text:
Брюхо́вичі — селище міського типу у складі Львівської міської об'єднаної територіальної громади, підпорядковане Шевченківському району міста Львова. Складається з кількох масивів забудови серед мальовничих пагорбів та соснових і мішаних лісів.

Селище є центром Брюховицького старостинського округу Львівської міської об'єднаної територіальної громади.

Населення
За даними всеукраїнського перепису населення 2001 року в селі мешкало 5806 осіб:

Географія

Селище розташоване на північний захід від Львова, у центральній частині Львівської області та межує, на півночі з селами Львівської міської об'єднаної територіальної громади — Малими Грибовичами та Волею-Гомулецькою, на заході з селом Бірки, Івано-Франківської СОТГ, Яворівського району.

Брюховичі лежать на стику Сянсько-Дністровської вододільної рівнини та Розточчя. Через південно-західну частину селища проходить Головний європейський вододіл, що ділить басейни рік Балтики та Чорномор'я.

Розточчя вузькою грядою проходить з півночі у північно-західному напрямку, різко понижуючись до Брюховицької долини, яка є складовою частиною Білогорсько-Мальчицької прохідної долини. Різні види рельєфу зумовили велику різноманітність краєвидів, які милують око. Височини, що піднімаються над Брюховицькою долиною на 318—337 метрів, мають вигляд узгір'їв, порослих лісом. Зі сходу до селища прилягає Брюховицький ліс, з півночі — лісовий заказник «Гряда». Глибоко в Розточчя врізається долина Голоско, дно якої покрито пісками, що простягаються до Брюховичів.

Південна частина селища — це забудовані селищні території, північна частина — це зона санаторно-рекреаційних закладів, східна частина — зона рекреаційних територій та селищного центру.

Топоніми
Вперше поселення згадується в документах за 1440 рік. Грамотою польського короля Владислава ІІІ, датованою 21 липня 1444 року, було дозволено заселяти «кметям, хліборобам та корчмарям» землі на березі річки Брюхівчанка. Саме назва річки й дала назву новому поселенню.

Урбаноніми

В Брюховичах нараховується понад 110 вулиць, у тому числі 3 проїзди.

Вулиці:

 Арктична
 Балабанівка
 Бірківська
 Бічна Арктична
 Бічна Бурденка Миколи
 Бічна Бурштинова
 Бічна Вербова
 Бічна Дитяча
 Бічна Кліматична
 Бічна Коновальця Євгена
 Бічна Курортна
 Бічна Макаренка Антона
 Бічна Львівська
 Бічна Паркова
 Бічна Озерна
 Бічна Отця Іздрика Андрія
 Бічна Паркова
 Бічна Фруктова
 Бічна Ясна
 Букова
 Бурденка Миколи
 Бурштинова
 Вербова
 Верескова
 Весняна
 Висока
 Вишнева
 Відпочинкова
 Вільхова
 Волошкова
 Гайова
 Гомулецька
 Горіхова
 Горобинова
 Грабова
 Грушева
 Далека
 Дитяча
 Долинна
 Довбуша Олекси
 Жасминова
 Житня
 Журавлина
 За Мостом
 Заможня
 Запашна
 Івасюка Володимира
 Калинова
 Кленова
 Кліматична
 Коновальця Євгена
 Коротка
 Крукова Гора
 Крута
 Курортна
 Лікарська
 Лісна
 Львівська
 Макаренка Антона
 Малинова
 Мальвова
 Музейна
 Над Ставом
 Насипна
 Невеличука Сергія
 Незалежності України
 Нова
 Ожинова
 Озерна
 Осикова
 Отця Іздрика Андрія.
 Очеретяна
 Паркова
 Підлісна
 Під Гаєм
 Під Горою
 Під Осовою
 Піщана
 Пляжна
 Побутова
 Полунична
 Польова
 Потічок
 Приколійова
 Прилуцька
 Проліскова
 Пшенична
 Ряснянська
 Садова
 Світла
 Селищна
 Середня
 Січових Стрільців
 Скитницька
 Скочня
 Сливова
 Смолиста
 Солов'їна
 Соляк
 Сонячна
 Соснова
 Соснова Поляна
 Спортова
 Стикова
 Сунична
 Сухомлинського Василя
 Теплична
 Тиха
 Тіниста
 Труша Івана
 Фруктова
 Хвойна
 Чорнична
 Широка
 Шкільна
 Яблунева
 Ягідна
 Ясенева
 Ясна

Проїзди:

 Курортний
 Листяний
 Луговий

Житлові квартали:

 Поле Чудес
 Царське село

Символіка

Виявлені в архівах печатках громади Брюховичів з XIX століття містять зображення трьох ялинок: середня вища, а дві інші — однакові, але меншої висоти. На підставі цих символів були опрацьовані проєкти герба та прапора Брюховичів (автори — А. Гречило та І. Сварник), які 26 вересня 1991 року затверджено ухвалою селищної ради народних депутатів.

Герб Брюховичів: у срібному полі на зеленій основі три зелені ялини, середня з яких вища від двох інших.

Прапор Брюховичів: квадратне полотнище, розділене горизонтально; на верхній білій частині (висотою в ¾ ширини прапора) — три стилізовані зелені ялинки, середня з яких вища від двох інших; нижня частина — зелена.

Знаки символізують селище як курорт та вказують на його розташування серед густих лісів.

Історія
Територія селища була заселена ще з найдавніших часів. Археологічні дослідження виявили в Брюховичах кілька поселень кам'яної доби. У районі вулиці Фруктової проводили розкопки археологи Інституту українознавства імені І. Крип'якевича НАН України та виявили кам'яні вироби часів мезоліту (культура Вороців-Старуня VI—IV тис. до н. е.), а також залишки печерного поселення. За місцевими переказами на горбі, що звеличується над місцевим цвинтарем, колись було язичницьке капище.

Часи Речі Посполитої (1340—1772)
Про початки освоєння території нинішніх Брюховичів багато відомостей подає Денис Зубрицький у «Хроніці міста Львова». Король Владислав II Ягайло своїм привілеєм від 18 вересня 1415 року надав Львову великі обшири-розлогі ґрунти, порослі чагарником та лісами, що належали Львівському староству, з правом використовувати їх та закладати колонії. На цих територіях згодом виникли міські села Кульпарків, Білогорща та Брюховичі.

Поселення вперше згадується в документах за 1440 р.: у книзі Львівського ґродського суду міститься запис про спір між мешканцем Дублян, дворянином Микитою, та кметями Брюхович — за позовом останніх.

Король Владислав III Варненчик, перебуваючи у Буді над Дунаєм, своїм привілеєм від 21 липня 1444 року дозволено було заселяти «кметям, хліборобам та корчмарям» — втікачам від татарських набігів. Цей привілей підтвердив король Александер Ягеллончик у 1503 році.

У 1576 році львівські міщани протестували проти того, аби міські маєтки (Кульпарків, Клепарів, обидва Голоска, Замарстинів, Білогорща й Брюховичі) перебували у власності дванадцяти райців чи їхніх родин і стали для них джерелом прибутків. 1600 року місто заснувало у Брюховичах свою папірню, яку 1614 року віддали в оренду Ференцові Зелінському.

Коли у 1635 року король зобов'язав місто щоденно давати на фортифікацію передмість по 12 тяглих і 6 піших підданих, райці Львова наказали осадникам Брюховичів та інших міських сіл відробляти щотижня, замість двох, чотири дні з лану. Мешканці Брюховичів Микола Литвинів та Проник Головачів внесли протест проти львівської влади до міського суду. Скарга дійшла до короля Владислава IV, який призначив для її розгляду виконавчу комісію у складі архієпископа Станіслава Гроховського й коронного рефендаря Залеського. У присутності комісії львівський раєцький уряд засудив непокірних мешканців передміських сіл — «одних на шмагання поворозами на сходах ратуші, інших на колоду. Ще інших на орчик доти, доки не відроблять повинностей, а одного, Яцька Іванового з Малого Голоска, який вдарив на сполох у дзвін, коли міські слуги хотіли виганяти на роботу, засудили, щоб був скараний мечем по шиї».

Міський радний Львова Мартин Ґросваєр, який узяв на себе обов'язок керувати обороною Львова під час облоги міста військами Богдана Хмельницького та Тугай-бея 5 жовтня 1648 року пише, що вночі «неприятель не наступав, лише спалив міське село Брюховичі, вирізав чоловіче населення, а білоголову стать забрав у неволю, знищивши нечисленні маєтки».

Часи Австро-Угорської імперії (1772—1918)
Брюховичі залишились у складі Економії маєтків Львова до 1862 року. Місто отримало прибутки від брюховицьких лісів, млинів та каменоломень. У 1886 році через Брюховичі прокладено залізницю Львів—Белжець, що стало стимулом для створення в селі відпочинкових осель та вілл для заможних львів'ян. На місці піщаних дюн висаджували сосни, що покращило рекреаційні умови місцевості. 1891 року утворено Товариство власників нерухомості в Брюховичах, яке намагалось зберегти довколишні лісові ландшафти. 1898 року виділено 24 морги лісу (морг — 0,56 га) поблизу залізничної станції для створення лісопарку.

У 1867 та 1899 роках було збудовано дві римо-католицькі дерев'яні каплиці, які було знищено пожежею під час другої світової війни.

Від 1889 року Брюховичі почали розвиватися як рекреаційна зона Львова, селище було включене в офіційний список кліматичних курортів.

Події першої світової війни (1914—1918)

Наприкінці ХІХ століття на Лисій (З'явленській) горі, що здіймається над Брюховицьким цвинтарем було споруджено Брюховицький форт — один із 11 фортів зовнішнього поясу фортифікацій, що мав забезпечувати кругову оборону Львова. За описом Михайла Слободянюка, надрукованому у мілітарному альманасі «Цитаделя», форт був укріпленою артилерійською позицією на півбатареї (2—3 гармати) з цегляними траншеями для піхоти, яка обороняла підступи до гармат. Доступ до артилерійських позицій захищали два бічні цегляні каземати (стрілецькі галереї) з бетонним перекриттям на схилах гори. Між ними були ще два каземати для фронтального захисту форту. А центральну частину форту займали позиції для двох артилерійських гармат. Біля них — перекриті бетоном сховища для боєприпасів.

Під час російського наступу на Галичину у серпні-вересні 1914 року форт був залишений австрійським військом без бою. Натомість росіяни його укріпили та обороняли у червні 1915 року.

Зранку 22 червня 1915 року частини 2-ї австро-угорської армії під командуванням фельдмаршала-лейтенанта барона Едуарда фон Бьом-Ермолі увійшли до Львова Янівською дорогою. Росіяни не чинили їм опору та відступали на схід.

Листопадовий чин (1918—1920)

Восени 1918 року розпалася Австро-Угорська імперія, а на її уламках постав ряд незалежних держав. 1 листопада 1918 року, о 4-й ранку, у Львові розпочалося українське повстання, яке у історичних джерелах йменується як Листопадовий чин, метою якого було проголошення Західноукраїнської Народної Республіки) на історично українських землях Галичини, але проти цього були поляки, які хотіли, навпаки, приєднання цих земель до відновленої польської держави. Так без особливого спротиву, оскільки, австрійські, німецькі та угорські частини оголосили нейтралітет, підрозділи українських січових стрільців (1410 вояків та 60 унтер-офіцерів) під командуванням Дмитра Вітовського захопили більшість об'єктів, які відповідали за життєдіяльність міста (міська ратуша, залізничний вокзал, поштамт та багато ін.).

По полудню того ж дня полякам вдалося захопити гілку залізниці між Перемишлем та Львовом, а згодом і львівський двірець. Наприкінці листопада під тиском переважаючих польських сил українські частини залишили Львів. Одразу після залишення Львова була скликана військова рада Української Галицької Армії. Засідання військової ради відбувалася у Миклашівській плебанії, на якій узявши до уваги співвідношення сил, військове командування вирішило усіма можливими способами узяти місто в облогу та повернути його під свій контроль. Для виконання цих рішень необхідно було підтягнути сили та організувати підпілля. Було організовано мобілізацію на всій території Галичини. А Брюховичі, у свою чергу, були ключовим пунктом на західних підступах до Львова та місцем масивного спротиву поляків.

У Львові збройний опір тривав до 21 листопада 1918 року. Для того аби уникнути оточення, командувач армією Львівського гарнізону полковник Гнат Стефанів наказав українським частинам у ніч на 22 листопада залишити Львів, а натомість до міста увійшли передові частини війська польського. У ніч з 24 на 25 листопада 1918 року до оточеного Львова прибув польський генерал Тадеуш Розвадовський та перейняв командування у генерала Болеслава Роя. Новим командувачем було анонсовано наказ про подальший наступ.

Наприкінці грудня 1918 року бойові частини Української Галицької Армії розпочали свій наступ з метою перешкодити постачання залізницею до Львова продовольства, військового озброєння та допомоги для польського війська, що знаходилося в оточеному місті. Наміри українського командування були викриті генералом Розвадовським та за його командою військові підрозділи під командуванням майора Йосифа Сопотницького атакували тилові частини УГА поблизу Львова і тим самим зупинили наступ українців.

