2012 roku. W Polsce premiera serialu odbyła się 30 listopada 2011 roku na kanale Fox Life.

Dnia 12 lutego 2013 roku stacja BBC ogłosiła, że serial został anulowany.

Obsada
 Ben Whishaw jako Freddie Lyon
 Dominic West jako Hector Madden
 Romola Garai jako Bel Rowley
 Anton Lesser jako Clarence Fendley (I seria)
 Julian Rhind-Tutt jako Angus McCain
 Joshua McGuire jako Isaac Wengrow
 Lisa Greenwood jako Sissy Cooper
 Anna Chancellor jako Lix Storm
 Peter Capaldi jako Randall Brown (II seria)
 Burn Gorman jako Thomas Kish (I seria)
 Juliet Stevenson jako Lady Elms (I seria)
 Tim Pigott-Smith jako Lord Elms (I seria)
 Andrew Scott jako Adam Loray (I seria)
 Oona Castilla Chaplin jako Marnie Madden

Spis odcinków

Przypisy

Bibliografia

Seriale telewizyjne BBC
Seriale telewizyjne emitowane od 2011


text:
Peets is a surname. Notable people with the surname include:

Brian Peets (born 1956), American football player
Elbert Peets (1886–1968), American architect, city planner, and author
Ülo Peets (born 1944), Estonian politician
William Peets (born 1952), U.S. Virgin Islands boxer

See also
Peet (disambiguation)


text:
Az internátus (latin eredetű) olyan, iskolák mellett fennálló intézmény, amely a növendékek teljes ellátásáról (lakásáról és élelmezéséről) gondoskodik. A javítóintézetek, az értelmi fogyatékos gyermekek, a vakok, a siketek számára felállított intézetek, árvaházak satöbbi mellett az internátus megszokott intézmény, sőt némelyike el sem képzelhető nélküle, de találunk sok tanítóképző intézet, a vidéki felsőbb leányiskolák és más tan- és nevelőintézetek mellett is internátusokat. Ilyen volt a budapesti Ferenc József-intézet is, vagy a sárospataki kollégium.

Források

Felsőoktatási intézmények


text:
Pomacentrus coelestis és una espècie de peix de la família dels pomacèntrids i de l'ordre dels perciformes.

Morfologia
Els mascles poden assolir els 9 cm de longitud total.

Distribució geogràfica
Es troba des de Sri Lanka fins a les Illes de la Línia i el sud del Japó.

Referències

Bibliografia
 Allen, G.R., 1991. Damselfishes of the world. Mergus Publishers, Melle, Alemanya. 271 p.

coelestis


text:
Budějovická je ulice v Písku, jedna z nejstarších píseckých komunikací. Je přes 1 kilometr dlouhá. Začíná v křižovatce s ulicemi Budovcovou, Chelčického a Komenského, kříží se s ulicí Harantovou, Purkyňovou, U Obory a Šobrovou, za kruhovým objezdem pokračuje ulice U Hřebčince.

Svůj prvotní název Buďovská dostala 21. října 1785. V zasedání obecního zastupitelstva 3. února 1900 byla přejmenována na Husovu. Na návrh Okresního národního výboru došlo 10. května 1950 k přejmenování na Stalingradskou, a to při příležitosti pátého výročí osvobození. Když byly v Sovětském svazu rušeny názvy podle J. V. Stalina, přejmenovali 13. dubna 1962 písečtí ulici na třídu Sovětské armády. K původnímu názvu, usnadňující orientaci směrem na České Budějovice, se zastupitelstvo vrátilo 13. března 1990.

Historie
Středověká zástavba byla v době třicetileté války zničena. Na začátku 20. století zde stálo jen několik nízkých chalup. Na místě budovy nynějšího gymnázia býval hostinec zprvu zvaný U Zeleného věnce, později Na Bačkoře. V jeho blízkosti stával hostinec U Tří kosů. Dále stály tři malé domky a na místě současného hostince U Bubeníka dvůr zvaný Na Ohradech. Koncem devadesátých let 20. století zde vznikl objekt továrny na obuv bratří Kleinů. Ve třicátých letech 20. století byl přestavěn Obchodním družstvem v Plzni na velkoobchod potravin.

Poslední dům na křižovatce patřil v 20. století prof. Janu Matznerovi, historiografu města. V letech 1883–1887 v něm sídlila rolnická škola a též lesnické učiliště. Zpočátku zde byly učebny i internát včetně stravovny a bytů profesorů, později pouze internát. Za první republiky se v tomto domě nacházela soukromá škola École Francaise, kde se vyučovala francouzská gramatika, konverzace a literatura. Na křižovatce této ulice s Budovcovou stála hospoda Na Mejtě, která byla přejmenována po demolici hostince v Chelčické ulici. Přenesen byl název U Černého orla včetně domovního znamení. Vedle hostince stála kovárna a o kus dál výrobna rašplí. V jednom z dalších domů byl 31. července 1932 otevřen Husův sbor. Domy v další části ulice byly vybudovány většinou koncem 20. století. Vyniká zde výstavná budova Robert, kterou postavil v roce 1898 major Roček a pojmenoval ji po svém předčasně zemřelém synovi. Zajímavým stavebním projektem v ulici je budějovická kaplička. Není známo, kdy byla vystavěna, připomíná se však v roce 1735. Kapli v dnešní podobě dala zbudovat písecká občanka Antonie Merglová. V 70. letech 20. století při úpravách komunikace kaplička překážela a byla proto dne 12. prosince 1974 posunuta o 6,5 m. Přesun uskutečnila firma Transfera Praha. Téměř na konci ulice otevřeli manželé Grégovi při oslavách 750. výročí města 10. června 1993 nově vystavěný hotel U Kapličky.

Galerie

Odkazy

Reference

Externí odkazy

Ulice v Písku
Ulice nazvané po městech


text:
Эспарце́т песча́ный, также днепро́вский, или донско́й () — многолетнее травянистое растение, вид рода  семейства . Ценное кормовое и медоносное растение.

Ботаническое описание
Многолетнее травянистое растение с среднеглубокой или глубокой корневой системой (до 270 см в степях). Главный корень сильно ветвящийся, желтоватого цвета. Ежегодно образуются однолетние удлинённые побеги. Почки возобновления располагаются в основаниях побегов. Также почки имеются в пазухах листьев. Стебли с одревесневающим основанием, изредка полые, зелёные, прямые или восходящие, достигающие 30—60 см в высоту (редко до 80 см), бороздчатые, обычно прижатоопушённые.

Листья непарноперистые, черешковые, с 6—10 парами листочков, в очертании линейно-продолговатые до длинноэллипсоидных. Верхняя поверхность листочков зелёная, голая, нижняя — с прижатым опушением. Жилкование перистое. Прилистники буроватые, нижние — сросшиеся, верхние — свободные, широкотреугольные.

Цветки собраны в густые многоцветковые кисти 14—20 см длиной. Прицветники плёнчатые, заострённые, ланцетной формы, 2,5—3 мм длиной. Цветоножки 2—2,5 мм длиной. Чашечка короткоопушённая, разделена на 5 долей, 3—6 мм длиной. Венчик фиолетово-розового цвета, с более тёмными полосками, 8—12 мм длиной. Флаг обратнояйцевидной или широкоэллипсоидальной формы, 8—10×6—8 мм. Крылья 2—2,5 мм длиной.

Плод — полуокруглый буроватый боб 5—7 мм длиной, содержащий одно семя, при созревании не раскрывающийся, а опадающий. Поверхность боба может быть мелкоопушённой, мелкоячеистая. Нижние бобы соцветия опадают до созревания верхних. Семя продолговатое, коричневатое, 2,5—3×1,5—2 мм.

Набор хромосом — 2n = 14. Выведены триплоидные и анеуплоидные сорта.

Распространение и экология
Распространён в Центральной, Восточной и Юго-Восточной Европе, а также на Кавказе, на юге Сибири; на запад заходит в центральную Францию и северную Италию. Первоначальный ареал группы видов, из которой произошёл эспарцет песчаный — север Балканского полуострова.

В России ареал эспарцета простирается от степной и лесостепной зон Восточно-Европейской равнины через степную зону Сибири до Забайкалья и Якутии. В Московской области редок, встречается в южной половине области, по-видимому, как одичавшее заносное растение.

В условиях культуры произрастает 6—7 лет, в природных местах обитание — 30—40 лет. В монокультуре не испытывает конкурентного влияния со стороны других компонентов, поэтому его рост и развитие — ускоренные. При затоплении полыми водами сильно изреживается или выпадает из травостоя. Лучшие почвы для эспорцета — чернозёмы и почвы богатые известью. Хорошо развивается на каштановых, суглинистых, песчаных и смытых склонах. Благодаря сильной растворяющей способности корневых выделений может расти на каменистых или щебенчатых почвах, где другие культуры не дают положительных результатов.

Семена поражают следующие насекомые: , , , , .

Химический состав
В листьях содержится 228 мг % аскорбиновой кислоты. В фазе бутонизации содержат 22,41 мг % каротина, в начале цветения 32,27 % и в цветении 45,52 мг %.

Переваримость белков 42 %, клетчатки 72—73 %, жира 64—69 %,  76—80 %. В 100 кг содержится 56 кормовых единиц.

Семена содержат 7—8 % жирного масла с твёрдыми кислотами, сахарозу и рафинозу.

Значение и применение
Эспарцет песчаный — ценное кормовое растение, заслуживающее широко применения в сенообороте. Введён в культуру на Украине в середине XX века. В СССР созданы высокоурожайные и морозостойкие сорта. Также используется для создания межвидовых гибридов с эспарцетом виколистным.

На пастбище хорошо поедается лошадьми и хуже другим скотом. Не вызывает тимпанию рубца. Правильно собранный в сене поедается без остатка. Не выносит выпас и плохо отрастает после стравливания. Особенно вредно сказывается выпас овец, которые низко скусывают траву и повреждают корневую шейку.

В пчеловодстве
Эспарцет песчаный — хороший медонос. На 1 цветок приходится 0,07 мг нектара, урожайность сплошных насаждений 90 кг/га. По другим источникам продуктивность мёда сплошными зарослями колеблется от 60 кг (2-ой год жизни) до 300кг (3-й год жизни) на 1 гектар сплошных посевов. Кроме нектара с цветков пчёлы собирают тёмно-жёлтую пыльцу. На одном цветке ее содержится 0,075 мг, соцветии — 5,2 мг, модельной особи — 262 мг. Продуктивность пыльцы сплошными зарослями колеблется от 26,3 кг (2-ой год жизни) до 130,1 кг (3—4-й год жизни). Сеять эспарцет песчаный необходимо в пределах оптимального лёта пчел — 200—500 метров. В радиусе 800—1000 м посещаемость эспарцетовых зарослей пчёлами падает на 20 %. При благоприятных условиях на 1 м² работают 15—20 пчёл.

По наблюдениям в условиях Алтайского края на 1 м² в течение дня работало 395 медоносных пчёл. При этом дневной привес контрольного улья достигал 5,1 кг. В двухполосных посевах с люцерной синегибридной максимальный показатель посещения — 432 пчелы за день на 1 м². В варианте с донником жёлтым показатель снизился до 424 пчелы за день на 1 м². Суточный привес улья в данных вариантах составил соответственно 5,3 и 5,2 кг. В варианте эспарцет песчаный, люцерна синегибридная, донник жёлтый показатель посещаемости вырос до 458 медоносные пчелы на 1 м², суточный привес улья — 5,5 кг.