Друга невдала спроба наступу на Львів була здійснена на початку січня 1919 року, у історичних джерелах йменується, як Вовчухівська офензива та тривала з 15 січня до 19 березня 1919 року. На початку усе складалося вдало для галичан, але вчасно, для польського війська у ці події втрутилася Найвища рада країн Антанти, на вимогу якої просування частин Української Галицької Армії було зупинено на так званій, лінії Бартелемі.

Військові дії відновилися 2 березня 1919 року, а 19 березня польські війська увійшли до Перемишля та повністю відновили залізничне сполучення зі Львовом. Українським командуванням було запропоноване нове перемир'я тривалістю чотири доби, але польською стороною воно було відхилене, через те, що на допомогу останнім з Франції прибув добре вишколений та озброєний 80 000 корпус генерала Галлера.

Наприкінці квітня 1919 року Верховне командування війська польського розробило план наступу у Східній Галичині та на Волині, з метою остаточного знищення Української Галицької Армії та забезпечення безпеки польського населення, що населяє ці регіони.

Брюховицький форт — головний форпост українського Львова був захоплений польськими військами о 1-й годині ночі 29 квітня 1919 року і таким чином, після цього битва за Львів була остаточно програна. У липні 1919 року війська Української Галицької Армії відійшли за ріку Збруч.

Радянсько-польська війна (1920—1921)

Між двома війнами (1921—1939)
У 1925—1939 роках було споруджено костел Христа Царя за проектом архітектора Мар'яна Нікодемовича, що нині належить Українській Греко-Католицькій Церкві. За Польщі місцеві греко-католики належали до парафії у Великих Грибовичах, а у присілку Брюховичів Гомулець знаходилася невелика дерев'яна Троїцька церква, збудована 1756 році (за іншою інформацією — 1775 року).

Багато вілл у Брюховичах належало заможним львівським підприємцям, юристам, митцям. Вілла львівського архітектора Генрика Заремби стала місцем трагічних подій. 30 грудня 1931 року на віллі у Брюховичах вбили його 17-річну доньку Ельжбету. У вбивстві підозрювали гувернантку й економку — хорватку Риту Горгонову, яка була коханкою Генрика Заремби й народила від нього доньку. Судовий процес над Ритою Горгоновою тривав близько двох років.

Наприкінці 1934 року за проєктом, розробленим Анджеєм Тейсейре та за сприянням Секції Лижвярів Польського Татранського Товариства у Львові було збудовано один з найбільших спортивних об'єктів на території тогочасної Польщі — гірськолижний трамплін у Брюховичах, який відповідав також вимогам FIS та на якому можна було виконувати стрибки на відстань до 55 метрів.

За оцінкою Володимира Кубійовича, що станом на 1939 рік, населення Брюховичів складало 2120 осіб (24,5 % українців, 68 % поляків та 7 % юдеїв).

Початок другої світової війни. Перші Совіти (1939—1941)

23 серпня 1939 року була підписана угода про ненапад між Німеччиною та Радянським Союзом відома, як пакт Молотова — Ріббентропа. Пакт гарантував нейтралітет Радянського Союзу в конфлікті Третього Рейху з Польщею та країнами Заходу, та давав можливість повернення Радянським Союзом втрачених Росією у першій світовій війні територій. Таємним додатковим протоколом визначались сфери взаємних інтересів обох держав у Східній Європі та поділ Польщі між ними при очікуваному у ті дні нападі Німеччини на Польщу.

Німеччина почала виконувати умови цієї угоди, розпочавши польську компанію, тобто вже 1 вересня 1939 року напала на Польщу.

У вересні 1939 року довкола Брюховичів точились жорстокі бої між польськими та німецькими військами.

13 вересня 1939 року група генерала Казимежа Соснковського намагалась прорватися через Брюховицький ліс, який німці називали «Мертвий ліс» або «Ліс смерті» (), до Львова. В районі дороги на Брюховичі між німецькими гірськими стрільцями 98-го єгерського полку генерала Фердинанда Шернера та групою генерала Соснковського відбувся бій, у результаті якого останні опинилися в оточенні та були розбиті німецькою армією, що наступала.

Командир артилерійських складів № 6 в Брюховичах «Dinamit magazin», підполковник Л. Дмишевич, підрозділ якого протягом дня 20 вересня 1939 року успішно відбивав наступ німців, отримали наказ генерала К. Соснковського здаватися без знищення складів, з урахуванням небезпеки наслідків підриву боєприпасів складу для мешканців Львова та Брюховичів. Гарнізон брюховицьких артскладів, що мав відчутні втрати, але о 7-й ранку, 21 вересня 1939 року, виконуючи наказ генерала, здався німцям у повному складі — 16 офіцерів та 300 солдатів, попередньо знищивши чотири 155-ти міліметрової гаубиці.

22 вересня 1939 року, о 2-й годині по полудню, польський гарнізон Львова остаточно склав зброю і до 4-ї години по полудню Червона армія увійшла та зайняла Львів, а також приміські села, у тому числі й Брюховичі. Німецькі частини натомість відійшли з щойно зайнятих територій, оскільки діяли попередні домовленості між Німеччиною та СРСР (пакт Молотова-Ріббентропа). Фактично ці території були «звільнені» від польського панування і вже 1 листопада 1939 року у Москві Верховна Рада СРСР, у односторонньому порядку, на позачерговій сесії прийняла «Закон про включення Західної України до складу СРСР», з возз'єднанням з УРСР, а за два тижні в Києві Верховна Рада УРСР, також на позачерговій сесії прийняла «Закон про прийняття Західної України до складу УРСР». Так Західна Україна, у тому числі Львів та Брюховичі «де-факто» стали складовою частиною СРСР, а «де юре» остаточно увійшла до складу УРСР вже по закінченню німецько-радянської війни — 16 серпня 1945 року.

У 1940 році Брюховичі отримали статус селища міського типу.

Під німецькою окупацією (1941—1944)
Під час німецької окупації 1942—1944 роках Брюховичі перебували в межах розширеної території міста Львова і входили до складу 10-ї дільниці міста — «Міський ліс».

Період у складі Радянського Союзу (1944—1991)
У 1939—1942 та 1944—1957 роках селище було центром Брюховицького району Львівської області.

1946 року в селищі були створені перші партійна та комсомольська організації. До середини 1960-х років у Брюховичах налічувалося вже вісім партійних організацій із загальною чисельністю членів — 110 осіб та сім комсомольських організацій із загальною чисельністю членів — 810 осіб. Найчисельнішою була комсомольська організація львівського технікуму сільського будівництва — 483 особи.

За радянських часів у селищі діяли санаторій «Львів», будинок відпочинку «Лісова пісня», 22 стаціонарних піонерських таборів та 7 постійно діючих профілакторіїв при них, 13 санаторіїв та баз відпочинку. Працювали Брюховицьке та Завадівське лісництва, кілька невеликих деревообробних підприємств, було впорядковано три озера.

Новітня історія селища
У 1996 році за постановою уряду України було підтверджено статус курортно-рекреаційної місцевості.

У травні 1999 року назву селища можна було прочитати на шпальтах всіх газет світу. Президенти дев'яти країн Центральної Європи обрали старовинне місто Львів місцем зустрічі, на якій обговорювались основні проблеми центральноєвропейського регіону. 15 травня учасники саміту в рамках програми зустрічі милувались чарівними краєвидами нашого селища із мальовничої «Колиби».

Від 1990-х років почалася масова забудова східної частини селища індивідуальними котеджами, яку місцеві мешканці називають «Полем чудес».

До 2006 року в Брюховицькому лісі дислокувався потужний 146 командно-розвідувальний центр штабу Прикарпатського військового округу (в/ч 31996, А1590), 30-й окремий батальйон РХБЗ (радіаційного, хімічного і бактеріологічного захисту) 24-ї «залізної» механізованої дивізії 13-ї армії Прикарпатського військового округу (нині — Оперативне командування «Захід»). 25 грудня 2008 року було вивезено останні боєприпаси з 731-го артилерійського складу озброєння і боєприпасів (в/ч А3870) (військове містечко № 160), де зберігалося понад 70 тис. тонн боєприпасів. Тепер на цій земельній ділянці загальною площею 141,1 га планують збудувати дитячий парк розваг. Виконавчий комітет Львівської міськради на засіданні 2 квітня 2021 року прийняв рішення провести архітектурний конкурс, щоб визначити майбутній вигляд цієї ділянки. Тут пропонується облаштувати парк розваг для дітей, простори для сімейного відпочинку та спортивні об'єкти. Щоб реалізувати план з розбудови цієї території під парк розваг, міська рада планує отримати землю у комунальну власність

Історичні пам'ятки

Меморіали, пам'ятники

 18 вересня 1994 року відбулося урочисте відкриття пам'ятника Тарасові Шевченку (скульптор — Любомир Кукіль).
 Пам'ятник Іванові Павлові II  , відкритий у 2012 році (скульптор — Любомир Кукіль) при вул. Львівській.
 Пам'ятник Богдану Хмельницькому, встановлений у 1954 року при вул. Курортній.
 Пам'ятники радянським воякам, які загинули при визволенні селища у липні 1944 року (скульптор Михайло Лисенко), встановлені 1956 року на місцях братських могил радянських вояків — на пагорбі (за костелом Святої Терези від Дитятка Ісуса) та на старому Брюховицькому цвинтарі, що при вул. Львівській.
 Пам'ятник поету, композитору Володимиру Івасюку біля Народного дому Брюховичів, відкритий та освячений 18 жовтня 2020 року. Двометровий пам'ятник виготовлений з бронзи (скульптор — Любомир Кукіль).
 Пам'ятний знак — дерев'яний хрест борцям за волю України, загиблим та закатованим у 1944—1951 роках, що розташований при вул. Отця Іздрика поблизу вілли, у якій у 1940—1950 роках містився районний відділ НКВС.
 Пам'ятний знак Героям Небесної Сотні при вул. Незалежності України.
 Символічний курган-могила Борцям за волю України при вул. Львівській.
 Фігура Богородиці — на розі вулиць Незалежності України та Дитячої.
 Меморіал Володимира Івасюка на місці трагічної загибелі поета, композитора у Брюховицькому лісі.
 Меморіальний комплекс «Криївка на Круковій Горі» — відновлені криївка та пам'ятний хрест на місці загибелі крайового референта ОУН-УПА (сектор — пропаганда) Володимира Майора (псевдо «Весняний»), Павла Михальчука (псевдо «Дем'ян») та Костянтина Струка під час бою з підрозділами НКВС на Круковій горі 26 лютого 1946 року. Урочисте освячення та відкриття меморіального комплексу відбулося 8 грудня 2019 року. Згодом, на місці відновленої криївки планують відкриття музею.

Демонтовані:

 Пам'ятник М. Горькому, демонтований на початку 1990-х років.
 Пам'ятник В. І. Леніну, встановлений 1954 року на колишній вулиці Комунарів, демонтований на початку 1990-х років.
 Пам'ятник В. І. Леніну (встановлений 1969 року на колишній вулиці Червонопрапорній, демонтований 1990 року.

Сакральні споруди

 Церква Введення у Храм Пресвятої Богородиці. Настоятель — отець Ярослав Ощудляк.
 Храм Різдва Пресвятої Богородиці (вул. Отця Іздрика). У 1925—1939 роках було споруджено костел Христа Царя за проєктом архітектора Мар'яна Нікодемовича. У 1936 році була відслужена перша Служба Божа. Разом з костелом почали будувати плебанію та школу. Так правили до початку другої світової війни. З приходом радянської влади священики парафії виїхали до Польщі. Після арешту останнього українського священика, храм на довгі роки «перейшов» до російської православної церкви. На початку 1990-х років парафіяни церкви повернулися до віри своїх батьків, а храм отримав свою сучасну назву. При парафії є Катихетична школа, «Молитовна група», братство МБНП та вівтарна дружина, також 2 хори (диригентом дорослого хору є В. Ганас та дитячий хору диригентом є О. Закопець). За весь час існування церкви її настоятелями були: о. Бемко (1939—1941), о. Ігор Сподар ЧНІ, о. Леонід Мальков ЧНІ, о. Петро Салагуб (1992—2013), о. Руслан Мартинюк (від 2013 року). У 2016 році до Церкви Різдва Пресвятої Богородиці був призначений священиком о. Роман Соколенко, який співпрацює з адміністратором парафії Різдва Пресвятої Богородиці УГКЦ о. Петром Салагубом.

 Церква Пресвятої Трійці (пам'ятка архітектури національного значення № 339), збудована у 1756 році (за іншими відомостями — у 1775 році) у присілку Брюховичів Гамулець (нині — вул. Під Осовою). За Польщі церква належала до греко-католицької парафії Великих Грибович, водночас нею користувалися й греко-католики Брюховичів. Сьогодні церква перебуває у спільному користуванні громад УГКЦ та УПЦ КП. Храм належить до рідкісного типу двокамерних церков, які складаються лише з двох зрубів. Третя частина церкви — бабинець — це скоріше сіни, збудовані незрубним методом. Перед церквою стоїть величний кам'яний хрест, на якому ще видно окремі слова польською мовою, але прочитати увесь текст вже неможливо. До складу ансамблю церкви Пресвятої Трійці входить також мурована брамна дзвіниця.
 Каплиця Оранта «Премудрості Божої», збудована з нагоди 2000-річчя Різдва Христового.
 Каплиця Святого Йосифа при монастирі Святого Йосифа згромадження отців Василіян.
 Костел Святої Терези від Дитятка Ісуса (вул. Львівська). У березні 2017 року ректор санктуарію святої Терези у французькому місті Лізьє о. Олівер Руффрей передав суперіору отців-паллотинів у Франції о. Олександру Пєтжиці наріжний камінь для костелу Святої Терези від Дитятка Ісуса, що будується на горбі при вул. Львівській у Брюховичах. 21 квітня до санктуарію у Лізьє вирушила парафіяльна делегація з Брюховичів, щоб отримати мощі святої Терези від Дитятка Ісуса, які буде вміщено у вівтарі костелу. 18 червня 2017 року відбулися урочистості вмурування наріжного каменю в основу майбутнього храму. 13 квітня 2019 року архієпископ Мечислав Мокшицький освятив новоспоруджений костел святої Терези від Дитятка Ісуса отців паллотинів у Брюховичах.

Музей модерної скульптури Михайла Дзиндри

У селищі працює Музей модерної скульптури Михайла Дзиндри — єдиний в Україні музей модерної скульптури, розташований по вулиці Музейній, 16. Тут експонується понад 808 унікальних творів абстрактного мистецтва, серед яких скульптури пластичних асоціацій, абстрактні форми та рельєфні портрети. Скульптор Михайло Дзиндра подарував Україні 808 скульптур та будівлю під музей площею 1409 м². Музей є відділом Львівської галереї мистецтв.

Природоохоронні об'єкти
 Магнолія Кобус — об'єкт природно-заповідного фонду Львівської області, ботанічна пам'ятка природи місцевого значення.
 Парк 7-ї міської комунальної лікарні м. Львова (Брюховицький дендропарк) — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва, розташований при вул. Івасюка, 74.

Економіка

Промисловість
У селищі працює декілька виробничих підприємств, переважно приватної форм власності, що спеціалізуються в галузях:
 деревообробки — ТДВ «Брюховицький ДОК», ТзОВ «Тесля»;
 виробництво вакуумної упаковки для продуктів харчування — ВП ТзОВ «Технопак».
 розсадник декоративних рослин «Гамулець» (вул. Під Горою, 7), заснований у 2016 році. Основні види рослин — хвойні, а саме колоноподібні туї смарагд, холмструп, конусоподібні санкіст, корнік тощо. Багато видів кулястих туй, понад 14 сортів ялівців, різні види азалій, рододендронів, бордюрних листяних, барбарисів тощо.

Туризм
Станом на 26 лютого 2016 року в Брюховичах зареєстровано 7 готельних комплексів, зокрема, найвідоміші з них — це готельні комплекси «Колиба» та «Валентина». Також в селищі працює музей модерної скульптури Михайла Дзиндри та заміська станція спостережень астрономічної обсерваторії Львівського національного університету імені І. Франка.

Інфраструктура

Освіта

 Львівський регіональний інститут державного управління Національної академії державного управління при Президентові України (вул. Сухомлинського, 16). Навчальний заклад створено на базі колишнього Львівського технікуму сільського будівництва.
 Теологічний інститут імені святого Архієпископа Йосипа Більчевського римсько-католицької церкви в Україні (вул. Львівська, 62). За цією ж адресою діє теологічний Інститут імені святого Архієпископа Йосипа Більчевського Львівської Архідієцезії РКЦ, що є філією теологічного факультету Люблінського Католицького Університету імені Йоана Павла ІІ. Комплекс будівель семінарії розташований на території колишнього дитячого табору «Електрон». 26 червня 2001 року семінарію, під час апостольської візитації, відвідав Папа Римський Іван Павло ІІ.
 Василіянський інститут філософсько-богословських студій імені Йосифа Велямина Рутського (вул. Широка, 6).
 Середня загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 41 міста Львова (вул. Макаренка, 19). Будується новий корпус школи. Станом на початок вересня 2017 року проводяться роботи з монтажу даху першої частини споруди, проведено монтаж дерев'яних конструкцій та закуплено металочерепицю, а також у другому та третьому корпусах добудовують другий поверх. До кінця року планується накрити усі три корпуси, встановити вікна та двері, а наступного — монтаж різного роду комунікацій та проведення зовнішніх робіт.
 Комунальний заклад Львівської обласної ради «Багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр І-ІІ ступенів Святого Миколая», яким керує Цимбалюк Наталія Павлівна. За радянських часів — Львівська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат № 104 (вул. Незалежності України, 1).
 Заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 143 Львівської міської ради (вул. Макаренка, 9). Найближчим часом планується будівництво ще одного корпусу садочку.
 Львівська державна музична школа № 7 (вул. Івасюка, 27).
 Бібліотеки-філії міста Львова — № 28 ЦБС для дорослих (вул. Незалежності України, 31) та № 29 ЦБС для дітей (вул. Незалежності України, 37).

Послуги
 надання послуг з вивезення твердих побутових відходів — ТзОВ «АВЕ Львів»;
 надання послуг з експрес-доставки документів, вантажів та посилок населенню — відділення «Нової пошти»;
 надання телекомунікаційних послуг (телефонія, доступ до мережі Інтернет, інтерактивне телебачення тощо) — центр телекомунікаційних послуг Львівської філії ПАТ «Укртелеком», ПрАТ «Фарлеп», ТОВ «Аркада-Х» та інші.
 надання універсальних послуг поштового зв'язку (пересилання простої та рекомендованої кореспонденції, бандеролей, передплата періодичних видань тощо) — львівське міське відділення поштового зв'язку «Брюховичі» Поштамту-Центру поштового зв'язку Львівської дирекції АТ «Укрпошта»;
 надання широкого спектра банківських послуг — відділення ПАТ «Ощадбанк» № 10013/0312.

У сфері побутового обслуговування (перукарські послуги, ремонт та технічне обслуговування автотранспорту, ремонт одягу та взуття, ремонт електропобутової техніки, ритуальні послуги, фотопослуги, хімчистки тощо) послуги надають приватні підприємства різних форм власності.

Торгівля
В галузі торгівлі у Брюховичах діє 45 торгових закладів, які належать приватним підприємцям різних форм власності. У сфері ресторанного бізнесу працює 4 підприємства. Діє невеличкий продуктовий ринок в центрі селища (вул. Івасюка, 1).

Медицина
За часів СРСР на території селища працювало 13 санаторіїв, профілакторіїв та баз відпочинку, розрахованих на 2800 відпочивальників, нині діє лише два подібних заклади — санаторій «Львів» (вул. Курортна) та реколекційно-відпочинковий центр «Світлиця» (вул. Широка, 4), а також дитячий оздоровчий табір «Супутник» від Львівської залізниці (вул. Львівська, 92). Санаторій «Львів» проданий у 2020 році ТОВ «Компанія «Аста».

Окрім санаторіїв в Брюховичах розташована 7-ма львівська міська кардіологічна лікарня, в якій працюють відділення реабілітації хворих інфарктом міокарда (вул. Івасюка, 74); доросле поліклінічне відділення та жіноча консультація (вул. Ягідна, 8) та дитяче поліклінічне відділення (вул. Івасюка, 40).

Також в Брюховичах за радянських часів розташовувався санаторій-профілакторій «Сосновий бір», що тоді належав львівському заводу телеграфної апаратури. Від 1994 року тут містилася Львівська обласна комунальна лікарня відновного лікування (вул. Лікарська, 8) та ортопедичне відділення (вул. Нова, 1) Львівської обласної дитячої клінічної лікарні «Охматдит» та військовий шпиталь (вул. Незалежності України, 31).

Для наших чотирилапих друзів працює приватна ветеринарна клініка (вул. Сухомлинського, 10), що надає хірургічні, терапевтичні та перукарські послуги, а також за допомогою сучасного обладнання проводить діагностику стану здоров'я хатніх улюбленців.

Транспорт

Залізнична станція Брюховичі пов'язана гілками прямого залізничного сполучення з Рава-Руською і Львовом. Через селище курсують такі автобусні маршрути:

Цікавою вже є традиція, коли протягом усіх Різдвяних свят між Львівським головним двірцем і станцією Брюховичі курсує ретро-потяг. Потяг має усього шість рейсів, під час однієї поїздки, тривалістю 1 год. 15 хв., перевозить близько 150 пасажирів. Розклад руху ретро-потягу (1, 2, 7, 8, 9 та 14 січня кожного року):

Вартість проїзду становить:
 для дітей до 6 років — безкоштовно;
 для дітей 6—14 років — 4,5 грн.;
 для дорослих — 6 грн.

Релігія
 Всеукраїнський центр Свідків Єгови (вул. Львівська, 64).
 Контемплятивно-адораційний монастир пророка Іллі.
 Монастир згромадження сестер катехиток святої Анни при Львівській Архієпархії УГКЦ (вул. Широка, 6). 6 лютого 2018 року в каплиці монастиря архієпископ-митрополит Львівський Мечислав Мокшицький звершив інтронізацію мощей І ступеня святого Іоана Павла ІІ, які були ним передані черницям ще 21 листопада 2016 року в каплиці Львівської митрополичої курії.
 Монастир Святого Йосифа Василіянського Чину Святого Йосафата.
 Монастир Святого Йосифа Обручника і новіціат сестер Василіянок (вул. О. Іздрика, 1).
 Паллотинська парафія Святої Терези від Дитятка Ісуса (вул. Потічок, 6), урочисте відкриття якої відбулося 7 жовтня 2012 року. 21 червня 2014 року архієпископ-митрополит Львівський Мечислав Мокшицький освятив хрест та територію, на якій буде споруджено парафіяльний мурований костел. 15 березня 2016 року розпочато будівництво парафіяльного храму при вул. Львівській, а 18 червня 2017 року було освячено та закладено привезений із Франції наріжний камінь, який вмурували у стіну святині разом з меморіальною таблицею про цю подію. 13 квітня 2019 року архієпископ Мечислав Мокшицький освятив новоспоруджений костел святої Терези від Дитятка Ісуса.

Громадське життя
У селищі діє молодіжна громадська організація «Наші Брюховичі», яку очолює  — Віталій Денега.

Активісти ГО «Наші Брюховичі» брали участь у загальноукраїнському проекті «Енергія Євромайдану — в малі громади».

Восени 2015 року активісти ГО ініціювали проведення у Брюховичах спортивного заходу «Забіг для здоров'я Софійки Крочак», кошти зібрані під час акції направлені на проведення обстеження малечі, яка народилася з порушеннями розвитку та потребує систематичного лікування. Даний захід зумів поєднати у собі благодійність та популяризацію здорового способу життя серед дітей та молоді.

1 серпня по 31 жовтня 2016 року, за сприянням ГО «Наші Брюховичі» та фінансової допомоги магазину «Майстер» (вул. Івасюка), проведено фотоконкурс «Краса та велич Брюхович», а в січні 2017 року, у рамках Різдвяного ярмарку «Брюховичі колядують», проведено нагородження переможців конкурсу — Анну Котлярову та Тараса Боберського.

Культурні заходи

Львівська маївка
Щорічно, 21 травня, на території Вищої Духовної семінарії РКЦ у Брюховичах відбувається традиційна забава «Львівська маївка», яку за підтримки Генерального консульства РП у Львові організовують Апостольський Рух «Родина Родин» Львівської Архідієцезії та Товариство Польської Культури Львівщини. Протягом останніх двадцяти років подібні заходи відбувалися вже багато разів, але у останніх чотири роки вони набули нової форми зустрічі та спілкування на свіжому повітрі, під час якої відбуваються ярмарок народного промислу, виставка художніх робіт, художні майстер-класи та спортивні ігри для молоді. Зустрічі на маївках для поляків зі Львова та Львівщини стають дедалі популярнішими, служать інтеграції польського суспільства та збільшенню активності організацій.

Так, 2015 року, забава «Львівська маївка-2015» розпочалася урочистим привітанням гостей, серед яких були Його Високопреосвященство Архієпископ-Митрополит Львівський Мечислав Мокшицький, настоятель Митрополичої Базиліки отець-прелат Ян Нікель, Генеральний консул Польщі у Львові, голова Товариства «Спільне Коріння» з Ряшева Збігнєв Войцеховський, представники польських міст: Люблін, Ярослав, Перемишль та інші.

Після урочистих привітань на сцені розпочався концерт, на якому свою майстерність показували аматорські, напівпрофесійні та професійні колективи з Борислава, Дрогобича, Лановичів, Мостиськ, Самбора, Судової Вишні, Стрия, Золочева та Жовкви, а також капели «Веселий Львів» та «Львівська хвиля» зі Львова. Вперше на «Львівську маївку» прибула група з Івано-Франківська. Варто зазначити, що концертові передували музично-пісенні майстер-класи, які провели керівники двох вищезгаданих львівських капел та польсько-українського колективу «Galicja Folk Band». Це дозволило обрати репертуар пісень для концерту, а метою був обмін досвідом художньої діяльності окремих територіальних організацій та практичні заняття.

Учасників частували тепленькими ковбасками, смачним бігосом, свіжими овочами та зеленню, солодощами, соками та газованими напоями, зокрема, дорослі могли також скуштувати польського пива, наданого Лежайською броварнею. Загалом у Маївці взяло участь понад 700 осіб.