Классификация

Синонимы

Инфравидовое деление
Благодаря обширному ареалу эспарцет песчаный является очень полиморфным видом, внутри которого выделяют множество подвидов. Один из них,  из Средней Азии, в настоящее время выделен в отдельный вид .
  — Эспарцет армянский

  — Эспарцет киноварно-красный
  — Эспарцет сибирский

Примечания

Литература

Ссылки

песчаный
Кормовые растения
Флора Евразии


text:
Cemeteries in Belgium both civil and military.

Civil cemeteries
 Arlon Cemetery
 Brussels Cemetery (also large military section)
 Campo Santo (Sint Amandsberg near Gent)
 Ixelles Cemetery
 Laeken Cemetery
 Molenbeek-Saint-Jean Cemetery
 Saint-Josse-ten-Noode Cemetery
 Schaerbeek Cemetery
 Schoonselhof Cemetery (also large military section)

Belgian military
 De Panne war cemetery
 Adinkerke war cemetery
 Keiem war cemetery
 Houthulst war cemetery
 Ramskapelle war cemetery
 Steenkerke war cemetery
 Westvleteren war cemetery
 Leopoldsburg war cemetery
 Fort de Loncin
 Champion war cemetery
 Belgrade war cemetery
 Veltem war cemetery
 Hoogstade war cemetery
 Oeren war cemetery
 Bruges war cemetery

German military
 Hooglede German war cemetery
 Langemark German war cemetery
 Lommel German war cemetery
 Menen German war cemetery
 Recogne German war cemetery
 Vladslo German war cemetery

US military
 Ardennes American Cemetery and Memorial
 Flanders Field American Cemetery and Memorial
 Henri-Chapelle American Cemetery and Memorial

French military
 Cimetière d'Anloy-Bruyères
 Cimetière de la Belle-Motte
 Cimetière de l'Orée de la Forêt
 Cimetière Virton Bellevue
 Chastre French war cemetery
 Dinant (Citadelle) French war cemetery
 Maissin War Cemetery (Luxemburg Province)
 Ossuaire Kemmelberg
 Saint-Charles de Potyze

British (Commonwealth) military
 Artillery Wood Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Bedford House Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Berks Commonwealth War Graves Commission Cemetery Extension
 Blauwepoort Farm Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Brandhoek Military Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Brandhoek New Military Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Brandhoek New Military Number 3 Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Buffs Road Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Buttes New British Cemetery (New Zealand) Memorial
 Chester Farm Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Dickebusch New Military Commonwealth War Graves Commission Cemetery and Extension
 Dickebusch Old Military Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Divisional Collecting Post Commonwealth War Graves Commission Cemetery and Extension
 Divisional Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Duhallow ADS Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Elzenwalle Brasserie Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Essex Farm Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 First DCLI Commonwealth War Graves Commission Cemetery, The Bluff
 Hedge Row Trench Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Hooge Crater Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 La Belle Alliance Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 La Brique Military Commonwealth War Graves Commission Cemeteries
 Larch Wood (Railway Cutting) Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Lone Tree Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Menin Road South Military Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Mud Corner Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 New Irish Farm Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Oxford Road Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Perth (China Wall) Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Potijze Burial Ground Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Potijze Château Lawn and Grounds Commonwealth War Graves Commission Cemeteries
 Potijze Château Wood Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Railway Chateau Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Ramparts (Lille Gate) Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Ramscappelle Road Military Cemetery
 RE Grave Railway Wood Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Ridge Wood Military Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 St Symphorien Military Cemetery
 Sanctuary Wood Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Spanbroekmolen British Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Spoilbank Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Suffolk Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Track "X" Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Tuileries British Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Tyne Cot
 Voormezeele Enclosures Commonwealth War Graves Commission Cemeteries
 White House Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Wieltje Farm Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Woods Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Ypres Reservoir Commonwealth War Graves Commission Cemetery
 Ypres Town Commonwealth War Graves Commission Cemetery and Extension

Belgium

Cemeteries


text:
Powiat Deggendorf (niem. Landkreis Deggendorf) - powiat w Niemczech, w kraju związkowym Bawaria, w rejencji Dolna Bawaria, w regionie Donau-Wald.

Siedzibą powiatu Deggendorf jest miasto Deggendorf.

Podział administracyjny
W skład powiatu Deggendorf wchodzą:
 trzy gminy miejskie (Stadt)
 cztery gminy targowe (Markt)
 19 gmin wiejskich (Gemeinde)
 cztery wspólnoty administracyjne (Verwaltungsgemeinschaft)

Miasta:

Gminy targowe:

Gminy wiejskie:

Wspólnoty administracyjne:

Demografia

Polityka

Landrate
 maj 1945 - maj 1946: Erich Chrambach
 maj 1946 - kwiecień 1948: Alois Weinzierl
 maj 1948 - luty 1963: Ludwig Heigl (CSU)
 luty 1963 - maj 1972: Josef Krug
 czerwiec 1972 - 30 kwietnia 1978: Walter Fritsch (SPD)
 1 maja 1978 - 30 kwietnia 2002: Georg Karl (CSU)
 od 1 maja 2002: Christian Bernreiter (CSU)

Kreistag

Powiaty partnerskie
  Powiat Pilzno Północ, Czechy, od 20 czerwca 2001

Przypisy


text:
(12777) Manuel est un astéroïde de la ceinture principale.

Description
(12777) Manuel est un astéroïde de la ceinture principale. Il fut découvert le  à l'observatoire Pleiade par Plinio Antolini et Giovanni Zonaro. Il présente une orbite caractérisée par un demi-grand axe de 2,60 UA, une excentricité de 0,18 et une inclinaison de 3,7° par rapport à l'écliptique.

Compléments

Articles connexes
 Liste des planètes mineures (12001-13000)
 Ceinture d'astéroïdes

Références

Planète mineure découverte en 1994
Astéroïde de la ceinture principale
Manuel
Objet céleste découvert par Plinio Antolini


text:
Otto Blanck (* 4. März 1912 in Rüstringen, jetzt Wilhelmshaven; † 12. Mai 1982 in Oldenburg) war ein deutscher Maler.

Leben
Otto Blancks Vater, Wilhelm Blanck, war Schiffszimmermann aus Robe/Mecklenburg-Vorpommern. Er war nach Wilhelmshaven gekommen, um auf der kaiserlichen Werft zu arbeiten.

Otto Blanck absolvierte von 1926 bis 1930 eine Malerlehre. Ab 1937 war er als Theatermaler am Theater Wilhelmshaven tätig. Dann ging er mit Heinz Janszen und anderen Malerfreunden auf eine Reise durch Mecklenburg-Vorpommern, Rügen und bis zum Geburtsort seines Vaters nach Robe. Ab Oktober 1937 war er Grabungszeichner bei der Landesstelle für Marschen- und Wurtenforschung in Wilhelmshaven.

Am 10. Juni 1940 wurde Otto Blanck zur Wehrmacht eingezogen und am Standort Oldenburg Kreyenbrück stationiert. Bis 1941 erhielt er (für ca. 1 Jahr) Arbeitsurlaub von der Wehrmacht und arbeitete in der Zeit wieder an der Wurtenforschungsstelle.

Später folgte sein Einsatz in der 6. Division in Russland. Er malte Wandbilder am Schwarzen Meer und in Russland. Kurz vor dem Zusammenbruch der 6. Division wurde er wegen Fleckfieber/Typhus nach Hamburg ins Lazarett ausgeflogen. Weihnachten 1942 verbrachte er im Genesungsurlaub in Wilhelmshaven. Anfang 1943 gelangte er über Italien per Schiff unter alliiertem Bombardement nach Tunesien. Im Mai 1943 geriet er in französische Kriegsgefangenschaft. Von den Franzosen schnell als Künstler entdeckt und gefördert, mit Farben und Papier versorgt konnte Otto Blanck ohne Begleitung oder Bewachung das Lager verlassen und malen. Viele seiner Werke gingen als Gegenleistung an französische Offiziere. Im September 1947 gelangte er von Tunesien nach Frankreich. Er arbeitete bei einem Plantagenbesitzer in Le Pouzin in der Ardèche.

Im Juni 1948 wurde er aus der französischen Kriegsgefangenschaft entlassen und kehrte nach Wilhelmshaven zurück. Dann besuchte er die Meisterschule in Oldenburg und schloss sie am 23. Dezember 1952 mit der Meisterprüfung mit Auszeichnung ab. 1955 wurde er Mitglied des Bundes Bildender Künstler (BBK) in Oldenburg und beteiligte sich an vielen Ausstellungen.

1974 ging Otto Blanck in Rente und übergab den Betrieb an seinen Sohn Klaus. Es folgten Reisen mit seiner Ehefrau nach Tunesien (1977), Jugoslawien (1978), Mallorca (1979), Rumänien (1980), Bulgarien mit einer Schwarzmeerkreuzfahrt, die ihn auch auf die Krim führte (1981) und noch kurz vor seinem Tod nach Griechenland (Frühjahr 1982).

Ausstellungen
 Dezember 1948: Weihnachtsausstellung Wilhelmshavener Künstler in der Kunsthalle, Afrikanische und französische Aquarelle (mit Heinz Janszen, Pagels, H. Hertrampf).
 Dezember 1953: Weihnachtsausstellung der freien Gruppe, im Landesmuseum Oldenburg, durch den Oldenburger Kunstverein (mit E. Brose, E. Ritter u. a.).
 Dezember 1954: Weihnachtsausstellung im Stadtmuseum Oldenburg (mit Emil Brose, Hein Bredendiek, Otto Nagel).
 März 1955: Stadtmuseum Oldenburg, Bilder aus dem Süden, Einzelausstellung.
 Oktober 1955: Ausstellung Oldenburger Künstler im Goslarer Museum (mit Alfred Bruns, E. Brose, H. Bredendiek, H. Bikker-Riepe u. a.).
 Dezember 1955: Weihnachtsausstellung der freien Gruppe im Landesmuseum Oldenburg (mit E. Brose, H. Bredendiek, W. Tegethof u. a.).
 Januar 1956: bbk-Ausstellung im Staatstheater Oldenburg (mit E. Brose, A. Bruns, H. Bicker-Riepe, H. Johannsen u. a.).
 Mai 1956: Juryfreie Ausstellung des bbk Nordwestdeutschland in Hannover.
 Dezember 1956: Weihnachtsausstellung der freien Gruppe im Oldenburger Stadtmuseum.
 Oktober 1957: Herbstausstellung 1957, bbk, Oldenburger Schloss (mit A. Bruns, Heinz Janszen, H. Hertrampf u. a.).
 Mai/Juni 1958: Kunst aus Groningen-Kunst aus Oldenburg, Oldenburger Stadtmuseum, Museum Groningen (mit E. Brose, A. Bruns, V. Caspar-Schröder u. a.).
 Dezember 1958: Winterausstellung der freien Gruppe im bbk im Stadtmuseum (mit E. Brose, Emma Ritter, Heinz Liers u. a.).
 Dezember 1962: Weihnachtsausstellung der freien Gruppeim bbk im alten Schloss (mit E. Brose (verst.), A. Bruns u. a.).
 Mai 1966: Ausstellung der freien Gruppe; im bbk im Oldenburger Kunstverein (mit A. Bruns, E.Ritter, Marga von Garrel u. a.).
 Oktober 1968: Kunst in der Haarenstraße, bbk (in 21 Schaufenstern), (mit M. von Garrel, H. Bredendiek, W. Tegethof, V. Caspar-Schröder, Heinz Liers u. a.).
 Dezember 1969: Weihnachtsausstellung der freien Gruppe; im bbk im Kleinen Augusteum (mit Willy Hinck, W.Gerstenberger (verst.), E. von Glasow (verst.) u. a.).
 Dezember 1971: bbk Künstler / Ausstellung im Vareler Heimatmuseum (50. Jubiläum) (mit V. Caspar-Schröder, H. Giebel, Thea Koch-Giebel u. a.).
 Dezember 1972: bbk Ausstellung im Rathausturm Nordenham, Kunstverein Nordenham (mit W. Hinck, A. Bruns, M. Von Garrel u. a.).
 Dezember 1973: Weihnachtsausstellung der freien Gruppe des bbk im Oldenburger Kunstverein (mit E. Brose, M. von Garrel u. a.).
 Oktober 1975: 1. bbk Ausstellung in der Kunsthalle Wilhelmshaven (mit H. Bredendiek, W. Tegethof, A. Bruns (1974 verst.) u. a.).
 Dezember 1975: 30. Jubiläum des bbk Oldenburg, Ausstellung im Stadtmuseum (mit R. Pfenning, W. Hinck, H. Bredendiek, G. Linke u. a.).
 Juni 1976: Ausstellung der Gruppe Oldenburg des bbk im Rathaus Emden, (gleichzeitig stellt die Landesgruppe Ostfriesland in Oldenburg aus) (mit K. Ceh, Jan Temme, K.L. Böke, S. Kunstreich, H. Pahling, B. Grotzeck u. a.).
 Juli 1976: Schalterhalle der NWZ Oldenburg, Einzelausstellung.
 Oktober 1976: Ausstellung in der Niedersächsischen Landesvertretung in Bonn (mit K.L. Böke, H. Bredendiek, M. Von Garrel, K. Zeh, S.Kunstreich u. a.).
 Februar 1977: Kunst im Schaufenster, Haarenstraße, bbk (mit W. Hink, K. Zeh, M. von Garrel,V. Caspar-Schröder, W. Tegethof u. a.).
 November 1977: Galerie Klostermühle Hude (mit W. Tegethof, W. Moll u. a.).
 August 1978: Kunstausstellung zum Stadtfest bei Hertie/Oldenburg, bbk (mit K. Zeh, M. von Garrel, V. Caspar-Schröder u. a.).
 Januar 1979: Sezession der 1. Großen Oldenburger Kunstausstellung im Oldenburger Stadtmuseum.
 August 1980: 2. Ausstellung im Oldenburger Künstlerhaus des bbk (mit H. Vogeler und Kurt Zeh).
 März 1982: Ausstellung im Schwedenspeicher in Stade, bbk.
 Mai 1982: Ausstellung zum 35. Jubiläum des bbk-Oldenburg, posthum (mit H. Bredendiek, V. Caspar-Schröder, M. von Garrel, H. Hertrampf u. a.).
 Juni 1998: 6. Kunstmeile Leer.
 April–Mai 2008: Norddeutsche Landschaften, Einzelausstellung, Künstlerhaus Jan-Oeltjen, Jaderberg.
 Juni 2009: Otto Blanck, ein Wilhelmshavener Landschaftsmaler und Ausgrabungszeichner, Einzelausstellung im Küstenmuseum Wilhelmshaven.
 Februar 2012: Otto Blanck zum 100. Geburtstag, Ausstellung im Elisabeth-Anna-Palais Oldenburg.

Literatur
 Renate Schildmann (Hrsg.): Otto Blanck – norddeutsche Landschaften: (1912–1982). Künstlerhaus Jan Oeltjen, Jaderberg 2008, ISBN 978-3-88761-109-5.
 Jürgen Derschewsky (Hrsg.): Otto Blanck: Ein Wilhelmshavener Landschaftsmaler und Ausgrabungszeichner. Books on Demand, Norderstedt 2009, ISBN 978-3-8391-2404-8.
 Jürgen Derschewsky: Biografien Oldenburger Künstler: 20 ausführliche Lebensläufe von Malerinnen und Malern aus Oldenburg und dem Oldenburger Land. Band 1. Isensee, Oldenburg 2010, ISBN 978-3-89995-718-1.

Weblinks
 www.ottoblanck.de

Maler (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1912
Gestorben 1982
Mann


text:
Osmolindsaea odorata är en ormbunkeart som först beskrevs av William Roxburgh, och fick sitt nu gällande namn av Lehtonen och Christenh. Osmolindsaea odorata ingår i släktet Osmolindsaea och familjen Lindsaeaceae. Inga underarter finns listade.

Källor

Kärlväxter
odorata


text:
Новинка () — присілок Бокситогорського району Ленінградської області Росії. Входить до складу Климовського сільського поселення.
Населення — 13 осіб (2012 рік).

Примітки

Посилання
 Новинка на сайті bankgorodov.ru

Населені пункти Бокситогорського району
Присілки Ленінградської області


text:
Der Setra S 415 NF ist ein Niederflurbus aus dem Hause Setra; dieser wurde dort unter der Produktgruppe "MultiClass" angeboten. Er wird in abgewandelter Form auch als Citaro Ü von der Schwestermarke Mercedes-Benz angeboten. Das Fahrzeug wurde zum Bus of the Year 2009 gewählt.

Mit der verpflichtenden Umstellung auf Euro VI für jedes Nutzfahrzeug, das ab dem 1. Januar 2014 zugelassen wird, wurde der Setra S 415 NF eingestellt. Der auf der IAA Hannover vorgestellte S 415 LE business – konzipiert als Low-Entry-Bus – ersetzt fortan den S 415 NF.

Ausstattung
Es werden verschiedene Kälte-, Wärme- und Lichttechniken angeboten, die der Kunde gegen Aufpreis bestellen kann. In der Regel umfasst jede Bestellung ca. 28 Kundensonderwünsche wie z. B. eine zusätzliche Klimaanlage im Fahrgastraum, andere Sitzbezüge, Farbe der Haltestangen und Haltewunschtaster usw. Es können zwei oder drei Einstiegtüren verschiedener Breiten und Bauarten (ein- oder zweiflüglige pneumatische Innenschwenk-, Außenschwenk- oder elektrische Schwenkschiebetüren) eingebaut werden.

Antrieb
Angetrieben wird ein Setra S 415 NF durch einen Mercedes-Benz-6-Zylinder-Reihendieselmotor OM 457 hLA mit 12 Litern Hubraum, der jeweils 220 kW (299 PS) oder 260 kW (354 PS) Leistung bringt. Damit der Bus zügig vorankommt, werden von Setra wahlweise ein Voith-Diwa-5-Getriebe mit 4 Gängen (mehr für den Stadtbus geeignet) oder ein modernes ZF-Ecomat oder ZF-Ecolife Getriebe mit 6 Gängen angeboten. Der Tankinhalt umfasst ca. 350 Liter, der AdBlue-Tank hat ein Fassungsvermögen von ca. 46 Liter.

Verwandte Bustypen
 Setra S 416 NF: 13-Meter-Ausführung mit 48 Sitzplätzen
 Setra S 415 UL: Hochfluriger Überlandbus (s. Infobox)

Galerie

Weblinks

 Setra
 EvoBus GmbH
 Broschüre (PDF; 1,6 MB)
 Technische Daten (PDF; 830 kB)

Omnibusmodell
Setra


text:
Stradal refers to August Stradal, a Czech musical artist. It may also refer to:

 Emmy Stradal (1877–1925), Austrian politician
 Stradal House, historic house in Kansas, USA


text:
The English rock group The Pretty Things have released 14 studio albums, 14 live albums, 32 compilation albums, 7 extended play singles, and 34 singles.

Studio albums

Live albums

Electric Banana

Electric Banana was a pseudonymous 1967 album of the band. When the album was released, the stage name the Electric Banana was used to hide the band's identity. The band recorded this album and four subsequent ones for the De Wolfe Music Library.  De Wolfe provided stock music for film soundtracks.  The Electric Banana music wound up on various horror and soft-porn films of the late 1960s. Films which have used their music include What's Good for the Goose (1969).  The song "It'll Never Be Me" featured in the 1973 Doctor Who story The Green Death.  The song "Cause I'm a Man" appeared in George A. Romero's horror classic Dawn of the Dead (1978) and was reissued on Trunk Records' 2004 compilation album Dawn of the Dead: The Unreleased Incidental Music.

Stock music albums

Compilation albums
Other compilation albums of these recordings have been released under "The Pretty Things" name, see below.

Collaborative albums

Compilation albums

EPs

Singles

Other releases

Notes

References

External links

Discography
Discographies of British artists
Rock music group discographies


text:
A Salu kolostor (tibeti: ཞྭ་ལུ།, wylie: zhwa lu, kínai: 夏魯寺, pinjin: Hszia-lu szi) tibeti buddhista kolostor Sigace várostól 22 km-re délre. A kolostort 1040-ben alapította Csecun Serab Dzsungnaj, amely évszázadokon át tudományos oktatási és testnevelési központként működött. A freskói Tibet legősibb és legszebb falfestései közé tartoznak. A fő kolostorok közül a Salu volt az egyik első, amelyet a Cangpa-dinasztia nemes családjai építtettek a buddhizmus feléledésének idején, amely azután a szakja hagyomány egyik legfontosabb központja lett. A Salu kifejezés magyarul azt jelenti, hogy "új rügy".

Története
1329-ben egy pusztító földrengés elpusztította a Salu templomot, amelyet azután 1333-ban a helyi nemesek újból felépítettek Toghon Temür, a Mongol Birodalom legutolsó kagánja. Az új kolostort mongol stílusban építették, hatalmas befelé dőlő falakkal a fő belső udvar körül, és erős fa tartószerkezetű tetőt alkalmaztak Csinghaj városból származó kerámia cserepekkel.

Az 1330-as években, amikor elkészült az új épület, a Salu templomot a 11. apát, Butön Rincsendrub vezette, aki 1290–ban született és 1364-ben hunyt el. Butön jó vezetőnek bizonyult, akit a mai napig fontos tudósnak és írónak tartanak a szakja iskolában, és aki egyben Tibet egyik legjelentősebb történetírójának is számít. Butön katalógusba rendezte a Salu buddhista szövegeit - összesen  vallási és filozófiai művet. Az A buddhizmus története Indiában és Tibetben című művét a mai napig használják a tudósok tanulmányaik során. Buton népszerű tevékenysége más iskolák buddhista tudósainak is felkeltette az érdeklődését és Tibet minden részéről érkeztek látogatók a Salu kolostorba, illetve az 1360-ra mintegy  főt számláló intézménybe Indiából is érkeztek lelkes tanulók. Butön halála után a Salu az ezoterikus és a buddhista tanulmányok jelentős központjává vált évszázadokra.

A 19. századra az intézmény elveszítette kiemelt jelentőségét, és a tibeti tudósok inkább a gelug iskolához tartozó Szamje kolostort választották már tanulmányaikhoz, amely addigra politikailag Tibet legerősebb intézményévé nőtte ki magát. A Salu kolostor állapota erősen leromlott, és az 1330-as állapotból már csak kevés maradt fenn, jóllehet a vastag külső fal és a sérült tető ma is állnak. A 14. századi falfestmények közül több is azt a ikonográfiai sémát követi, amelyet Putön fejlesztett ki. Az egyik ilyen festmény egy allegória, amelyben egy elefánt az emberi tudatot ábrázolja, ahogyan különböző lépeseken keresztül eljut a megvilágosodásig, és a tisztulási folyamat során fokozatosan válik egyre fehérebbé és tisztábbá. A fontos szabályok is fennmaradtak, hogy a szerzeteseknek milyen ruhát kell hordaniuk és hogyan kell viselkedniük a belső főudvarban (tibeti: dejangsar). A korábbi mandala freskók maradványait több mint száz thangka takarja, amelyek többségét a kínai Hangcsou városában készítették az 1920-as években.