У наступному році, забава «Львівська Маївка-2016» була організована членами Товариства польської культури Львівщини за допомогою членів Руху «Родина Родин», товариства «Стрілець», львівського спортивного клубу «Погонь» та громадського об'єднання «Союз поляків "Білий орел"» за підтримки Генерального Консульства Польщі у Львові.

Свої стенди, серед інших представили відділи Товариства польської культури Львівщини з Великих Мостів, Червонограду, Мостиськ, Самбора, Лановичів. Перед концертом відбулися майстер-класи для музичних колективів. Артисти мали можливість, під керівництвом професіоналів, брати участь у прослуховуванні пісень, які треба було б заспівати та у якій черзі.

Під час концерту на літній сцені свій творчий доробок показали наступні аматорські, напівпрофесійні та професійні творчі колективи: «R.I.V.O.» з Червонограду), «Червоні ягоди» з Самбора, «Лісові квіти» з Дрогобича, учасники загальноукраїнського шоу «Україна має талант», «Б'ється сердечко» з Золочева, «Бориславці» з Борислава, «Стокротка» з Лановичів, а також ансамбль пісні і танцю «Веселі львів'яни» та гурт «Ретро вернісаж» зі Львова. Виступили хори «Відродження» з Дрогобича та «Лілія» з Судової Вишні, а також представниця «Союзу поляків "Білий орел"» Олена Воронець з Бродів. Капела «Веселий Львів» традиційно виконала декілька львівських батярських пісень.

Під час цьогорічної Маївки, як й у попередні роки, свій артистичний доробок показала школа пластики «Верес». Діти та молодь мали можливість побігати та пограти м'ячем на газоні. Для учасників забави організатори приготували понад 150 кг ковбаси, яку подавали на спеціальних «гриль-точках», а також кількадесят кілограмів бігосу, овочів та зелені, солодощів, напоїв. Участь у забаві узяло понад 500 поляків зі Львова та області. Понад 100 осіб, переважно молодь, приїхала на забаву безпосередньо зі Львівського Університету, де о 12 годині відбувся ІІІ Загальноукраїнський диктант з польської мови, організований Фондом «Свобода і демократія».

Спорт
У Брюховичах мають свою заміську навчально-тренувальну базу львівські «Карпати» (вул. Ясна). Крім того селище має власну футбольну команду — ФК «Легінь», яка виступає у третій лізі першості Львівської області з футболу. Для підопічних Василя Салагуба та Андрія Чорного сезон 2016 року став дебютним, за підсумками якого команда посіла шосте місце. У зимове міжсезоння команда кожного року бере участь у турнірі пам'яті Ернеста Юста.

14-17 липня 2017 року Львівщина приймала чемпіонат України зі спортивного орієнтування на велосипедах. Велотраси пролягли в межах Брюховичів та Рясного-2. Участь у змаганнях узяли спортсмени з Києва, Харкова, Чернівців, Івано-Франківська, Львівщини. Господарів чемпіонату представляла команда дитячо-юнацької спортивної школи № 6 м. Львова. За результатами трьох днів змагань чемпіонами та призерами у різних вікових групах стали брюхівчани:
 1-ше місце — Назар Бабич, Надія Маланчук, Ярослав та Христина Муханови;
 2-ге місце — Орися Камінська, Назар Сапрун, Тетяна Фесун;
 3-тє місце — Ігор Вишневський, Михайло Карплюк, Оксана Овсінська, Єгор Рожко, Ярина Сипко, Дарина Чос.

Відомі люди

Література
 Марія Головінська-Кузьмович — письменниця, громадська діячка.

Мистецтво
 Андрій Кузьменко — український співак, письменник, телеведучий, продюсер, актор. Лідер гурту «Скрябін».

Політика
 Степан Сенчук — підприємець, колишній голова Львівської ОДА, загинув у результаті замаху.

Церква
 о. Андрій Іздрик — український католицький священик, парох у Підкамені, душпастир в Олесько, репресований. Похований в Брюховичах.
 о. Антоній Масюк — український католицький священик, ієромонах Василіянського Чину.
 о. Ісидор Іван Патрило — український католицький священик, протоархімандрит Василіянського Чину, історик церкви, бібліограф.

Спорт
 Юрій Дячук-Ставицький — радянський та український футболіст, заслужений тренер України.

Учасники визвольних змагань
 Сергій Невеличук — старший лейтенант ЗСУ, учасник російсько-української війни 2014—2017 років.

Брюховицький цвинтар
Відомі поховання

Серед найзначущіших поховань:
 Булгаков Володимир Петрович — радянський футболіст і тренер. Майстер спорту СРСР (з 1969). Заслужений тренер УРСР (з 1983). Володар Кубка СРСР 1969 року.
  (1919—2005) — учасник німецько-радянської війни, Герой Радянського Союзу.
 Кузьменко Андрій Вікторович — культовий український співак, композитор, поет, письменник, телеведучий, продюсер, актор. Лідер гурту «Скрябін». Заслужений артист Автономної Республіки Крим.
 Стеблівський Олексій Кузьмович — учасник німецько-радянської війни, Герой Радянського Союзу.

Галерея

Примітки

Джерела

 Gordijewska A. Na majówkę do Brzuchowic koło Lwowa // Kurier Galicyjski — Lwów: 31 maja — 16 czerwca 2016. — nr. 10 (254) .

Посилання

Селища міського типу Львівської області
Колишні районні центри УРСР
Львівська агломерація


text:
Driver Friendly — американський рок-гурт, заснований у 2002 році, який виконує пісні у стилях Поп-панк та Ска-панк. Гурт випустив 2 альбоми, 2 сингли та зняв 5 відеокліпів. Основним лейблом став Hopeless Records, який також співпрацював з такими гуртами, як Alive Tonight, We Are The In Crowd, Silverstein, All Time Low.

Дискографія
 2008 — «Chase the White Whale»
 2012 — «Bury A Dream»

Сингли
 2012 — «Ghosts»
 2013 — «Shark Cave»

Відеокліпи
 2008 — «Two Words, Mr. President: Plausible Deniability»
 2008 — «Temple of Doom»
 2012 — «Messidona»
 2012 — «Ghosts»
 2013 — «Shark Cave»

Посилання
 Канал на Youtube
 канал на lastfm.ru

Рок-гурти США
Музичні гурти Остіна

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
La RS-823 est une route locale du Centre-Ouest de l'État du Rio Grande do Sul qui relie l'extrémité sud de la RS-149, depuis la municipalité de Restinga Seca, au district de Vale Veneto de la commune de São João do Polêsine. Elle est longue de 6,080 km.

823


text:
L'Associação Atlética da Bahia est un club brésilien de football basé à Salvador dans l'État de Bahia.

Historique

Palmarès
 Championnat de Bahia :
 Champion : 1924

Bahia, Associaçao Atletica da
Bahia, Associaçao Atletica da
Bahia, Associaçao Atletica da


text:
Pseudanthias bartlettorum és una espècie de peix de la família dels serrànids i de l'ordre dels perciformes.

Morfologia
Els mascles poden assolir 9 cm de longitud total.

Hàbitat
És un peix marí de clima tropical i associat als esculls de corall que viu fins als 4-30 m de fondària.

Distribució geogràfica
Es troba a Palau, les Illes Carolines, les Illes Marshall, Nauru, Kiribati i Tonga.

Referències

Bibliografia

 Allen, G.R. i P.L. Munday, 1994. Kimbe Bay rapid ecological assessment: the coral reefs of Kimbe Bay (West New Britain, Papua New Guinea), Volum 3: Fish diversity of Kimbe Bay. The Nature Conservancy, South Pacific program Office, Auckland, Nova Zelanda. 107 p.

 Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
 Heemstra, P.C. i J.E. Randall, 1999. Serranidae. p. 2442-2547. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 4. Bony fishes part 2 (Mugilidae to Carangidae). Roma, FAO. 2069-2790 p.

 Masuda, H. i G.R. Allen, 1993. Meeresfische der Welt - Groß-Indopazifische Region. Tetra Verlag, Herrenteich, Melle. 528 p.

 Myers, R.F., 1991. Micronesian reef fishes. Second Ed. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 298 p.
 Myers, R.F., 1999. Micronesian reef fishes: a comprehensive guide to the coral reef fishes of Micronesia. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 330 p.

 Randall, J.E. i R. Lubbock, 1981. A revision of the serranid fishes of the subgenus Mirolabrichthys (Anthiinae: Anthias), with description of five new species. Contrib. Sci. Nat. Hist. Mus. Los Angeles County, 333. 27 p.

bartlettorum


text:
Oudh o Awadh fou un estat tributari protegit i després província britànica sota un comissionat (1856-1902) que des del 1877 fou el mateix que el de les Províncies del Nord-oest i finalment fusionades en l'entitat anomenada Províncies Unides d'Agra i Oudh el 1902. El nom es deriva del de l'antiga ciutat d'Ayodhya. La superfície de l'Oudh era de 62.072 km² i la població el 1901 de 12.833.077 habitants. El riu Ganges formava part del seu límit sud-oest. Els districtes del nord eren part del sub-Himàlaia i la resta de la plana gangètica. Els rius principals eren el Gogra i el Ganges que després s'unien a Bengala; quedava formada per dues parts separades pel Gogra; altres rius eren el Rapti Occidental al nord-est; al centre corria el Gumti i el seu tributari (pel sud) el Sai; i finalment el Sarda. Hi ha restes arqueològiques budistes i jainistes a Gonda i Bahraich. Possibles restes de Sravasti; restes bhars; temples hindús d'Ayodhya; la tomba de Sayyid Salar a Bahraich (de fet del segle XIII) i la mesquita de Baber a Ayodhya.

Història
Ayodhya o Awadh fou la capital de Kosala, el regne de Dasaratha de la raça solar, pare de Rama (divinitat), des del qual l'heroi va marxar a l'exili amb la seva esposa Sita i el seu germà Lakshmana, i al que va retornar en triomf després de la derrota de Ravana, rei de Ceilan. A la mort de Rama el regne va quedar dividit en Kosala del Nord regida pel seu fill Lava amb seu a Sravasti; i Kolsala del Sud, regida per un altre fill, Kusa. Tots aquests fets consten al Ramayana i la seva historicitat s'ha d'agafar amb cura.

A la literatura budista, segles després, abans de l'era cristiana, Sravasti figura com un lloc important on Sidharta Gautama va passar uns anys al . El seu lloc exacte és discutit però el regne del que era capital incloïa amb seguretat el modern Oudh al nord del Gogra. També a la resta de la província hi ha restes budistes.

Al segle IV els guptes de Magadha van estendre el seu domini de Pataliputra (Patna) cap a l'oest i haurien conquerit Saketam i Ayodhya. En els segles següents les terres al nord del Gogra van esdevenir jungla. Una inscripció encara esmenta activitat budista als segles  i  però el budisme com a religió dominant es va extingir al segle VI o VII segons lamenten els peregrins xinesos que assenyales que els budistes eren pocs. La ciutat de Sravasti s'hauri despoblat totalment el segle VII.

Les tradicions parlen del poble dels tharus que va baixar de les muntanyes al segle VIII o IX i la legenda parla d'una dinastia de reis Somavansi, el darrer dels quals, Suhil Deo, va combatre amb Sayyid Salar, el ghazi parent de Mahmud de Gazni al primer terç del segle XI. En aquest temps els clans rajputs pujaven en importància. La part occidental de l'Oudh es suposa dominada pels sobirans de Kanauj o de Kather i la part oriental pels de Benarés; al final també la part oriental fou absorbida pel gran regne de Kanauj.

Mahmud de Gazni va fer una expedició a la zona el 1018-1019, arribant fins a Kanauj; diverses tombes a la regió serien dels guerrers musulmans caiguts en la lluita. El seu nebot Sayyid Salar hauria mort i estaria enterrat a Bahraich. Però després van passar dos segles sense atacs fins que Qutb-ad-Din Àybak, general gúrida del príncep Muizz al-Din Muhammad (després sultà de Ghor), va derrotar el 1194 al raja de Kanauj Jai Chand acabant amb el darrer gran regne hindú. En aquest temps el poble dels bhars, de pell fosca i aborígens (conservats avui dia com a casta inferior) van agafar importància a la part sud de l'Oudh i al Bundelkhand però finalment foren derrotats el 1247 per l'exèrcit de Delhi i la regió fou annexionada al sultanat i va restar en la seva possessió un segle i mig. Hi havia governadors locals a Ayodhya, Bahraich, Sandila, Manikpur i altres llocs l'autoritat dels quals fou desafiada per senyors locals hindús mai sotmesos del tot a diferència de com ho havien estat al Doab i al Rohilkhand.

El 1394 Khwaja Jahan fou nomenat governador de Kanauj, Oudh, Kara i Jaunpur, i durant l'atac de Tamerlà a l'Índia (1398-1399) va quedar de fet independent. Oudh va formar part durant més de 80 anys dels dominis de la dinastia xàrquida (sharki) de Jaunpur. El 1478 la ciutat de Jaunpur fou ocupada i en els anys següents els sultans de Jaunpur foren eliminats. Al mateix temps al sud-oest, el cap dels bais rajputs, Tilok Chand, engrandia el seu poder i va esdevenir el noble principal amb un gran territori sota el seu control conegut com a Baiswara (País dels Bais).