A turisták számára ma csupán a templom két kápolnája látogatható, bár további felújítási munkálatokat is végeznek, hogy a kolostort teljesen helyreállítsák.

A kolostor belseje
A Salu Lakhang templom a kolostor központi épülete. A földszinten található Sakjamuni Buddha és tanítványainak a szentélye. Az oldalsó kápolnáiban őrzik a tibeti buddhista kánon két alapművét, a Tandzsurt és a Kandzsurt. A jellegzetes kínai, kék csempés tetőtéri kápolnákban Sakjamuni, Butön és más arhatok szerepelnek. Hatalmas és finoman megmunkált régi falfestmények fedik a kolostor falait. Ezek elsősorban Buddha életének bizonyos jeleneteit ábrázolják. Ezeknek a műalkotásoknak a restaurációja még nem történet meg.

Kincsei
A Salu kolostorban négy említésre méltó kincset őriznek. Az egyik egy szútra tábla, amely 700 éves, a másik egy sárgaréz váza, amely szokatlan módon be van vonva egy darab vörös szövettel, amely le van pecsételve. A vázában lévő szent víz 108 erkölcstelenséget képes letisztítani. Ezt a vizet 12 évente cserélik. A kincsek közé tartozik még egy kő medence, amelyben korábban maga Csecun Serab Dzsungnaj is fürdött a 11. században, illetve egy om mani padme hum mantrával díszített kő tábla, amelyen szerepel még négy dagoba véset is.

Felújítási munkálatok
A Salu kolostor felújítási munkálatai 2009. május 13-án kezdődtek, a kínai kormány Xinhua hírügynökségének online hírei szerint. A projekt Tibet legnagyobb felújítási munkálatai közé tartozik a 11. ötéves terv alapján (2006–2010). A munkálatok során megerősítik az épületek tartószerkezeteit, karbantartásra kerülnek a csatornák és javítják a tűz- és árvízvédelmet is. A projekt összköltsége eléri a 16 millió RMB jüant.

Galéria

Jegyzetek

További információk
 Vitali, Roberto. 1990. Early Temples of Central Tibet. Serindia Publications. London. . Chapter Four: "Shalu Serkhang and the Newar Style of the Yüan Court." Pages 89–122.
A Salu kolostor - A Salu Szövetség oldala
www.himalayanart.org - Kiállítás

Tibeti buddhista kolostorok
Buddhista templomok Tibetben
A buddhizmus története
Szakja
11. századi építmények


text:
Wolfgang Steck (* 20. Februar 1940 in Stuttgart) ist ein deutscher evangelischer Theologe.

Leben
Nach der Promotion zum Dr. theol. (Grund und Grenze des Amtes in der evangelischen Kirche. Untersuchungen zum Gegensatz von Klerus und Laien im wissenschaftlichen System Friedrich Schleiermachers) 1968 in Tübingen und der Habilitation an der Universität Tübingen 1972 wurde er 1978 Professor für Praktische Theologie an der Christian-Albrechts-Universität zu Kiel. Von 1984 bis zu seiner Emeritierung im Jahr 2005 lehrte er an der Ludwig-Maximilians-Universität München.

Schriften (Auswahl)
 Der Pfarrer zwischen Beruf und Wissenschaft. Plädoyer für eine Erneuerung der Pastoraltheologie. München 1974, ISBN 3-459-00906-3.
 Das homiletische Verfahren. Zur modernen Predigttheorie. Göttingen 1974, ISBN 3-525-57115-1.
 mit Josef Zehentbauer: Chemie für die Seele. Gefahren und Alternativen. Königstein im Taunus 1986, ISBN 3-7610-8402-1.
 Praktische Theologie. Horizonte der Religion, Konturen des neuzeitlichen Christentums, Strukturen der religiösen Lebenswelt. Kohlhamer, Stuttgart 2000/2011, ISBN 3-17-016106-7/ 978-3-17-020059-3.

Literatur
 Eberhard Hauschildt, Martin Laube, Ursula Roth (Hrsg.): Praktische Theologie als Topographie des Christentums. Eine phänomenologische Wissenschaft und ihre hermeneutische Dimension. Wolfgang Steck zum 60. Geburtstag am 20. Februar 2000. Rheinbach 2000, ISBN 3-87062-038-2.

Weblinks

Evangelischer Theologe (20. Jahrhundert)
Evangelischer Theologe (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Christian-Albrechts-Universität zu Kiel)
Hochschullehrer (Ludwig-Maximilians-Universität München)
Praktischer Theologe
Deutscher
Geboren 1940
Mann


text:
Antaeotricha mesostrota is a species of moth of the family Depressariidae. It is found in Guyana, French Guiana, Brazil and Venezuela.

The wingspan is 17–21 mm. The forewings are white with a patch of pale grey suffusion on the basal third of the costa, reaching half across the wing, the posterior edge irregularly prominent in the disc, the costal edge dark grey, the plical stigma small and dark grey, forming the angle of this patch. The second discal stigma is large and blackish and there is an oblique fuscous fascia crossing the wing beyond this, darkest on the costal edge. There is some fuscous irroration towards the apex and a series of blackish marginal dots around the apex and termen. The hindwings are fuscous-whitish, more fuscous-tinged posteriorly and a whitish-ochreous hair-pencil extending in the disc through the cell from the base to two-thirds. The costa is roughened with short projecting grey scales from near the base to near the middle.

References

Moths described in 1912
mesostrota
Moths of South America
Taxa named by Edward Meyrick


text:
Radiša – niewielka rzeka w Górach Strażowskich na Słowacji, lewobrzeżny (i największy) dopływ Bebravy. Długość 26 km.

Źródła na wysokości 800-840 m n.p.m. na pd.-zach. zboczach głównego grzbietu Nitrickich Wierchów między szczytami Suchý vrch (1028 m n.p.m.) na pd. a Capárka (924 m n.p.m.) na pn. Spływa generalnie w kierunku pd. przez miejscowości Kšinná, Žitná-Radiša i Uhrovec. Poniżej tej ostatniej skręca na pd.-zach. i przez Horné Naštice płynie w kierunku Bánovec nad Bebravou. Przepływa prawie przez samo centrum miasta, po czym w pobliżu Biskupic (część miasta Bánovce nad Bebrvou), na wysokości ok. 190 m n.p.m., uchodzi do Bebravy.

Największym dopływem Radišy jest wpadająca do niej z prawego brzegu, jeszcze powyżej wsi Kšinná, potok Závada spod Závadskej poľany.

W swym środkowym biegu dolina Radišy wyznacza granicę między Nitrickimi Wierchami (na wschodzie) i Zliechovską hornatiną (część określana jako Baské podhorie; na zachodzie).

Dolina Radišy w górnym biegu jest wąska i w całości zalesiona. W środkowym biegu tworzy ją kilka mniejszych kotlinek, zajętych przez osadnictwo, połączonych węższymi odcinkami. W części dolnej szeroka, zajęta przez rolnictwo, a na terenie Bánovec nad Bebravou – przez zabudowę przemysłową i mieszkalną miasta.

Bibliografia
 Strážovské vrchy. Trenčianske Teplice. Turistická mapa 1 : 50 000, wydanie 5, VKÚ Harmanec, 2009, ;
 Vavrík Bartolomej – Vavríková Eta i in.: Strážovské vrchy. Turistický sprievodca ČSSR č. 19, wyd. Šport, slovenské telovýchovné vydavateľstvo, Bratislava 1985;
 Vtáčnik. Horná Nitra. Turistická mapa 1 : 50 000, 4 wydanie, VKÚ Harmanec 2010, .

Rzeki na Słowacji
Dorzecze Nitry

Wody Gór Strażowskich


text:
Dulebe (cirill betűkkel Дулебе) település Szerbiában, a Raškai körzet Tutini községében.

Népesség

1948-ban 155 lakosa volt.
1953-ban 168 lakosa volt.
1961-ben 122 lakosa volt.
1971-ben 90 lakosa volt.
1981-ben 47 lakosa volt.
1991-ben 56 lakosa volt.
2002-ben 56 lakosa volt, akik közül 42 bosnyák (75%) és 14 szerb (25%).

Források

Tutin község települései


text:
A Criss Angel Is A Douchebag az Odaát című televíziós sorozat negyedik évadjának tizenkettedik epizódja.

Cselekmény

Dean és Sam Iowa államba kezdenek nyomozni egy rejtélyes ügyben; melyben a bűvészettel foglalkozó áldozat egyik pillanatról a másikra holtan esett össze, testét pedig mintha átszurkálták volna. A fiúk megismerkednek három bűvésszel; Jay-jel, Charlie-val és Vernonnan, ám hiába adják ki magukat FBI-ügynököknek, azok ezt nem hiszik el, így nem is segítenek nekik.

Samet a hotelben felkeresi Ruby, és közli vele, ha nem kezdi újra használni különleges képességét, rengeteg ember fog meghalni, hiszen Lilithnek már 34 pecsétet sikerült feltörnie a 66-ból.

Időközben újabb ember hal meg, egy Jeb nevű szintén bűvész, akit saját szobájában találnak meg felakasztva. Winchesterék ezután már találnak összefüggéseket: az első áldozat éppen akkor halt meg, mikor a korábban megismert Jay végrehajtotta a Halál Asztalát, a második pedig mikor Jay felakasztotta magát. Sam szerint a két áldozatnál talált kártya, a Tarot segítségével volt képes Jay mindkét veszélyes mutatványt túlélni, helyette ugyanis olyan ember halt meg, akinél a kártyát korábban elrejtette.

A fivérek elfogják Jay-t, ám hiába kérdezgetik, az nem tud semmit az esetekről, ráadásul egy óvatlan pillanatban megszökik, majd a rendőrökkel letartóztatja Deanéket. Mikor azonban a férfi a Halál Asztalát ismét végrehajtja, legjobb barátja, Charlie hal meg helyette. Jay ezért visszavonja a feljelentését és a Winchester fiúk segítségét kéri.

Később, mikor Vernon győzködi Jay-t, folytassa hatalmas nézettséget hozó műsorát, meglepő személy bukkan fel előttük: Charlie, méghozzá fiatalon. A férfi elmondja, egy P.T. Barnum nevű sikeres bűvésztől kapott varázskönyv segítségével szert tett a halhatatlanságra, ráadásul a Jay-jel történt sikereket is ezzel a könyvvel és a Tarottal hajtotta végre, nehogy barátjának az attrakciók során baja essen. Charlie-nak ugyan Veront igen, Jay-t viszont nem sikerül meggyőznie, tartsanak vele és éljenek örökké, amikor is a Winchester fiúk toppannak be. Charlie mindkettőt megpróbálja megölni varázslataival, sikerül is felülkerekednie rajtuk, Jay azonban meglepő módon melléjük áll: hasba szúrja magát, ám a Tarot miatt nem ő hal meg, hanem Charlie, akinek varázslata ezután abbamarad.

A történtek után Dean és Sam hiába győzködik, hogy helyesen cselekedett, Jay közli velük, szörnyen érzi magát, amiért megölte legjobb barátját. A férfi a mágikus kártyapaklit a szemetesbe dobatja, a fivérek pedig azon kezdenek tanakodni, vajon ezzel az életmóddal ők is meg fogják-e élni az öregkort...

Természetfeletti lények

Charlie

Charlie valaha a híres bűvész, P.T. Barnum segédje volt, akitől egy varázsigékkel teli könyvet kapott. A fiú ezt használva híres bűvésszé vált, és a halhatatlanság is a birtokába jutott. Trükkjeit azonban aljasan hajtotta végre: minden egyes halálos mutatványát túlélte, helyette azonban egy másik személy halt meg, méghozzá egy olyan illető, akihez előtte elrejtett egy bizonyos Tarot kártyát. Charlie később megismerkedett leendő bűvész-társaival, Jay-jel és Vernonnal.

Időpontok és helyszínek

 2009. január – Sioux City, Iowa

Külső hivatkozások

Odaát


text:
Furio Zanasi – włoski baryton, specjalizujący się w wykonaniach muzyki dawnej.

Debiutował w 1987 w roli Marcello w Cyganerii Giacomo Pucciniego.

Współpracował z takimi artystami jak René Jacobs, Jordi Savall, Alan Curtis, Gabriel Garrido, Alessandro de Marchi czy Andrew Parrott. Nagrywał dla wytwórni Opus 111, Stradivarius, K617, Virgin, Harmonia Mundi i in..

Występował na wielu różnych festiwalach. 31 maca 2010 w ramach festiwalu Misteria Paschalia wystąpił w krakowskim kościele św. Katarzyny w projekcie Jordiego Savalla – La Ruta de Oriente.

Przypisy

Linki zewnętrzne

Włoskie barytony
Włoscy śpiewacy klasyczni
Wykonawcy muzyki dawnej


text:
Tarxien Rainbows Football Club is een Maltese voetbalclub uit Tarxien.

De club werd in 1944 opgericht als Little Rainbows en speelt sinds 2008 in de Premier League. De club speelt in het 	Ta'Qali stadion in Ta'Qali dat plaats biedt aan 17.000 toeschouwers.

Externe link
Officiële website

Maltese voetbalclub


text:
Die European Industrial Hemp Association (EIHA) ist ein Verein mit Sitz in Brüssel (Belgien). Er ist ein Zusammenschluss der hanfverarbeitenden Industrie und vertritt die gemeinsamen Interessen der Nutzhanfanbauer sowie der industriellen Verarbeiter von Nutzhanf auf nationaler und europäischer Ebene. Die Verarbeitung von Nutzhanf umfasst u. a. die Nutzung von Fasern, Schäben, Samen und Cannabinoiden. Die Mission der EIHA ist es, den Handel von Hanf in der Europäischen Union zu lenken und zu fördern. Bei ihrer Arbeit folgt die EIHA den Grundsätzen der sozialen, ökologischen und wirtschaftlichen Nachhaltigkeit.

Die EIHA veröffentlicht regelmäßig Daten über die europäische Naturfaser-Industrie.

Seit 2011 ist die Organisation Mitglied des Fachausschusses "bio-based products" CEN/TC411 des Europäischen Komitees für Normung (CEN).
Seit 2013 ist EIHA Mitglied der "Expert Group on Bio-based Products".
Ebenfalls seit 2013 ist die Vereinigung Mitglied des Fachausschusses des "Bioeconomy Panel" der Europäischen Kommission.

Die seit 2003 jährlich stattfindende "International Conference of the European Industrial Hemp Association" war 2014 mit über 200 Teilnehmern aus 39 Ländern eine der größten Konferenzen zum Thema Nutzhanf weltweit. Die steigende Besucherzahl der letzten Jahre steht im Einklang mit dem Wachstum der Branche.

Geschichte
Die EIHA wurde am 14. September 2000 als inoffizieller Verband in Wolfsburg gegründet. Eine offizielle Gründung und Eintragung als Verein erfolgte am 23. November 2005 in Brühl (Rheinland). Bei der Gründung hatte die EIHA sieben Mitglieder aus Großbritannien, den Niederlanden, Deutschland und Italien. Der Gründungsvorstand bestand aus John Hobson (Großbritannien), Cesare Tofani (Italien), und Bernd Frank (Deutschland). Alle Gründungsmitglieder waren im Bereich der Verarbeitung von Hanffasern tätig.

Mitglieder
Die EIHA hat (Stand November 2021) 322 Mitglieder aus 31 Ländern. Unter anderem sind mittlerweile auch nicht-europäische Mitglieder aus z. B. China vertreten.

Beigeordnete Mitglieder sind Verbände, Forschungsinstitute, (Handels-)Unternehmen und Individuen aus den Bereichen Nutzhanf und anderen Naturfasern, ordentliche Mitglieder sind Nutzhanfverarbeiter.

Die Kosten einer Mitgliedschaft richten sich nach dem Firmenumsatz. Im Rahmen einer Mitgliedschaft erhalten die Firmen exklusiven Zugriff auf den regelmäßigen Newsletter, die Datenbanken der EIHA, Arbeitsgruppen und Workshops.

Vorstand
Der aktuelle Vorstand der EIHA besteht aus sieben Mitgliedern (Stand: 10. November 2021):

 Daniel Kruse (Präsident, Deutschland)
 Christophe Février (Frankreich)
 Florian Pichlmaier (Deutschland)
 Jacek Kramarz (Polen)
 Mark Reinders (Niederlande)
 Rachele Invernizzi (Italien)
 Tony Reeves (Großbritannien)

Literatur
 Haufe, J. und Carus, M. 2001: Hemp Fibres for Green Products – An assessment of life cycle studies on hemp fibre applications. http://www.eiha.org/attach/639/11-07-07_META-LCA_Hemp_Fibre_Products.pdf
 Juliane Haufe, Michael Carus: "assessment of life cycle studies on hemp fibre applications". Bioplastics MAGAZINE 1, 2011.
 Michael Karus, Francois Desanlis: The Industrial Hemp Association (EIHA). Journal of Industrial Hemp 7 (1), 2002.
 nova-Institut (Hrsg.): Das kleine Hanf-Lexikon. Verlag Die Werkstatt, Göttingen, 2. Auflage, 2003, S. 63–64, ISBN 3-89533-271-2

Weblinks
 Offizielle Website
 Website der International Conference of the European Industrial Hemp Association

Einzelnachweise

Nutzhanf
Europäische Organisation
Verein (Nordrhein-Westfalen)
Organisation (Brühl, Rheinland)
Wikipedia:Gründungsdatum ungeklärt
Organisation (Landwirtschaft)


text:
Der Imberg ist ein  hoher Berg im Gemeindegebiet von Oberstaufen. Er ist der östlichste Teil der Kette des Kojen-Schichtkammes in den Allgäuer Alpen und der echte Hausberg des Bergdorfes Steibis.

Geschichte
In dem Gebiet gibt es Kohlevorkommen. Die Kohle wurde in Krisenjahren auch abgebaut.

Geographie
Siehe Geographie im Artikel Kojen-Schichtkamm

Geologie
Siehe Geologie im Artikel Kojen-Schichtkamm.

Alpinismus

Alpwirtschaften

Imbergalpe
Für die Herkunft des Bergnamens gibt es mehrere Theorien:

 Einheimische halten die Beschreibung des Ortes der Alpe "im Berg" für natürlich und plausibel, vor allem, wenn man ihre Lage von Steibis aus in der Kulisse der Nordflanke betrachtet. Demnach wäre der Bergname – wie im Allgäu durchaus üblich – nach dem Namen der Alpe abgeleitet.
 Etymologen glauben dagegen, dass der Name von "Eibe" herrührt. Demnach wäre der Bergname ein schlampig ausgesprochenes "Eiben-Berg" und die Alpe nach dem Berg benannt. Eiben könnten in früheren Jahrhunderten eine wirtschaftliche Rolle gespielt haben; in heutiger Zeit sind am Imberg allerdings nicht mehr viele Eiben bekannt.

Bergmoosalpe
Dreigliedrige Alpe am mittigen bis westlichen Südhang des Imberg.
 Obere Bergmoosalpe, ca. 1200 m, denkmalgeschützt
 Mittlere Bergmoosalpe, ca. 1170 m, im steilen Südhang
 Untere Bergmoosalpe, 1075 m

Alpe Remmelegg
Alpe im östlichen Südhang des Imberg auf 1032 m. Kreuzungspunkt von Wanderwegen zur Imbergbahn, zur Fußgängerbrücke übern Lanzenbach (Weißach), zur Säge Lanzenbach (Bushaltestelle) und zum Jägersteig. Die Alpe Remmelegg ist die einzige in der Alpsaison tageweise bewirtete Alpe am Imberg.

Erschließung

Imbergbahn
 1950 wurde die Sesselbahn auf den Imberg als erste Personen-Seilbahn auf dem Gebiet der heutigen Gemeinde Oberstaufen errichtet. Die Bahn war mit Einzelsesseln und Materialgondeln bestückt. Bemerkenswert war die Streckenführung vom Rand des Kernortes Steibis über die innerörtliche Anhöhe hinweg wieder hinunter durch die Senke der Au, dann im steilen Anstieg über die Wiesenhänge der Imberg-Alpe noch durch ein Waldgebiet schließlich zur Bergstation am auslaufenden Westgrat des Berges.
 2004 wich diese einer dem Zeitgeist entsprechenden Doppelmayr-Kleinkabinenbahn mit uniformen 8er-Gondeln. Die neue Streckenführung reicht noch von der Au bis zum ebenen Grat zwischen Imberg und Fluh, wenige Meter vom Imberg-Haus entfernt und überwindet die 300 Höhenmeter von 900 m bis 1205 m in fünf bis sieben Minuten. Sie ist ganzjährig in Betrieb, mit Ausnahme der Zeit der Inspektion von Mitte November bis Mitte Dezember.

Asphaltstraße
Über den sehr breit gezogenen Sattel zwischen Imberg und Fluh führt eine asphaltierte Straße von Steibis-Au zur Fortsetzung zum privaten Berggasthof Falkenhütte oder nach Hörmoos am Hochhäderich. Diese Straße ist nur sehr eingeschränkt öffentlich nutzbar und mautpflichtig. Ein sommers etwa stündlich verkehrender Linienbus hat auch eine Haltestelle unweit des Imberghauses.

Imberghaus
Wenige Meter von der Bergstation der Imbergbahn entfernt liegt das Imberghaus. Es ist eine Berggaststätte mit Unterkunftsmöglichkeit, im Winter eine Skihütte mit Imbiss und Bar. Auf der Talseite befindet sich eine ausgedehnte hölzerne Terrasse, die für besondere Veranstaltungen im Sommer auch als Open-Air-Bühne genutzt wird.

Sport und Tourismus
Die Imberg-Bahn transportiert in 8er-Gondeln zu allen Jahreszeiten Fahrgäste von der Talstation in 900 Meter Meereshöhe auf 1205 Meter und zurück. Darüber hinaus gibt es für den Wintersport einige Skilifte und seit 2018 einen Rodellift.

Einzelnachweise

Berg im Landkreis Oberallgäu
Geographie (Oberstaufen)
Allgäuer Alpen
Berg in den Alpen


text:
The women's featherweight (−57 kilograms) event at the 2010 Asian Games took place on 18 November 2010 at Guangdong Gymnasium, Guangzhou, China.

Schedule
All times are China Standard Time (UTC+08:00)

Results
Legend
W — Won by withdrawal

Final

Top half

Bottom half

References

Results

External links
Official website

Taekwondo at the 2010 Asian Games


text:
Potujoči križ belih menihov  je drama Metoda Turnška iz leta 1936.

Obnova

Osebe
Sv. Bernerd. Fidelis, Vincencij, patra.
Gorazd, Svetka, otroka.
Volkun, pogan.
Majnhald, Ditrih, Henrik, višnjegorski grofje.
Sel, strelci, otroci, menihi.