El 1526 Baber va vèncer a la primera batalla de Panipat, va avançar cap a Agra, i va derrotar els lodis que encara conservaven el domini de les regions a l'est de Delhi. El 1527 quan Baber tornava des de l'Índia central, va derrotar els seus rivals al sud d'Oudh, prop de Kanauj, i va passar per la província tant lluny com a Ayodhya on va construir una mesquita (1528) al punt considerat el lloc de naixement de Rama. Els afganesos van romandre oposats al domini mogol després de la mort de Baber el 1530, però foren derrotats prop de Lucknow el 1531. Però més tard Sher Khan Suri (després Sher Shah Suri) va poder derrotar a Humayun i el 1540 va prendre el poder després de la seva victòria a Kanauj.

A la mort de Sher Shah el domini afganès va començar a declinar i el 1555 Humayun va retornar i va recuperar el control. El 1556 va pujar al tron Akbar el Gran, fill d'Humayun; el 1565 els jagirdars Iskandar Khan d'Ayodhya i Khan Zaman de Jaunpur es van revoltar i van ocupar Lucknow, però aviat foren derrotats. Dels grans personatges de la cort d'Akbar només tres eren natius de l'Oudh, entre ells el famós Todar Mai o Todar Mal, per mitjà del qual Akbar va reorganitzar l'imperi; Oudh fou constituït en una subah o província amb cinc sarkars (cercles o districtes) i 38 mahals o parganes. La província tenia una força militar de 7.640 cavallers, 168.250 soldats d'infanteria, i 59 elefants. Awadh o Ayodhya era aleshores una de les principals ciutats de l'Índia i Lucknow estava creixent en importància. Durant més de 150 anys el domini mogol a Oudh no va tenir rivals. En aquest temps el país va gaudir de prosperitat segons es dedueix dels ingressos (50 lakhs el 1594, 83 lakhs el 1720). A les lluites civils de l'imperi, l'Oudh no hi va jugar cap part rellevant; els combats es feien sobretot al Dècan. Després de la mort d'Aurangzeb (1707) l'imperi mogol va entrar en ràpida decadència.

El 1724 un mercader de Khurasan, Muhammad Amin, fou nomenat nawab (virrei governador) d'Oudh amb els títols de Saadat Ali Khan i Burhan al-Mulk. El nou governador era un notable soldat que aviat va reduir als caps hindús locals que se li oposaven. Va construir una residència a pocs quilòmetres a l'oest d'Ayodhya a l'entorn de la qual va sorgir Fyzabad o Faizabad, però la major part del seu govern el va passar fora, lluitant contra els marathes i contra Nadir Shah, o exercint el càrrec de wazir imperial mentre les províncies del seu govern, Oudh i Allahabad, eren governades per delegats; sota la seva guia foren en general ben governades. El 1732 el seu govern i títols van esdevenir hereditaris.

Va morir el 19 de març de 1739 i el va succeir el seu nebot i gendre Safdar Jang, que havia estat el seu delegat a Faizabad, que fou també un bon governant. Sota ambdós governants la província va gaudir de prosperitat i es van construir forts, fonts i ponts. El 1745 Safdar Jang es va enfrontar amb Ali Muhammad que estava consolidant el poder rohilla a la frontera occidental de l'Oudh i va començar una llarga guerra (que va acabar amb l'annexió de Rohilkhand a l'Oudh). El 1748 el vell nizam d'Hyderabad va morir i Safgar Jang el va succeir com a wazir imperial. Va seguir la guerra contra el nawab afganès de Farrukhabad durant la qual Safdar Jang va demanar l'ajut dels marathes que finalment van esdevenir una amenaça però inicialment van ajudar en l'objectiu i Farrukhabad va esdevenir feudatari d'Oudh. El 13 de maig de 1753 l'emperadador Ahmad Shah el va destituir com a wazir i amb el suport maratha el va expulsar cap a l'Oudh quan intentava (aliat als jats) conquerir Delhi.

Safdar Jang va morir el 5 d'octubre de 1754 i el va succeir el seu fill Shuja al-Dawla (o Shuja al-Daula), que va traslladar la capital a Lucknow, que era ja una ciutat considerable. Aliat als rohilles va rebutjar als marathes cridats pel nou wazir Imad al-Mulk Ghazi l-Din Khan, que eren vistos com un enemic comú per diversos estats. Quan el príncep imperial Ali Gauhar (després Shah Alam II) va fugir de Delhi, fou rebut per Shuja al-Dawla que el va aconsellar iniciar operacions a Bengala on el poder britànic havia crescut massa. El 1761 Shuja al-Dawla va lluitar amb altres caps musulmans contra els marathes a la tercera batalla de Panipat. Poc després Shah Alam va renunciar a la seva lluita amb els britànics i es va retirar a Allahabad on va romandre sota el control polític de Shuja al-Dawla nomenat wazir, càrrec que va passar a ser hereditari (15 de febrer de 1762). Després de la massacre de Patna de 1763, el nawab de Bengala Mir Kasim i el seu lloctinent Sumru van arribar a Oudh i es van unir al nawab-wazir i a l'emperador, però les forces aliades no van poder ocupar Patna i foren derrotades completament pels britànics a Buxar (1764). Shah Alam II es va presentar al campament britànic i Shuja al-Dawla es va retirar a Faizabad, després a Lucknow i finalment a Bareilly. Va aconseguir ajuda dels afganesos i dels marathes i va enfrontar als britànics el 1765 prop de Jajmau al districte de Cawnpore, però va patir una nova derrot. Pel tractat de pau del 1765 els britànics van obtenir la major part de la divisió de Benarés i Shah Alam fou declarat sobirà de la resta de l'Oudh; però la cort de directors de la Companyia Britànica de les Índies Orientals no va acceptar aquest acord i Shuja al-Dawla fou mantingut com a sobirà, mentre el raja de Benarés passava a ser un feudatari d'Oudh que l'havia de respectar; a l'emperador se li van cedir els districtes de Cawnpore, Fatehpur, i Allahabad. Shuja al-Daula va haver de pagar una indemnització de guerra de 50 lakhs i va traslladar la seva residència a Faizabad on va construir una gran fortalesa i va augmentar la prosperitat de la ciutat.

El 1769 els marathes van retornar a la zona en actitud amenaçant. El 1771, contra el consell britànic, l'emperador es va unir als marathes i va deixar Allahabad a càrrec de Shuja al-Daula. El perill per Oudh i els britànics era imminent i quan els marathes van aconseguir la cessió d'Allahabad per part de l'emperador, els britànics van anar a ocupar Chunar i Allahabad. Els marathes van pressionar i el 1773 Sir Robert Barker va marxar a Oudh amb un exèrcit per controlar les fronteres del país i Rohilkhand amb un pagament pel nawab-wazir de un lakh de rúpies al mes. Les tropes britàniques van ajudar a expulsar els marathes fora de Rohilkhand i mesos després Warren Hastings i Shuja al-Dawla es van trobar a Benarés; el resultat fou la cessió d'Allahabad al nawab-wazir, sent l'emperador desposseït d'aquest territori a causa de la seva aliança amb els marathes; el nawab-wazir pagaria a la companyia 50 lakhs i es va comprometre a pagar 25 lakhs a l'any per mantenir les forces britàniques que serien estacionades a les fronteres dels seus territoris. Un resident britànic fou nomenat per primer cop a la seva cort. Oudh va esdevenir així un estat dependent de la Companyia encara que nominalment restava independent.

Shuja al-Dawla va dirigir els seus esforços a sotmetre als rohilles que estaven intrigant amb els marathes i havien refusat el preu acordat per l'ajuda que se'ls havia donat el 1772. El consell de govern a Calcuta dubtava però finalment va enviar tropes; i el 1774 Rohilkhand fou incorporat a l'Oudh excepte l'estat de Rampur que va quedar en mans d'un cap rohilla. Shuja al-Daula va morir el 26 de gener de 1775.

El va succeir el seu fill Asaf al-Dawla, mal governant i inclinat a les festes i gresques. Se li va demanar cedir el zamindari de Benarés a la Companyia i pagar més per les forces britàniques de suport i vigilància. Era extravagant i va demanar gran quantitats a la seva mare Bahu Begam. La cort fou finalment traslladada a Lucknow i Faizabad va començar a declinar; però la decadència afectava a tot l'estat per la seva manca d'autoritat i les baralles entre els seus subordinats. El 1781 es va fer un nou tractat amb Warren Hastings en virtut del qual les tropes britàniques a Oudh foren reduïdes a una brigada i un regiment i el nawab va quedar autoritzat a recuperar jagirs i concessions de terres. Asaf va aprofitar per confiscar els jagirs de la seva mare i la seva àvia, i per l'empresonament dels seus principals oficials va aconseguir d'aquestos gran quantitats de diners. La part de Warren Hastings en aquestos afers fou una de les causes esgrimides contra ell en el posterior judici al que fou sotmès, no obstant la seva autorització a la reassumpció dels jagirs es va considerar justificat perquè les begums havien aixecat al poble contra els britànics a tot el Oudh oriental on tenien els seus dominis durant el conflicte de Benarés el 1781.

Asaf al-Daula va morir el 21 de setembre de 1797, i després d'un curt interval en el que el va succeir el seu suposat fill Wazir Ali Khan, que va governar en nom del seu germanastre Saadat Ali Khan II que va pujar al tron el 21 de gener de 1798; aquest va signar un tractat cedint a la companyia el fort d'Allahabad i prometent un subsidi anual per les forces britàniques de 76 lakhs a canvi que tota la defensa de l'estat fou assolida pels britànics. Rohilkhand i altres parts del territori d'Oudh estaven en estat d'anarquia i es temia que els Sindhia aprofitarien per atacar l'estat. El nawab va fer un nou tractat pel que va cedir uns territoris (les Províncies Cedides formades per la divisió de Gorakhpur, part de la divisió de Bareilly, i els districtes d'Allahabad, Cawnpore, Fatehpur, Etawah, Mainpuri, Etah i Farrukhabad, el sud de Mizarpur i les parganes del Tarai a la divisió de Kumaon) quedant l'estat d'Oudh rodejat per tots costats per territori britànic excepte pel nord (on hi havia els gurkhes del Nepal).

Saadat va morir l'11 de juliol de 1814 i el va succeir el seu fill Ghazi al-Din Haydar Khan (Ghazi al-Din Rafaat al-Dawla Abu l-Muzaffar Haydar Khan) que des del començament va estar sota influència del resident britànic coronel John Bailey (1807-1815). El 19 d'octubre de 1819, sota influència del governador general britànic Lord Hastings (que volia disminuir el prestigi de l'emperador mogol), es va declarar com a sobirà independent i rei d'Oudh (títol Padshah-i-Awadh = Rei d'Oudh) i va agafar el nom d'Abu l-Muzaffar Muizz al-Din Shah-i zaman Ghazi l-Din Haydar. El mateix any va encunyar moneda amb l'escut i dos peixos símbol de la casa de Burhan al-Mulk i aguantant el conjunt dos tigres portant banderes, que van substituir a la rúpia mogol (pahiyyadar). Els seus ministres eren inadequats i ell mateix no era un home de govern. Especialment nefast fou el ministre Sayyid Muhammad Khan conegut com a Agha Mir Mutamad al-Dawla, antic patge del rei, que va tenir una administració molt dolenta que es va afegir a la seva extravagància i deshonestedat, fent perdre a la dinastia el suport del poble. L'únic ministre que es pot salvar fou Mahdi Ali Khan.

Va morir el 19 d'octubre de 1827 i el va succeir el seu fill Nasir al-Din Haydar, un llibertí, que va acabar de dilapidar el tresor deixant només 70 lakhs a la seva mort el 7 de juliol de 1837. Llavors es va intentar posar al tron a un suposat fill però un grup reduït de sipais van poder controlar la situació, i l'oncle del rei el va succeir com a Muhammad Ali Shah.

Va morir el 17 de maig de 1842 i el va succeir el seu fill Amjad Ali Shah, mort el 13 de febrer de 1847. El va succeir el darrer rei Nasir al-Din Abd al-Mansur Mohammad Wajid Ali Shah, que gastava uns 20 lakhs anual per damunt del pressupost mentre els sous o subsidis dels seus oficials i família anaven amb molt d'endarreriment. Muahmmad Ali Shah fou cridat pel rei per intentar reformar l'administració de justicia i fiscal però el ministre Mahdi Ali Khan era vell i no tenia l'energia per portar a terme el que calia i la reforma no va prosperar. Els oficials desafiaven obertament al rei i la llei no era respectada; la miseria s'estenia i no s'esperava cap solució. Ja el 1828 el resident britànic havia informat que l'única solució era l'annexio pels britànics i el 1834 aquesta decisió havia estat autoritzada per la cort de directors de la Companyia, però finalment es va cancel·lar degut a la millora que la tasca de Mahdi Ali Khan va produir. Però el 1856 la situació era massa greu i es va proposar al rei un tractat que garantia a ell mateix i als seus hereus una pensió generosa a canvi de la cessió de l'estat; però el rei va refusar l'acord proposat i en conseqüència el 7 de febrer de 1856 els britànics van agafar el govern exclusivament i per sempre. Una pensió de 12 lakhs a l'any fou oferta al rei (que la va acceptar l'octubre de 1859) i altres menors pels seus parents col·laterals. Wajid va poder conservar el títol de rei fins a la seva mort produïda l'1 de setembre de 1887 a Calcuta (el títol fou llavors declarat extingit i les pensions reduïdes).