Godi se leta 1132.

1. dejanje
Sv. Bernard zlaga hvalnico Mariji, ko sedem belih prikazni prinese križ, ozaljšan z nageljni in rožmarinom, nato pa svetnik v videnju zagleda Gorazda in Svetko, ki ga milo prosita za menihe, da bi po slovenski deželi oznanjali Kristusov nauk. Takoj zatem sel prinese pisanje, v katerem oglejski patriarh prosi sv. Bernarda, naj prenovi slovensko deželo, kjer se mnogi skrivaj častijo malike in Marije skorajda ne poznajo. Bernard spozna božjo voljo, patra Vincencija pošlje v Karniolo, da bo tam ustanovil cistercijanski samostan.

2. dejanje
Gorazd in Svetka se na paši pogovarjata o čudnih znamenjih, ki sta jih oba opazila: v dolini poje čudežna ptica, sliši se glas zvonov, zvezde se utrinjajo na tisti kraj... Gorazd zasluti, da to pomeni gradnjo nove cerkve, vroče si zaželi postati svečenik in spreobračati pogane - med prvimi hudobnega Volkuna, ki se skriva v gozdu in časti malike. Gorazdu je žal zanj, pove mu o čudežnih znamenjih in ga nagovarja, naj v sv. krstu spozna pravega Boga, Perunovo soho pa vrže v ogenj. Volkun v divji jezi rani Gorazda s kopjem, nato pa oba pobegneta pred strelci višnjegorskih grofov, ki so na lovu. Grofje so bili dobili sporočilo, da prihaja sedem menihov, a se ne morejo sporazumeti glede kraja, kjer naj bi stal novi samostan, saj menijo, da menihov ne morejo poslati v divjino, kakršna je tod naokrog. Medtem so strelci oba dečka ujeli, privedejo ju pred grofe in izpričajo, da je Volkun dvignil orožje na Gorazda. Volkun je obsojen na smrt, a Gorazd in Svetka prosita zanj, pri tem pa povesta grofom tudi o skrivnostnih znamenjih. Grofje spoznajo, da Bog sam kliče menihe prav v to dolino, ki ji po petju čudežne ptice nadenejo ime Sitticum-Stična. Volkuna, ki se je pokesal in spreobrnil, videč dobroto Gorazda in Svetke, pa pomilostijo na kratek zapor.

3. dejanje
Otroci krasijo stiško dobravo, mlaji in venci pričakajo procesijo, v kateri menihi nosijo ustanovitveni križ. Ob pobožnem petju in zvokih trobent Majnhald slovesno prebere ustanovitveno listino, s katero grofje cistercijancem poklanjajo celo dolino, pove jim tudi o čudežnih znamenjih, ki jih potrdita še Gorazd in Svetka; ob tem Gorazd razodene svojo željo, da bi postal menih. Opat Vincecij vidi v tem božjo roko, saj bo red tako sprejel vase slovensko kri in se sklenil z ljudstvom, sredi katerega bo v Stični živel in deloval. Bog jih skozi trpljenje vodi v jasne, srečne in svobodne dni, mrak Golgote je prešel v Velikonočno zmago: križ bo zakraljeval vsej slovenski zemlji, nad ljudstvom pa bo bedela Mati Marija, slovenskih src kraljica. Med hvalnicami Mariji Gorazd v obleki samostanskega novica odnese križ na čelu procesije na kraj, ki ga je za novo cerkev in samostan izbral sam Bog.

Opombe

Obnova citirana po Alenka Goljevšček: Metod Turnšek. Taras Kermauner: Križ čez blato: Blato v izviru in izteku 2. Ljubljana: Slovenski gledališki muzej,1997.

Viri

Taras Kermauner: Križ čez blato: Blato v izviru in izteku 2. Ljubljana: Slovenski gledališki muzej,1997.

Slovenska dramska dela
Dela Metoda Turnška
Knjige leta 1936


text:
Susan Meekins Sullivan (born December 24, 1946) is an American politician.

Sullivan was born in Mountain View, Anchorage, a neighborhood in Anchorage, Alaska Territory. Sullivan graduated from Anchorage High School in 1965 and received her bachelor's degree in business and economics from Alaska Methodist University in 1970. She also went to University of Alaska for pre-elementary education in 1972 and was involved with the land law business. Sullivan served in the Alaska House of Representatives in 1975 and 1976 and was a Democrat. Her father Russ Meekins Sr. and her brother Russ Meekins Jr. also served in the Alaska State Legislature.

Notes

1946 births
Living people
Politicians from Anchorage, Alaska
Alaska Pacific University alumni
University of Alaska alumni
Women state legislators in Alaska
Democratic Party members of the Alaska House of Representatives
21st-century American women


text:
La Comunità collinare del Gavi, chiamata anche Unione collinare del Gavi, è un'unione di tre comuni della provincia di Alessandria nella zona di produzione del Cortese di Gavi. Nata nel 2004 ne fanno parte i comuni di:
Tassarolo (dal 2007)
Capriata d'Orba (dal 2004)
Francavilla Bisio (dal 2004)

È uscito il comune di Gavi che ne ha fatto parte dal 2004 all'aprile 2005. Ha sede in piazza Garibaldi 5 a Capriata d'Orba, il comune più grande della comunità collinare. La comunità collinare fa 2.915 abitanti totali.

Abitanti

Voci correlate
 Comunità collinare

Provincia di Alessandria
Comunità collinari


text:
22 Близнецов (, HD 46516) — одиночная звезда в созвездии Близнецов на расстоянии приблизительно 774 световых лет (около 238 парсеков) от Солнца. Видимая звёздная величина звезды — +7,09m.

Характеристики
22 Близнецов — белая звезда спектрального класса A0. Радиус — около 2,51 солнечных, светимость — около 61,39 солнечных. Эффективная температура — около 10051 К.

Примечания


text:
Quinn Fawcett is the pen name of a pair of authors, Chelsea Quinn Yarbro and Bill Fawcett, who also write separately. Among their collaborations are a series of mysteries featuring Victoire Vernet, fictional wife of one of Napoleon's generals; a series featuring Sherlock Holmes's brother Mycroft; and a series fictionalizing the espionage experiences of James Bond creator Ian Fleming.

Bibliography

Mme. Vernet books
Napoleon Must Die (1993, )
Death Wears a Crown (1993, )

Mycroft Holmes books
Against The Brotherhood (1997, )
Embassy Row (1998, )
The Flying Scotsman (1999, )
The Scottish Ploy (2000, )

Ian Fleming books
Death to Spies (2002, )
Siren Song (2003, )
Honor Among Spies (2004, )

References

20th-century American novelists
21st-century American novelists
American crime fiction writers
Collective pseudonyms


text:
Rising Finland was a Finnish political association founded on October 5, 1940. It aimed to "nurture the Spirit of the Winter War", promote the idea of a united people, to reorganize the bourgeois party field and to create a stronger leadership and increasing personal responsibility. According to the organization, its goal was to bring together citizens around national symbols whose value was "perceived by all our people in the great trials of the 1939-1940 War of Independence".

The organization was founded by Vilho Helanen, director of the extremist nationalist and far-right Academic Karelia Society (AKS), who also served as chairman of the board. Helanen was also a vocal supporter of National Socialism and Adolf Hitler. Many were members of the AKS or the far-right Patriotic People's Movement (IKL). Rising Finland had many influential members in important positions, including Minister of Foreign Affairs Eljas Erkko.

Rising Finland and its program, which borrowed from Nazis, received a lot of positive publicity in the press. Rising Finland was remarkable among multitude of extreme right organisations in that it supported cross-party cooperation and worked with National Progressive Party, among others. However, Helanen's calls for reorganisation of the state aroused suspicion in some of the traditional parties. In addition the chairman of the fascist IKL Vilho Annala considered Rising Finland a competitor to his own party. Rising Finland is notable for having formed , the Family Federation of Finland, together with Association of Finnish Culture and Identity to increase population and promote wellbeing of families, active to this day. The organisation originally strongly promoted eugenics and forced sterilisations.

Board

Ph. D. Vilho Helanen, Chairman
agronomist Paavo A. Viding, vice chairman
Judge Eero Mantere, vice chairman
Professor Arvo Ylinen, vice chairman
D.Sc. Reino Castrén, member
engineer MA Haro, member
agronomist EJ Korpela, member
J.S.D. Veli Merikoski, member
editor-in-chief Yrjö Niiniluoto, member
Sc.D IO Nurmela, member
M.Sc. LA Puntila, member
Director General Eero Rydman, member
M.Sc. Jussi Saukkonen, member
M.D. Pauli Soisalo, member
M.Sc. Erkki Virta, member
M.Sc. Yrjö Vuorjoki, member
M.D. Saara Väyrynen, member

Sources
 Pekka Peitsi, Suomen kansan eheytymisen tie Luku 6, s. 48-52
 Nouseva Suomi. Nousevan Suomen julkaisuja N:o 1. Helsinki 1940

References

Political organisations based in Finland
Far-right politics in Finland
Nazi parties
Nazism in Finland


text:
Il Lago dell'Orso (in rumeno: Lacul Ursului; in ungherese: Medve-tó) è un lago termale salato situato a Sovata, nel distretto di Mureș, Transilvania, Romania. nella stessa località sono presenti anche altri laghi termali: il Lago Alunis, il Lago Rosso, il Lago Verde e il Lago Nero.

Il lago salato si è andato formandosi nel 1875 e la sua forma ricorda quella di un orso, da cui prende il suo nome.

Il contenuto di sale sulla superficie è di 100 g / l , mentre nei punti più profondi raggiunge la concentrazione di 220-300 g / l.

A causa del fenomeno eliotermico, l'acqua si riscalda anche fino a 35 °C fino a 2 metri; ma allo strato più caldo del laghetto, sono stati misurati 80 °C. La sua temperatura diminuisce per l'afflusso di acqua dolce e la presenza dei bagnanti.

L'acqua del lago è stata utilizzata per curare l'infertilità sin dagli inizi del XX secolo, ma è anche indicata per il trattamento delle malattie reumatiche e infiammatorie .

Storia
Nella posizione attuale del lago, fino al 1875 esisteva pascolo, nel mezzo del quale vi era una buca, scavata nella montagna di sale e in cui confluiva l'acqua proveniente da due torrenti.

Il 27 maggio 1875, alle ore 11 del mattino, due guardiani del sale stavano raccogliendo il fieno, quando arrivò una pioggia torrenziale, che spazzò via tutto il fieno e allagò la depressione completamente, cosicché tuttora il Lago dell'Orso esiste ancora. La massa d'acqua scioglie il sale sottostante, mentre la lunga vita del lago è dovuta anche al fatto che i due torrenti hanno una portata d'acqua molto debole. Il lago è situato su un deposito di sale, che ha una profondità di tre chilometri. In 1000 grammi di acqua ci sono 330 grammi di sale.

Il potenziale del lago fu osservato per la prima volta dal proprietario terriero Illyés Lajos Sófalvi, che fondò ufficialmente la Felső-Szovátát nel 1900. Per questo motivo, il lago fu inizialmente chiamato Lage Illyés. La guida turistica del bagno del 1902 indica la denominazione "Illyés-féle Medve-tavat". Dopo il 1910 venne chiamato semplicemente Lago dell'Orso.

Caratteristiche termali

Note

Altri progetti

Orso
Orso
Sovata


text:
François-Louis Godon (Bagneaux, 1755-Bayona, 17 de enero de 1800) fue un marchante de arte y relojero.

Biografía
Tras ser relojero del rey de Francia Luis XVI, el 9 de mayo de 1786 fue nombrado relojero de Cámara de rey de España Carlos III y también lo fue de su hijo Carlos IV. Desde noviembre de 1787 realizó envíos de joyas muy importantes desde Francia a España. En Madrid también se encargaba de importar muebles de lujo. Hoy varios de sus relojes decoran edificios oficiales, como el Palacio de la Moncloa o el Palacio Real de Madrid.

Referencias

Relojeros
Nacidos en Borgoña-Franco Condado
Fallecidos en Bayona (Francia)


text:
Matthew Clayton "Matt" Long (ur. 18 maja 1980 w Winchester) – amerykański aktor.

Życiorys
Urodził się w Winchester w Kentucky. Wychowywał się z młodszym bratem. Zaczął grać w przedstawieniach w szkole podstawowej. Był członkiem braterstwa Sigma Alpha Epsilon. Studiował na Western Kentucky University, gdzie poznał swoją przyszłą żonę Lora Chaffins. Wzięli ślub 23 kwietnia 2005. Zamieszkał w Hollywood.

Po ukończeniu uniwersytetu, w 2002 przeniósł się do Nowego Jorku i znalazł pracę w wielu produkcjach teatralnych. Zadebiutował na ekranie jako szeregowy Smith w przygodowym dramacie wojennym The Greatest Adventure of My Life (2002) u boku Pata Hingle'a. W latach 2004-2005 występował w roli Jacka McCallistera w dobrze przyjętym przez krytyków serialu The WB Jack & Bobby z Christine Lahti i Loganem Lermanem. Po występie w telewizyjnym dreszczowcu Pajęczyna pozorów (Deceit, 2006) z Emmanuelle Chriqui, zagrał postać młodego Johnny'ego Blaze'a w komiksowej adaptacji Ghost Rider (2007) i rolę Tylera Prince'a w komedii Sydney i siedmiu nieudaczników. Powrócił na mały ekran grając idealistycznego współpracownika Dylana Hewitta w serialu ABC The Deep End (2010). Następnie przyjął rolę doktora Kyle'a Sommera w serialu fantastycznonaukowym SyFy Helix (2015). W 2019 został zaangażowany do roli Zeke'a Landona w serialu NBC Turbulencje (Manifest).

Filmografia

Filmy

Seriale Tv

Przypisy

Linki zewnętrzne

Amerykanie pochodzenia irlandzkiego
Amerykanie pochodzenia szkockiego
Amerykańscy aktorzy filmowi
Amerykańscy aktorzy teatralni
Amerykańscy aktorzy telewizyjni
Urodzeni w 1980


text:
Voices of Goldstein is a community group that is part of the wider Voices movement in Australia.

History
The Voices movement began in Indi in an effort to have local voices heard by their local member of parliament. When they felt they were not being listened to, they ran an ultimately successful campaign to get an independent elected to parliament.

In 2021 a group in the Melbourne electorate of Goldstein wanted their views better represented with the local member, Tim Wilson, on the issue of climate and government integrity.

In November 2021 the group announced that they would endorse Zoe Daniel as their candidate for the 2022 federal election.

Reactions

Endorsements
The group was endorsed by Ian Macphee, the first member for Goldstein, and a minister in the Liberal Fraser Government. In his endorsement Macphee said "I believe grassroots activity is imperative and can be done by supporting good independent candidates."

Opposition
The Liberal party has opposed Voices of Goldstein on the grounds that their support and money is coming from supporters of the Greens and the Extinction Rebellion. These claims are countered by the group who claim that they also have many disaffected Liberals as members as well as members of Labor and Greens.

See also
Cathy McGowan
Voices for Indi
Voices groups in Australia
Zoe Daniel

References

Participatory democracy
Political advocacy groups in Australia


text:
Hyponephele glasunovi är en fjärilsart som beskrevs av Grum-grshimailo 1893. Hyponephele glasunovi ingår i släktet Hyponephele och familjen praktfjärilar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Praktfjärilar
glasunovi


text:
Carriera
Con  ha disputato i Campionati mondiali del 2018.

Dal 2019 al 2020 è stata vice-allenatore alla James Madison University.

Note

Collegamenti esterni

 Scheda su jmusports.com


text:
Ardegão, Freixo e Mato es una freguesia portuguesa del municipio de Ponte de Lima, distrito de Viana do Castelo.

Historia

Fue creada el 28 de enero de 2013 en aplicación de una resolución de la Asamblea de la República de Portugal promulgada el 16 de enero de 2013 con la unión de las freguesias de Ardegão, Freixo y Mato, pasando su sede a estar situada en la antigua freguesia de Freixo.

Demografía

Referencias

Enlaces externos

Freguesias de Ponte de Lima


text:
Onomastica
Lattanzio – nome proprio di persona italiano maschile

Persone
Lattanzio – scrittore, retore e apologeta romano
Lattanzio da Rimini (... – dopo il 1524) – pittore italiano
Carlo Lattanzio (1997) – calciatore argentino, di ruolo attaccante
Paolo Lattanzio (1979) – politico italiano
Ruggiero Lattanzio (1912-1987) – medico e docente italiano
Vito Lattanzio (1926-2010) – politico e medico italiano, deputato ininterrottamente dal 1958 al 1994

Pagine correlate
Lattanzi


text:
Cratoplastis barrosi är en fjärilsart som beskrevs av D'almeida 1968. Cratoplastis barrosi ingår i släktet Cratoplastis och familjen björnspinnare. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Björnspinnare
barrosi


text:
Lahinja je lahko:

 reka Lahinja
 naselje Mala Lahinja
 naselje Velika Lahinja
 Krajinski park Lahinja


text:
Mahmudabad  steht für
 Mahmudabad (Indien)
 Mahmudabad (Pakistan)
 Mahmudabad (Verwaltungsbezirk)


text:
Shaligowraram is a village in Nalgonda district of the Indian state of Telangana. It is located in Shaligowraram mandal of Nalgonda division. It is the headquarters of Shaligouraram mandal.

Government and politics
The major political parties are the Indian National Congress, Bharatiya Janata Party, Telangana Rashtra Samithi, and other [[Various Communist/Leftist Parties in India|left parties]

References

Villages in Nalgonda district
Mandal headquarters in Nalgonda district


text:
Pedethma pinnipenis es una especie de insecto coleóptero de la familia Chrysomelidae. Fue descrita científicamente en 2000 por Lingafelter & Konstantinov.

Referencias

Pedethma
Insectos descritos en 2000


text:
Acleris aurichalcana is a species of moth of the family Tortricidae. It is found in South Korea, China (Shensi), Japan and Russia (Amur).

The wingspan is about 20 mm.

The larvae feed on Tilia japonica, Tilia tuan, Tilia amurensis, Tilia maximowitziana and Lespedeza bicolor.

References

Moths described in 1865
aurichalcana
Moths of Asia


text:
Anyarude Bhoomi () is a 1979 Indian Malayalam-language film directed by Nilambur Balan and produced by Unmachithra. The film stars Chowalloor Krishnankutty, Nilambur Balan, Amina and Kozhikode Sharada in the lead roles. The film has musical score by A. T. Ummer. The film marks the debut of Mamukkoya.

Cast

Chowalloor Krishnankutty
Nilambur Balan
Amina
Kozhikode Sharada
Kunjandi
Lalithasree
Mamukkoya
Master Anwar
Nilambur Ayisha
Zeenath
Vijayalakshmi

Soundtrack
The music was composed by A. T. Ummer and the lyrics were written by Bichu Thirumala.

References

External links

1979 films
1970s Malayalam-language films


text:
Eric Allen Ravotti (born March 16, 1971) is a former American football linebacker who played three seasons with the Pittsburgh Steelers of the National Football League (NFL). He was drafted by the Steelers in the sixth round of the 1994 NFL Draft. He played college football at Pennsylvania State University and attended Freeport Senior High School in Freeport, Pennsylvania.

External links
Just Sports Stats

Living people
1971 births
Players of American football from Pennsylvania
American football linebackers
Penn State Nittany Lions football players
Pittsburgh Steelers players
People from Freeport, Pennsylvania


text:
El .357 SIG o 9 × 22 mm en el sistema métrico, es un cartucho para pistola producido por el fabricante de armas suizo SIG-Sauer en colaboración con el fabricante de munición estadounidense Federal Cartridge.

Desarrollo

Cuando a instancias del FBI se redujo la potencia del 10mm Auto, a fin de reducir el retroceso para facilitar el entrenamiento y evitar problemas de manejo con personas menos corpulentas (como los agentes femeninos), apareció un nuevo cartucho que ofrecía ese nuevo nivel de potencia, siendo más pequeño y manejable: el .40 S&W, que demostró un equilibrio entre prestaciones balísticas y manejabilidad excelente. No tardó en popularizarse.

Basándose en el .40 S&W, apareció un cartucho "wildcat" (de diseño "casero"), que básicamente usaba una vaina ("casquillo") del .40 S&W abotellada, a fin de montar una bala del 9 mm Parabellum. El resultado fue tan bueno que la SIG Sauer decidió adoptarlo y terminó por fabricarse en serie.

Prestaciones

El .357 SIG dispara una bala de 9 mm a una velocidad mucho mayor que la Parabellum, sin que el cartucho sea mucho más grande y sin mucho más retroceso, de hecho, menos que el del .40, ya de por sí manejable. La potencia es solo un 20% menor que la de un .357 Magnum, a pesar de ser bastante más corto. Lo que permite fabricar pistolas con empuñaduras lo bastante pequeñas como para adaptarse a la mano de casi cualquier usuario.
Además del SIG Sauer P226, Glock creó los 31,32 y 33 en .357 SIG.

Los detractores de este calibre dicen que tiende a gastar demasiado rápido el cañón de las armas, acortando su vida útil, en comparación con otras municiones.

Enlaces externos

 Cartucho .357 SIG

Cartuchos para pistolas y fusiles
Armas de fuego de .357 SIG
Armas de Suiza


text:
Eupeodes montanus är en tvåvingeart som först beskrevs av Charles Howard Curran 1925.  Eupeodes montanus ingår i släktet fältblomflugor, och familjen blomflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Fältblomflugor
montanus


text:
«Софія Перовська» — радянський художній фільм 1967 року, знятий на кіностудії «Мосфільм».

Сюжет
Молода дворянка Софія Перовська, дочка генерал-губернатора Петербурга, захоплена революційними ідеями. Не знаходячи розуміння серед близьких, вона залишає рідну домівку. «Ходіння в народ» дає Перовській безцінний досвід і знання життя — працюючи акушеркою, вона бачить важке життя простого народу, його темряву і покірність. Якось раз її заарештовують прямо під час прийому пологів — але вночі вона тікає з-під конвою на станції, сівши на поїзд, що проходив повз.

Знайомство з молодим народовольцем Желябовим переростає в сильне почуття, він зізнається Перовській в любові, вона відповідає йому взаємністю. Партія «Народна воля», до якої входять Желябов і Перовська, вступає на шлях терору і дає вирок царю — смерть. Незабаром приходить звістка про арешт Желябова, але це тільки додає Перовській рішучості — вона бере на себе керівництво однодумцями і їм вдається здійснити задумане — вбити Олександра II.