Oudh es va constituir en una província sota un comissionat en cap, dependent de Bengala, amb una administració similar a l'adoptada al Panjab el 1849. S'hi van portar algunes tropes i un regiment britànic va conservar Lucknow mentre regiments natius quedaven en guarnició a Sitapur, Fyzabad, Sultanpur, Bahraich, Daryabad, Salon i Secrora. Durant més d'un any no es van produir incidents però l'annexió havia causat descontentament a les classes altes, i els talukdars temien amb més o menys raó la pèrdua de posició i de terres; els sipais que eren principalment reclutats a la província temien la retallada dels privilegis dels quals gaudien quan les seves llars estaven en territori natiu.

Llista de talukdars

 Agori Barhar
 Amethi
 Atraula
 Atwa Piparia
 Babhnipair
 Bachhrawan
 Bahadurnagarh
 Baiswara
 Principat de Balrampur
 Barwan
 Bhadri
 Bhinga
 Bhitauli
 Birhar
 Birsinghpur
 Gangwal
 Gardner (talukdar)
 Principat de Gonda
 Isauli
 Itaunja
 Jehangirabad
 Kalakankar
 Kalyanmal
 Kasmanda
 Khairigarh
 Khajurgaon
 Kurwar
 Mahmudabad
 Mahson
 Mainpuri
 Mankapur
 Mohanlalganj
 Mursan
 Nanpara
 Nawabganj (Oudh)
 Patti Saifabad
 Payagpur
 Pratapgarh (taluka)
 Raipur Bichaur
 Ramkot
 Rampur (pargana)
 Shahabad
 Shahmau
 Tiloi
 Tulsipur
 Utraula

Llista de nawabs

Subadar nawab
 Burhan al-Mulk Mir Mohammad Amin Musawi Saadat Ali Khan I 1732 - 19 de març de 1739

Nawab wazir (1739-1748 i 1754-1818) i subadar nawab (1748-1754)
 Abul Mansur Mohammad Mokim Khan Safdar Jang 1739 - 5 d'octubre de 1754
 Jalal al-Din Shuja al-Dawla Haydar 1754 - 26 de gener de 1775
 Asaf al-Dawla Amani 1775 - 21 de setembre de 1797
 Mirza Wazir Ali Khan 1797 - 21 de gener de 1798
 Yamin al-Dawla Nazim al-Mulk Saadat Ali Khan II Bahadur 1798 - 11 de juliol de 1814

Reis d'Oudh (Padshah-e Awadh, Shah-e Zaman) des de 1819
 Ghazi al-Din Rafaat al-Dawla Abul-Muzaffar Haydar Khan 1814 - 19 d'octubre de 1827
 Nasir ad-Din Haydar Solayman Jah Shah 1827 - 7 de juliol de 1837
 Muin ad-Din Abul-Fath Muhammad Ali Shah 1837 - 17 de maig de 1842
 Nasir al-Dawla Amjad Ali Thorayya Jah Shah 1842 - 13 de febrer de 1847
 Nasir al-Din Abd al-Mansur Mohammad Wajid Ali Shah 1847 - 7 de febrer de 1856
 Birjis Qadr (rebel) 5 de juliol de 1857 - 3 de març de 1858

Llista de residents britànics
 Nathaniel Middleton 1773 - 1774
 John Bristow (1774 - 1776
 Nathaniel Middleton 1776-1779 (segona vegada)
 Purling 1779 - 1780
 John Bristow 1780 - 1781 (segona vegada)
 Nathaniel Middleton 1781 - 1782 (tercera vegada)
 John Bristow 1782-1783 (tercera vegada)
 Edward Otto Ives 1784 - 1793
 George Frederick Cherry 1793 - 1796
 James Lumsden 1796 - 1799
 W. Scott 1799 - 1804
 John Ulrich Collins 1804 - 1807
 John Baillie 1807 - 1815
 Richard Charles Strachey 1815 - 1817
 J.R. Monckton 1818 - 1820
 Felix Vincent Raper 1820 - 1823
 Mordaunt Ricketts 1823 - 1827
 Thomas Herbert Maddock 1829 - 1831
 John Low 1831 - 1842
 James Caulfield (interí) 1839 - 1841
 William Nott 1841-1843
 George Pollock 1843 - 1844
 Archibald Richmond 1844 - 1849?
 William Henry Sleeman 1849 - 1854
 James Outram 1854 - 1856

Província (comissionat) britànica
Amb l'annexió el 1856, el resident, el general James Outram, i després C. C. Jackson, van agafar el govern fins a l'arribada de Sir Henry Lawrence que es va produir el 20 de març de 1857 només dos mesos abans de l'esclat de la rebel·lió dels sipais a Meerut. Lucknow tenia guarnició (el regiment britànic 32, una companyia europea d'artilleria, el regiment nº 7 de cavalleria nativa, i els regiments 13, 48 i 71 d'infanteria nativa a més de dos contingents irregulars d'infanteria local, dos de cavalleria nativa i dos bateries natives, i un contingent de policia militar) amb proporció de només 10% europeus. A l'abril de 1857 es van donar els primers simptomes d'agitació quan fou cremada la residència del cirurgià. Lawrence va fer fortificar la residència i acumular queviures. El 20 d'abril alguns regiments van refusar obeir ordes amb excuses religioses però foren convençuts finalment sent desarmats el 3 de maig; el 12 de maig va fer una crida a la lleialtat quan ja s'havia produït el motí a Meerut. El 19 de maig Lawrence va rebre al comandant militar d'Oudh i es va decidir fortificar la residència on van instal·lar a dones i nens. El 30 de maig va esclatar la revolta quan es va rebel·lar el regiment 71 i elements d'altres, matant als oficials i presoners. Foren dispersats pels europeus però altres es van sumar a la revolta i es van dirigir a Sitapur. L'11 de juny la cavalleria es va revoltar i se li van unir altres unitats d'infanteria. El dia 12 de juny ja no quedava cap punt de l'Oudh en poder dels britànics excepte Lucknow. Lawrence es va posar malalt i va delgar els seus poders en un consell de cinc presidit pel comissionat de finances Gubbins. El 20 es va saber la caiguda de Cawnpore. El 29 de juny els rebels van atacar Chinhat, prop de Faizabad a 12 km der Lucknow. Lawrence, que havia reassumit el comandament, va enfrontar a l'enemic en aquest lloc, però fou derrotat al desertar l'artilleria i es va haver de retirar, quedant assetjat a la residència (juliol). El 2 de juliol Lawrence fou assassinat per un criat (va morir dos dies després, per les ferides) i el va succeir el major Banks (comandament civil) i el general Liglis (militar). L'assalt del dia 20 fou rebutjat; Banks va morir d'un tret el dia 21 i Inglis va agafar els dos comandaments; un segon assalt el 10 d'agost, fou també rebutjat, i igualment el tercer el dia 18. El 5 de setembre les forces d'ajut sota comandament d'Outram i Havelock es van dirigir a la ciutat; el dia 22 van arribar a Alambagh, en mans rebels, que fou assaltada, i el 26 era davant la residència; en l'acció va morir el general Neill davant la posició. Outram va agafar el comandament que havia cedit a Havelock i va fer fortificar la residència i va ampliar la zona de defensa, però les forces no eren suficients per passar a l'ofensiva i altre cop va començar el setge. Els britànics van mantenir la posició i encara van fer una sortida cap Alambagh. El 10 de novembre Sir Colin Campbell va avançar des de Cawnpore i va arribar a Alambagh que va ocupar el dia 12, i després el palau Dilkusha a l'est de Lucknow, i la Martiniere, barri fortificat pels rebels; el 16 va atacar Sikandra Bagh, posició central dels rebels, i aquestos es van retirar després d'unes hores de lluita. El segon alliberament de la residència es va produir poques hores després. Era no obstant impossible defensar Lucknow i Colin Campbell va decidir retornar cap a Cawnpore; el dia 20 l'exèrcit de socors i els civils van abandonar Lucknow cap a Alambagh i Cawunpore i els rebels van ocupar finalment la residència. Havelock que tornava a tenir el comandament, va morir de disenteria a Alambagh i Outram el va succeir i va mantenir Alambagh mentre la resta marxava cap a Lucknow. A Alambagh van quedar assetjats per trenta mil sipais i 50.000 voluntaris però una vegada Cambell va quedar lliure després de deixar als civils a Cawnpore, va tornar cap a Lucknow, creuar el Ganges el darrer dia de febrer, va ocupar Faizabad i el palau de Dilkusha (5 de març) i es va unir als nepalesos (que mentre, dirigits pel primer ministre nepalès rana Jang Bahadur amb uns milers de gurkhes havia derrotar per dues vegades als rebels) entrant a la ciutat després d'una setmana de lluita (9 a 15 de març de 1858) ocupant totes les posicions enemigues. A començaments d'abril Sir Hope Grant va avançar amb una columna cap al nord-oest de Lucknow, i poc després el general Walpole va passar a través d'Hardoi. El maig els rebels que amenaçaven la carretera de Cawnpore foren dispersats, i el juny l'exèrcit de la begum (esposa de Wajid Ali Shah i mare de Birjis Qadr, del qual actuava com a regent, tot i que l'hereu legal era el seu germà més gran Kaiwan Qadr), que dirigia als revolucionaris, el qual tornava a amenaçar Lucknow, fou derrotat. El general Grant va anar a Faizabad el juliol i després al sud cap a Sultanpur, mentre una força cooperava des de Allahabad; la policia militar i un contingent del raja Randhir Singh de Kapurthala van fer valuosos serveis. El governador general va visitar Lucknow el 18 d'octubre i quan va agafar el camp el novembre la rebel·lió es va acabar i a final de l'any el territori estava pacificat. Els talukdars inicialment havien restat a l'aguait; alguns fins i tot van servir generosament als britànics; però més tard quasi tots es van unir a la rebel·lió (excepte cinc) i foren expropiats.

El comissionat d'Oduh va quedar constituït per divisions i districtes:

 Divisió de Sitapur
Districte de Sitapur
Districte d'Hardoi
Districte de Kheri
 Divisió de Lucknow
Districte de Lucknow
Districte d'Unao
Districte de Bara Banki
 Divisió de Faizabad
Districte de Faizabad
Districte de Bahraich
Districte de Gonda
 Divisió de Bareilly (Bareli)
Districte de Bareilly
Districte de Sultanpur
Districte de Partabgarh

La població era:

 1869: 11.220.232
 1881: 11.387.741 (en 24.337 pobles)
 1891: 12.700.000
 1901: 12.833.077

La ciutat principal era Lucknow amb 264.049 habitants (incloent el campament militar) només superada per Bombai, Calcuta, Chennai i Hyderabad. La seguia Faizabad o Fyzabad (incloent Ayodhya) amb 75.085 habitants, i després Bahraich, Sitapur i Shahabad (les tres entre 20 i 30 mil). La resta de ciutats importants eren Khairabad, Sandila, Nawabganj, Balrampur, Tanda, Rudauli, Gonda, Bilgram, Rokha Jais, Mallanwan, Rai Bareli o Bareilly, Laharpur, Ayodhya i Hardoi (totes amb més de 10.000). Les municipalitats eren 29: Lucknow, Faizabad (Fyzabad), Tanda, Bahraich, Shahabad, Sandila, Khairabad, Balrampur, Rai Bareli, Gonda, Partabgarh, Sitapur, Biswan, Dhaurehra, Unao, Muhamdi, Nawabganj (Barabanki), Nawabganj (Gonda), Hardoi, Nanpara, Utraula, Lakhimpur, Bhinga, Sultanpur, Newalganj & Maharajganj, Bilgram, Sandi, Mallanwan i Pahani.

Hi havia uns 700.000 musulmans dels quals el 9% eren xiïtes; la resta eren hindús. La llengua comuna era l'hindi, dialecte occidental. Les castes principals eren bramans, rajputs, ahirs, chamars, kurmis, lodhis, muraos i pasis.

Quan es va produir l'annexió el 1856 els talukdars governaven 23.543 pobles d'un total de 36.721. Els seus drets foren reconeguts sense canvis en 13.640 pobles i amb ingressos més reduïts en 9.903. El 1858 totes les terres talukdaris foren confiscades excepte la dels sis talukdars que havien estat lleials (després es va descobrir que un havia participat en la rebel·lió i també va perdre les terres) i van rebre donacions de noves terres conservant també els seus drets sobre les que ja tenien. Als altres se'ls va prometre indulgència si entregaven les terres ràpidament i ajudaven a restaurar l'orde. El 1859 es van retornar 22.658 pobles i la major part dels talukdars foren restaurats (només no ho van ser els que van refusar la submissió i els acusats d'assassinat) i van rebre sanads que els feia hereditaris o transferibles per venda o testament amb els límits de la llei hindú o musulmana. El 1870 un nombre de 47 talukdars amenaçats per deutes es van acollir a una llei que els va salvar i encara que tres van acabar finalment liquidats la resta va aconseguir una bona rebaixa. El 1894 els talukdars van demanar noves rebaixes i que les hisendes no puguesin ser venudes i el 1900 una llei va establir el dret de primogenitura i en cas de partició havien d'estar tots d'acord inclòs el govern i era irrevocable.

El 1877 el comissionat d'Oudh i les Províncies del Nord-oest van quedar sota l'administració de la mateix persona, Sir George Couper inicialment comissionat de Oudh des de 1871, que després el 1876 fou nomenat tinent governador de les Províncies del Nord-oest (deixant el càrrec antefior a un interí) i el 1877 va rebre confimació en els dos càrrecs quedant les dues entitats unides sota el mateix govern.

El 22 de març de 1902 la província anomenada Províncies del Nord-oest i el comissionat d'Oudh, ambdues administrades per una sola persona, van ser fusionades i constituïdes en les Províncies Unides d'Agra i Oudh.

Caps Commissionats d'Oudh (1856 – 1877)

Vegeu també
 Payagpur.
 Patti Saifabad.
 Ramkot.
 Shahmau.
 Sukheta.
 Gangwal.

Bibliografia


text:
Katastrofa lotu Alaska Airlines 261 – katastrofa lotnicza, która wydarzyła się 31 stycznia 2000 roku. McDonnell Douglas MD-83 należący do Alaska Airlines, lecący z Puerto Vallarta do Seattle z międzylądowaniem w San Francisco, rozbił się nieopodal wyspy Anacapa, w wyniku awarii stabilizatorów. Śmierć poniosło 88 osób (83 pasażerów + 5 członków załogi).

Przebieg lotu
McDonnell Douglas MD-83 miał 8 lat. Wylatał 26584 godzin, wykonując przy tym 14315 cykli presuryzacji. Kapitanem feralnego rejsu był Edward Thomson, a drugim pilotem William Tansky. Maszyna leciała z Portu lotniczego Puerto Vallarta do Portu lotniczego Seattle, z międzylądowaniem w Porcie lotniczym San Francisco. O godz. 14:30 wzniosła się na wysokość 31 tys. stóp. 2 godziny później w okolicach Los Angeles, piloci skontaktowali się z lotniskiem w Los Angeles, gdzie zgłosili awarię stabilizatorów (odpowiadających za zmianę wysokości). Ani załoga, ani kontrola ruchu lotniczego nie potrafiły znaleźć przyczyny zablokowania sterów wysokości. Próby odblokowania sterów skończyły się fiaskiem. O 16:10 samolot wpadł w pierwszy lot nurkowy. Maszyna z wysokości 31.000 stóp zniżyła się do 23.000-24.000 stóp. Pilotom udało się ustabilizować lot, po czym postanowili awaryjnie lądować w Los Angeles. W czasie podejścia do lądowania doszło do drugiego lotu nurkowego, w czasie którego zaczęły odrywać się części statecznika pionowego. Maszyna odwróciła się do góry kołami, po czym uderzyła w taflę wody (nieopodal wyspy Anacapa) i zatonęła. Wrak spoczął na głębokości 210 m p.p.m.

Dochodzenie

Odzyskanie wraku
Korzystając z wojskowych łodzi podwodnych marynarki wojennej jednocześnie wojskowych skanerów sonarowych  oraz pomocy innych, odzyskano 85% wraku (w tym ogon i skrzydła). Znaleziono także silniki i rejestrator głosu. Wszystkie znalezione części od MD-83 zmagazynowano w Porcie Hueneme.

Identyfikacja ofiar katastrofy
Następujące wskaźniki zostały wykorzystane do identyfikacji ofiar katastrofy:
 Odciski palców;
 Osobiste przedmioty.

Niewystarczające smarowanie
Przyczyną katastrofy mogło być niewystarczające smarowanie. W wywiadach pracownik Alaska Airlines, który wykonywał smarowanie tego samolotu przyznał, że ostatnie smarowanie miało miejsce we wrześniu 1999 roku. W NTSB zbadano, że przed wypadkiem całkowite smarowanie samolotu, które nastąpiło we wrześniu 1997 r., nie wykryło nadmiernego zużycia. Dochodzenie ujawniło, że niestandardowe narzędzie używane przez Alaska Airlines mogło spowodować błędne pomiary smarowania. Uważa się, że przy użyciu urządzeń zalecanych przez producenta wykryto by niedostateczne smarowanie i można by było zapobiec tragedii.

Pokłosie
Śledztwo przeprowadzone przez NTSB wykazało, że do katastrofy przyczyniło się przedłużenie przez Alaska Airlines okresów międzyserwisowych oraz międzyprzeglądowych. Zwiększenie czasu między przeglądami zwiększyło prawdopodobieństwo niewykrycia niedostatecznego smarowania lub nadmiernego zużycia elementów steru pionowego.
Po katastrofie w 2008 r. Alaska Airlines wycofała wszystkie MD-83 z użytku. Rodziny ofiar postawiły pomnik w postaci zegara słonecznego w Porcie Hueneme.

Narodowości ofiar katastrofy

Uwagi

Przypisy

Linki zewnętrzne
 Opis na Aviation-Safety-Network
 Zdjęcie samolotu wykonane kilka lat przed tragedią

Katastrofy lotnicze w Stanach Zjednoczonych
Katastrofy lotnicze w 2000
Katastrofy lotnicze z udziałem samolotu McDonnell Douglas MD-83


text:
No Surrender is a 1985 British comedy film written by Alan Bleasdale, directed by Peter Smith and produced by Mamoun Hassan.

Describing the commissioning process, Bleasdale said, "I went to the National Film Finance Corporation and told them I was never going to write Star Wars or Rambo Revisited or anything like that, so I just went ahead and wrote the film I wanted to write".

Plot
On New Year's Eve in Liverpool, Michael becomes the new manager of the Charleston Club, a run-down function hall on an industrial wasteground which, he later discovers, is owned by an organised crime syndicate. He also discovers that the previous manager, MacArthur, in an attempt to spite the hall's owners, has hired it out to two groups of senior citizens for New Year's Eve; one group are hardline Catholics and the other are hardline Protestants, and the entertainment consists of a magician with stage fright, a gay comedian and his boyfriend, a talentless punk band, and a fancy dress competition with a non-existent prize.

The two parties arrive and are joined by another group of senior citizens who are mentally handicapped and suffering from senile dementia. After discovering MacArthur being tortured in a back room by the hall's owners, Michael, along with bouncer Bernard and kitchen porter Cheryl, attempts to keep things in order amid the threat of violence in the air. As the night goes on, however, things start to go wrong; the comedian's routine is badly received, the magician has to pull out because of the death of his rabbit, and the band's poor performance prompts the groups to throw missiles at the stage while the band members fight amongst themselves. Meanwhile, things begin to boil over when former Loyalist boxer Billy McCracken strangles on-the-run terrorist Norman Donohue to death in a toilet cubicle after Norman makes comments about McCracken's daughter "marrying out", and an Orange Order marching band arrives playing sectarian tunes, leading to a mass brawl in the toilets and the discovery of Norman's body. Meanwhile, Michael and Cheryl begin singing "If You Need Me" together on stage while Bernard phones the police, who arrive and defuse the situation.

The situation dies down by midnight, and the groups all go their separate ways peacefully. Michael and Cheryl share a kiss, before going back to Cheryl's house together. The film ends with McCracken phoning his daughter and asking to speak to his son-in-law, before wishing him a happy New Year.

Cast
 Michael Angelis as Mike
 Avis Bunnage as Martha Gorman
 James Ellis as Paddy Burke
 Tom Georgeson as Mr. Ross
 Bernard Hill as Bernard
 Ray McAnally as Billy McRacken
 Mark Mulholland as Norman
 Joanne Whalley as Cheryl
 J.G. Devlin as George Gorman
 Vince Earl as Frank
 Ken Jones as Ronny
 Michael Ripper as Tony Bonaparte
 Marjorie Sudell as Barbara
 Joan Turner as Superwoman
 Richard Alexander as Smoking Kid
 Pamela Austin as Organist
 Elvis Costello as Rosco de Ville
 Ian Hart as Uncertain Menace
 Joe McGann as Second Policeman
 Mark McGann as Rock Group Leader
 James Culshaw as O'Gormans Taxi Driver

Reception
Walter Goodman of The New York Times called it "a funny movie about a desperate condition."

Paul Attanasio of The Washington Post wrote:  "No Surrender"pretends to be a black comedy, but it really isn't -- it's just sour.

References

External links

1985 films
1980s black comedy films
Films set in Liverpool
British black comedy films
Films about The Troubles (Northern Ireland)
1985 comedy films
Films shot in Greater Manchester
1980s English-language films
1980s British films


text:
Zambia Alliance of Women (ZAW) is a non-governmental membership organization for Zambian women founded in 1978.

History
Zambia Alliance of Women was established in 1978 to promote gender equality, development and peace. ZAW was registered under the Societies Act in March 1982. By 2011 it had 15,000 members.

ZAW has paid sustained attention to environmental issues. In April 2020 the ZAW advised small-scale farmers not to sell their maize at the cheapest prices to private buyers. In June 2020 the ZAW appealed to the government to offer help to women groups and cooperatives. ZAW's Executive Director, Edah Gondwe Chimya, also encouraged women in mining areas to take advantage of government programmes to participate in Zambia's mining sector.

References

1978 establishments in Zambia
Organizations established in 1978
Women's organisations based in Zambia


text:
The 1987–88 National Hurling League (known as the Royal Liver National Hurling League for sponsorship reasons) was the 57th edition of the National Hurling League.

Division 1

Galway came into the season as defending champions of the 1985-86 season. Westmeath and Wexford entered Division 1 as the promoted teams.

On 24 April 1988, Tipperary won the title following a 3-15 to 2-9 win over Offaly in the final. It was their first league title since 1978-79 and their 14th National League title overall.

Clare and Cork were relegated from Division 1.

Tipperary's Pat Fox was the Division 1 top scorer with 6-40.

Table

Group stage

Play-off

Knock-out stage

Quarter-finals

Semi-finals

Final

Scoring statistics

Top scorers overall

Top scorers in a single game

Division 2

Down, Offaly, Roscommon and Westmeath entered Division 2 as the promoted and relegated teams from the previous season.

On 6 March 1988, Offaly secured the title following a 1-13 to 3-4 win over Down in the final round of the group stage. Antrim secured promotion to Division 1 as the second-placed team.

Down and Roscommon were relegated from Division 2.

Table

Division 3

Mayo, Meath and Tyrone entered Division 3 as the promoted and relegated teams from the previous season.

Meath secured the title following a 5-7 to 2-5 win over Kildare in the final round of the group stage. Derry secured promotion to Division 2 as the second-placed team.

Tyrone were relegated from Division 3.

Table

Division 4

Monaghan entered Division 4 as the relegated team from the previous season.

On 29 July 1988, Longford secured the title following a 2-9 to 2-7 win over Monaghan in a replay of the league final.

Knock-out stage

Semi-final

Finals

External links
 1987-88 National Hurling League results

References

National Hurling League seasons
League
League


text:
Финское неоязычество, или Финская исконная вера (: «Финская религия») — современное возрождение финского язычества, дохристианской политеистической религии финнов. Предшественником движения было Уконуско («Вера Укко», вращающаяся вокруг бога Укко) в начале XX-го века. Главной проблемой в возрождении финского язычества является характер дохристианской финской культуры, которая опиралась на устную традицию, которая со временем может изменяться. Первоисточники, касающиеся финской дохристианской культуры, написаны христианами последующей эпохи.

Существует две основные религиозные организации: «Ассоциация исконной финской религии» (Suomalaisen kansanuskon yhdistys ry), базирующаяся в Хельсинки и официально зарегистрированная с 2002 года, и «Ассоциация полярных звёзд» (Taivaannaula ry) со штаб-квартирой в Турку с филиалами во многих финских городах, основанная и официально зарегистрированная в 2007 году.

История
Языческие верования, традиции и мифы долгое время существовали бок о бок с официальным лютеранством в Финляндии и Карелии, по крайней мере до первой половины XX века. Первые попытки восстановления древней мифологии были предприняты для обогащения национальной финской культуры.

Финскую исконную религию можно определить как этническую, поскольку она связана с национальным самосознанием и идентичностью. Последователи финской исконной религии не обязательно считают себя «неоязычниками» или отождествляют себя с новыми религиями, такими как Викка.

Финские неоязычники свято хранят множество нетронутых природных мест, лесов, родников и скал. Они считают, что сверхъестественное присутствие богов, предков и духов пронизывает природные объекты и окружающую среду (hiisi).

В 2014 году, Кархун канса (Народ медведя) была официально зарегистрирована как организованная религиозная община, став первой неоязыческой организацией, получившей такой статус в Финляндии. Статус даёт право, например, вступать в брак, хоронить и давать имена.

Верования
Финская исконная религия является политеистической, с пантеоном многочисленных божеств: Укко — бог неба и грома, главное божество в финской мифологии, , богиня плодородия и жена Укко, Ахти, Тапио, Пекко, Миеликки, Илмаринен, Лоухи, Лемминкяйнен, Вяйнемейнен, Ику-Турсо, Хийси.