Під час замаху Рисаков першою бомбою пошкоджує карету імператора, а від бомби, кинутої Гриневицьким, отримують смертельне поранення імператор і сам метальник. Через кілька днів після замаху заарештовують і саму Перовську. На допитах Перовська тримається незалежно і з гідністю, заявляючи: «Я стратила не людину, а деспотизм». На упізнання їй приносять голову Гриневицького, який загинув під час замаху, оскільки його особистість не змогли встановити. Перовська повідомляє суду про вагітність Гельфман, завдяки чому тій вдається уникнути смертного вироку.

Отримавши право на останнє слово, Желябов вимовляє на суді революційну промову. Перовській дозволяють побачення з матір'ю, вона відмовляється подати прохання про помилування і пише останнього листа рідним. У день страти в'язнів в чорному одязі і з табличками «царевбивця» на грудях доставляють на площу, де встановлений ешафот і вже приготовлені п'ять домовин.

У ролях

  Олександра Назарова —  Софія Львівна Перовська
  Віктор Тарасов —  Андрій Іванович Желябов
  Борис Хмельницький —  Микола Іванович Кибальчич
  Георгій Тараторкін —  Ігнатій Іоахімович Гриневицький
  Олександр Лук'янов —  Тимофій Михайлович Михайлов
  Володимир Колокольцев —  Микола Іванович Рисаков
  Катерина Райкіна —  Геся Міровна Гельфман
  Тамара Абросімова —  Віра Миколаївна Фігнер
  Кіра Головко —  мати Перовської
  Григорій Кирилов —  Лев Миколайович Перовський
  Владислав Стржельчик —  Олександр II / слідчий
  Юхим Копелян —  Михайло Таріелович Лоріс-Меліков
  Світлана Коркошко —  Катерина Михайлівна Долгорукова
  Костянтин Худяков —  Георгій Валентинович Плеханов
  Віктор Маркін —  Лев Олександрович Тихомиров
  Зінаїда Славіна —  Корнілова
  Геннадій Юдін —  Кох
  Борис Бібіков —  голова суду
 Олексій Головін —  прокурор
  Юрій Родіонов —  слідчий
  Тетяна Панкова —  тюремна наглядачка
  Віктор Байков —  двірник, свідок на суді
  Микола Кузьмін —  кат
  Лаврентій Масоха —  жандармський офіцер

Знімальна група
 Режисер — Лео Арнштам
 Сценаристи — Євген Габрилович, Лео Арнштам
 Оператори — Олександр Шеленков, Іоланда Чен
 Композитор — Дмитро Шостакович
 Художники — Саїд Меняльщиков, Семен Валюшок

Посилання

Фільми СРСР 1967
Фільми Лео Арнштама
Фільми студії «Мосфільм»
Історичні фільми СРСР
Біографічні фільми СРСР
Біографічні фільми про жінок


text:
Ivan Mařák (* 26. července 1962 Uherské Hradiště) je český politik a ekolog, v letech 2008 až 2020 zastupitel Zlínského kraje a v letech 2012 až 2016 náměstek hejtmana. V letech 2006 až 2010 a opět od roku 2014 zastupitel města Uherské Hradiště, člen KSČM.

Život
V letech 1980 až 1985 vystudoval Lesnickou fakultu Vysoké školy zemědělské v Brně (získal tak titul Ing.).

Následně v letech 1986 až 1994 pracoval jako samostatný výzkumný pracovník v oddělení šlechtění dřevin ve Výzkumném ústavu lesního hospodářství a myslivosti v Uherském Hradišti.

V roce 1992 začal působit jako lektor a zkušební komisař myslivosti v Okresním mysliveckém spolku v Uherském Hradišti. Od roku 1994 je ekologem státního podniku Povodí Moravy, konkrétně závodu Střední Morava se sídlem v Uherském Hradišti.

Příležitostně přednáší na školách. Od roku 2009 také působí jako člen dozorčí rady společnosti Regionální podpůrný zdroj.

Ivan Mařák je ženatý, má dvě děti.

Politické působení
Od roku 1990 je členem KSČM.

Do politiky vstoupil, když byl v komunálních volbách v roce 2006 zvolen za KSČM do Zastupitelstva města Uherského Hradiště. Navíc byl ve volebním období 2006 až 2010 i předsedou Finančního výboru. V komunálních volbách v roce 2010 se pokoušel mandát zastupitele města obhájit, ale neuspěl. Působil také jako člen Komise pro životní prostředí Rady města Uherského Hradiště. V komunálních volbách v roce 2014 se do zastupitelstva vrátil, kdy se posunul díky preferenčním hlasům z původního 7. místa na konečné 2. místo. Ve volbách v roce 2018 mandát obhájil jakožto lídr kandidátky.

V krajských volbách v roce 2004 kandidoval za KSČM do Zastupitelstva Zlínského kraje, ale neuspěl. Krajským zastupitelem se stal až po volbách v roce 2008, kdy vedl kandidátku KSČM. Působil ve Finančním výboru a předsedal Krajskému klubu zastupitelů KSČM. V krajských volbách v roce 2012, kdy opět vedl kandidátku KSČM, mandát krajského zastupitele obhájil. V listopadu 2012 byl pak zvolen uvolněným náměstkem hejtmana Zlínského kraje pro oblasti územní plánování, životní prostředí a rozvoj venkova. Ve volbách v roce 2016 byl už po třetí lídrem kandidátky KSČM ve Zlínském kraji a mandát krajského zastupitele obhájil. Skončil však ve funkci náměstka hejtmana. V krajských volbách v roce 2020 byl opět lídrem kandidátky KSČM ve Zlínském kraji, tentokrát však neuspěl.

Čtyřikrát neúspěšně kandidoval za KSČM ve Zlínském kraji ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR, a to v letech 2006, 2010, 2013 a 2021.

Ve volbách do Senátu PČR v roce 2014 kandidoval za KSČM v obvodu č. 81 – Uherské Hradiště. Se ziskem 6,98 % hlasů skončil na 7. místě a nepostoupil tak ani do kola druhého.

Reference

Čeští ekologové
Zastupitelé Zlínského kraje
Čeští místní politici
Členové KSČM
Absolventi Lesnické a dřevařské fakulty Mendelovy univerzity v Brně
Narození v roce 1962
Narození 26. července
Narození v Uherském Hradišti
Žijící lidé
Muži


text:
Casas GEO (BMV: GEOB / BM: XGEO) was a leading housing developer in Mexico and one of the largest in Latin America. The company was engaged in all aspects of design, development, construction, marketing, sales and delivery of mainly low-income housing developments in Mexico. With operations in 52 cities across 16 states, GEO was one of the most geographically diversified homebuilders in Mexico.

Since its inception, the company had sold more than 510,000 homes which currently provide housing to 2 million persons. Geo's business model focused mainly in the affordable entry level and economic segments.

In 2005, GEO entered the European market through the Latibex index, being the first housing company in Mexico to achieve this.

Reuters reported an announcement made by GEO to the Mexican stock exchange in 2019, that a court in Mexico City declared the company in a state of bankruptcy with effect from March 8 due to a failure to make its payments.

References

Companies listed on the Mexican Stock Exchange
Companies listed on the Madrid Stock Exchange
Companies based in Mexico City
Real estate companies of Mexico
Defunct companies of Mexico


text:
Absolute Beginners är ett soundtrack till filmen med samma namn. Albumet släpptes 1986.

Låtlista
Absolute Beginners -Framförd och gjord av David Bowie
Thats Motivation -Framförd och gjord av Bowie
Volare -Framförd av Bowie, gjord av Modugno & Migliacci
Absolute Beginners (instrumental) -Framförd av Gil Evans, gjord av Bowie
Killer Blow -Sade
Have you ever had it blue? -The style council
Quiet life -Ray Davis
Va va voom -Gil Evans
Having it all -Eight wonder
Selling out - Slim Gaillard
Riot city - Jerry Dammers
Boogie stop shuffle - Gil Evans
Ted ain't dead - Tenpole Tudor
Napoli - Clive Langer
Little cat - Jonas
Better get it in your soul - Gil Evans
What - Smiley culture

Musikalbum 1986


text:
Heiko Harborth (Celle (Baixa Saxônia), ) é um matemático alemão.

É professor de matemática da Universidade Técnica de Braunschweig, desde 1975, e autor de mais de 180 publicações matemáticas. Trabalha principalmente das áreas de teoria dos números, combinatória e geometria discreta, incluindo teoria dos grafos.

Ligações externas

Professores da Universidade Técnica de Braunschweig
Especialistas em combinatória
Matemáticos da Alemanha
Naturais de Celle (Baixa Saxônia)


text:
Episiphon sowerbyi är en blötdjursart som först beskrevs av Guilding 1834.  Episiphon sowerbyi ingår i släktet Episiphon och familjen Gadilinidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Tandsnäckor
sowerbyi


text:
Nathalie Déry (née le  à Cap-Santé dans la province du Québec au Canada) est une joueuse canadienne de hockey sur glace.

Biographie
Elle débute au hockey à l'âge de 8 ans. Elle joue dans des équipes de garçons jusqu'à 16 ans.

Carrière en club
Déry joue quatre saisons (de 1997 à 2001) pour les Patriotes de l'Université du Québec à Trois-Rivières  dans le championnat universitaire canadien. Considérée comme l'un des meilleures joueuses en défensive du circuit universitaire, elle aide les Patriotes à remporter une médaille de bronze aux championnats universitaires canadiens de 1998. Elle devient la capitaine des Patriotes.

De 2002 à 2006, elle évolue pour l'Avalanche du Québec dans la Ligue nationale de hockey féminin.  Puis en 2006-2007, elle passe à l'Axion de Montréal.En proie à des difficultés financières, la Ligue nationale de hockey féminin cesse ses activités en 2007.

En 2007-08, elle rejoint les Stars de Montréal dans la Ligue canadienne de hockey féminin. Elle participe à cinq conquêtes du championnat de ligue et à trois conquêtes de la Coupe Clarkson (2009, 2011 et 2012). Elle se démarque par sa stabilité en zone défensive et sa capacité à relancer rapidement l'attaque de ses coéquipières.

Sélection du Québec
Déry gagne l'Or avec l'équipe du Québec lors des championnats canadiens  de 1999  et de 2002. Elle gagne également l'Argent en 2001 et le bronze en 2003.

Carrière d'entraîneuse
Depuis 2010, elle travaille comme assistant-entraîneuse pour les Stingers de Concordia dans le championnat universitaire canadien.

Hors de la glace, elle était directrice adjointe de l'École secondaire Dalbé-Viau, avec sous sa responsabilité quelque 400 étudiants adolescents. Déry était la directrice adjointe de l'École secondaire des Sources et elle s'occupait des élèves du quatrième et cinquième secondaire ainsi que les élèves du programme Sport-études.

Références

Joueuse canadienne de hockey sur glace
Joueuse des Canadiennes de Montréal
Naissance en juin 1976
Personnalité québécoise liée au sport
Défenseuse de hockey sur glace


text:
Trypocopris inermis is een keversoort uit de familie mesttorren (Geotrupidae). De wetenschappelijke naam van de soort werd in 1832 gepubliceerd door Édouard Ménétries.

Mesttorren


text:
Dieudonné Smets, né le  à Heure-le-Romain et mort le  à Oupeye, est un coureur cycliste belge. Il fut professionnel de 1927 à 1937.

Palmarès
 1922
  du Tour de Belgique indépendants
 1926
 Liège-Bastogne-Liège
 Champion de Belgique sur route indépendants
  du championnat de Belgique de cyclo-cross

Lien externe

Coureur cycliste belge
Naissance en août 1901
Naissance à Oupeye
Décès en novembre 1981
Décès à Oupeye
Décès à 80 ans