Религия также включает в себя элемент поклонения предкам. Для приверженцев финской исконной религии загробная жизнь — это место, называемое Туонела, и это место, где живут несколько различных божеств, включая Туони.

Примечания

Финно-угорское неоязычество
Финская культура


text:
Mercedes Oviedo (n. 10 de junio de 1983 en Buenos Aires) es una actriz argentina. Reconocida por ocupar durante el año 2008 un rol protagónico en la telecomedia Todos contra Juan. En 2009 también forma parte del elenco de la ficción Mitos, crónicas del amor descartable.

Biografía
A los 4 años fue a vivir a la localidad balnearia de San Bernardo del Tuyú. Allí estudió en el Instituto Modelo Santa Teresita. Fue elegida Reina Nacional del Sol y La Familia, fiesta tradicional que inaugura la temporada de verano en la localidad costera de San Bernardo. A los 17 años decidió volver sola a la Capital Federal, donde comenzó sus estudios terciarios. En Buenos Aires se instruyó en psicología, historia de la cultura, asistencia de dirección, actuación, acrobacia, canto y danzas contemporáneas y modernas. En 2005 egresó siendo profesora de artes con orientación en actuación del CoSATyC, (Colegio Social de Artes del Teatro y la Comunicación). Para poder pagarse los estudios trabajó como revendedora de ropa, animadora de fiestas infantiles y enseñando patinaje sobre hielo.

Se consagró en los medios haciendo una publicidad de la bebida Paso de los toros donde jugaba con los besos a la distancia en el año 2007. En 2008 participó en el videoclip Chance de la banda punk argentina Attaque 77 y también obtuvo el protagónico de la telecomedia Todos contra Juan, emitida por América TV. Al momento de recibir la propuesta para actuar en esta telecomedia, estaba a punto de iniciar un viaje a Zaragoza, España para participar de una exposición internacional con la obra de teatro Agua de Pichón Baldinú. Mercedes tuvo que renunciar a dicho proyecto para emprender su carrera en la televisión argentina.
En diciembre de 2009 fue nominada como revelación para los Premios Clarín por su trabajo realizado en Todos contra Juan.

Hasta 2009, su pareja era Gonzalo Heredia, otro actor argentino, conocido por sus personajes en las series Socias y Valientes.

En el 2012 participó de la telenovela éxito de Telefe Dulce amor con el personaje de Noelia Fernández, media hermana de Victoria Bandi (interpretada por Carina Zampini).

Televisión

Publicidades

Teatro

Cine

Videoclips

Referencias

Enlaces externos
 Sitio de Alejandro Vannelli, representante artístico - Trabajos realizados por Mercedes Oviedo
 MinutoUno.com - "A Mercedes Oviedo no le gusta que le digan piropos"
 Elargentino.com - "Me causa gracia que me comparen con Angelina Jolie"
 Crítica digital - nota a Mercedes Oviedo
 LaPrensa - Parece salida de una novela

Actores de cine de la ciudad de Buenos Aires
Actores de televisión de la ciudad de Buenos Aires
Reparto de Dulce amor


text:
Robert Erbele (born September 30, 1952) is an American politician. He is a member of the North Dakota State Senate from the 28th District, serving since 2001. He is a member of the Republican party.

References

Living people
1952 births
Republican Party North Dakota state senators
People from Jamestown, North Dakota
21st-century American politicians


text:
Quai de Metz (Metské nábřeží) je nábřeží v Paříži. Nachází se v 19. obvodu. Je pojmenováno podle francouzského města Mety.

Poloha
Nábřeží vede podél západního břehu vodního kanálu Rouvray. Začíná u ulice Rue de Thionville, kde na něj navazuje Quai de la Garonne a končí u společného křížení s kanály Ourcq a Saint-Denis, kde na něj navazuje Quai de la Marne vedoucí podél kanálu Ourcq.

Externí odkazy

  Nábřeží na stránkách města Paříže

Metz
19. obvod (Paříž)


text:
Olyra polypodioides (vulgarmente conhecido por bambuzinho) é uma planta cespitosa da família das gramíneas. É nativa da Bahia e tem colmos pequenos, folhas verde-escuras, ásperas nas margens, e espiguetas em panículas axilares. É conhecida também pelos nomes de bambu-japonês e capim-bambuzinho.

A espécie foi descrita por Carl Bernhard von Trinius e publicada em Mémoires de l'Académie Impériale des Sciences de Saint-Pétersbourg. Sixième Série. Sciences Mathématiques, Physiques et Naturelles. Seconde Partie: Sciences Naturelles 3,1(2–3): 117. 1834. Raddia distichophylla (Schrad. ex Nees) Chase, é sinónima desta espécie.

Bibliografia
 Judziewicz, E. J. 2000. Raddia. In Catalogue of New World Grasses (Poaceae): I. Subfamilies Anomochlooideae, Bambusoideae, Ehrhartoideae, and Pharoideae. Contr. U.S. Natl. Herb. 39: 107–108

Ligações externas
 Specimen Details :: Virtual Herbarium :: NYBG.org

Bambus


text:
Biografia
André Danjon è stato direttore dell'osservatorio di Strasburgo dal 1930 al 1945 e dell'osservatorio di Parigi dal 1945 al 1963.

Decano della facoltà di scienze di Strasburgo nel 1935, nel 1940 è diventato rettore dell'Università di Strasburgo dove ha giocato un ruolo importante nella protezione degli insegnanti e studenti alsaziani, per questo è stato revocato dai tedeschi nel 1942.

Nel 1948 è diventato membro dell'Accademia delle scienze francese, nel 1958 ha ricevuto la medaglia d'Oro della Royal Astronomical Society.

Il cratere Danjon sulla Luna è stato designato in suo onore.

Attività scientifica
Danjon ha concepito un metodo per misurare il riflesso della Terra sulla Luna (vedi: luce cinerea). Usando un telescopio in cui un prisma divideva la luce in due immagini della Luna identiche e affiancate. Attraverso la regolazione di un diaframma attenuava una delle due immagini fino a che la parte illuminata della Luna avesse avuto, sull'immagine non regolata, la stessa luminosità apparente della parte non illuminata dal Sole (cioè la parte illuminata solamente dal riflesso terrestre). Quantificando l'aggiustamento del diaframma ha potuto effettuare una misura reale del riflesso. Ha registrato le misurazioni dal 1925 agli anni cinquanta usando una scala da lui inventata, la scala di Danjon, oggi ancora usata per indicare il livello di luminosità di un'eclissi di Luna.

Tra i suoi contributi all'astronomia da citare la progettazione di un astrolabio a prisma (per la misurazione del tempo, della latitudine e della posizione delle stelle), oggi conosciuto col nome astrolabio impersonale di Danjon, che ha notevolmente migliorato la precisione dello strumento. Una sua descrizione, e i suoi risultati nei primi anni di utilizzo, sono stati esposti da Danjon nel 1958 ad una conferenza della Royal Astronomical Society.

Il suo nome è anche legato al limite di Danjon, che è una stima della minima separazione angolare tra il Sole e la Luna alla quale una luna crescente può essere vista. Danjon stimava questo limite a 7° e gli attribuiva una natura intrinseca dovuta all'asperità della superficie lunare. Oggi si pensa che il limite sia dovuto in massima parte alla difficoltà di percepire una luce molto debole e sottile, come l'inizio della luna crescente, in un ambiente crepuscolare abbastanza illuminato.

Opere
 Descrizione del cielo, con LIX tavole in fototipia, traduzione della Dott. Lidia Baldasseroni, Piccola Biblioteca Scientifica, R.Bemporad & Figlio, Firenze 1931.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni
 Biografia sul sito dell'osservatorio di Parigi

Medaglia d'oro della Royal Astronomical Society


text:
Le Rouge et le Noir est un film franco-italien réalisé par Claude Autant-Lara, sorti en 1954.

Synopsis

L'histoire de Julien Sorel, fils de charpentier, arriviste immortalisé par Stendhal, qui renonce à l'armée pour l'Église mais que l'amour mènera à la guillotine.

Julien Sorel, sous les traits de Gérard Philipe passe au tribunal pour être jugé pour tentative de meurtre sur Madame de Rénal, interprétée par Danielle Darrieux ! Il se remémore toute son histoire qui l'a conduit jusqu'ici en précepteur vénal qui cocufie le colérique M. de Rénal...

Fiche technique
 Titre : Le Rouge et le Noir
 Réalisation : Claude Autant-Lara
 Scénario : Jean Aurenche, Pierre Bost et Claude Autant-Lara dans une adaptation du roman de Stendhal, Le Rouge et le Noir
 Dialogues : Jean Aurenche et Pierre Bost
 Décors : Max Douy
 Costumes : Rosine Delamare, Jacques Heim, Paulette Coquatrix
 Photographie : Michel Kelber
 Cadreur : Vladimir Ivanov
 Son : Antoine Petitjean
 Montage : Madeleine Gug
 Musique : René Cloërec
 Production : Henry Deutschmeister et
 Sociétés de production : Documento Films (Italie) et Franco-London Films (France)
 Pays d'origine : ,
 Langue originale : français
 Format : Couleur (Eastmancolor) -  - 1,37:1 - Mono
 Genre : drame
 Durée : 186 minutes
 Dates de sortie : France :  ; Italie :

Distribution

Autour du film
 Ce film, perçu comme représentant d'un certain académisme à la française, suscita de violentes critiques de la part des membres de la Nouvelle Vague.

Récompense
 1955 : Grand Prix de l'Académie du Cinéma

Bibliographie
 Jean Collet, Téléciné N°44, Fédération des Loisirs et Culture Cinématographique (FLECC), Paris, , fiche N°227.

Références

Liens externes

Film français sorti en 1954
Film italien sorti en 1954
Film dramatique français
Film dramatique italien
Film réalisé par Claude Autant-Lara
Film scénarisé par Jean Aurenche
Film scénarisé par Pierre Bost
Adaptation d'un roman français au cinéma
Adaptation du Rouge et le Noir
Film se déroulant au XIXe siècle
Film tourné aux studios Francœur
Film sur l'infidélité conjugale


text:
Mairie de Montrouge () is a station of the Paris Métro on line 4 situated in Montrouge. Opened in 2013, it was the first new station of Line 4 in almost one hundred years. The station served as the southern terminus of Paris Métro Line 4 until January 2022, when the southward extension towards Bagneux opened as part of phase two.

Location
The station is located in Montrouge under the Avenue de la Republique, between Rue Gabriel-Péri and the Place du Marechal-Leclerc.

History
Line 4 was one of a few Metro lines that was never extended beyond the Parisian city limits, though an initial extension towards La Vache-Noire was originally planned (but was never carried out). Nearly a century after the line's opening, construction of the Montrouge extension commenced, with the new Mairie de Montrouge station opening to passengers on 23 March 2013.

It was part of the first stage of an extension of Line 4 to Bagneux (which opened on 13 January 2022). Such an extension had been planned since 1929, originally via a different route. In 2004, the cost of the first section was estimated at €152 million for a length of 780 meters. As part of the second stage of the extension, the line reaches Barbara metro station between the Cimetière parisien de Bagneux and the Montrouge fort, and then terminates at Bagneux-Lucie Aubrac station located to the north of the commune.

In 2018, 7,081,319 passengers passed through the metro station placing it in 45th position for usage of all 302 stations.

Inauguration
The station was inaugurated on 23 March 23, 2013 by Frédéric Cuvillier, Minister Delegate for Transport and Maritime Economy, Jean-Paul Huchon, President of the Regional Council of Île-de-France and President of the Union Transportation Union -de-France (STIF), Patrick Devedjian, Chairman of the General Council of Hauts-de-Seine, Jean-Loup Metton, Mayor of Montrouge, and Pierre Mongin, President and CEO of RATP. The station, the 302nd in the Paris metro, was put into service the same day.

Passenger services

Access
The station has three entrances:

 a main lift access located on the forecourt of the Saint-Jacques church, on the corner of Rue Gabriel-Péri and Avenue de la République, facing the town hall;
 a northern entrance located on the forecourt of the cultural centre, Place Émile-Cresp, on the corner of Rue Gabriel-Péri and Avenue de la Republique, facing the town hall; this entrance opened in 2014;
 a south entrance on the Place du Général-Leclerc.

Station layout

Platforms
Mairie de Montrouge is a standard configuration station. It has two platforms separated by metro tracks. The roof is elliptical (which is rare for stations built in recent decades). The décor is contemporary and materials vary, with sides covered with an alternation of wooden panels and silver metal camber in which are incorporated the advertising frames, and a grey coating on the roof and tunnel exits are painted white. The lighting is semi-direct and the name of the station is written in Parisine font on enamelled plates. The platforms, tiled in anthracite grey, are equipped with orange Akiko seats.

The station hosts a work by Hugues Reip, both in the corridors and on the platforms.

Bus connections
The station is served by Lines 68, 126 and 128 of the RATP Bus Network and Line 475 of the Sqybus bus network.

Nearby
The Montrouge town hall, the belfry of Montrouge, which is a cultural and congress center, as well as the church of Saint-Jacques-le-Majeur are in the immediate vicinity of the station.

References

Bibliography
Roland, Gérard (2003). Stations de métro. D'Abbesses à Wagram. Éditions Bonneton.

Paris Métro stations in Montrouge
Railway stations in France opened in 2013