text:
Stora händelser

Coronaviruspandemin

Coronapanademin, som präglat 2020 och 2021, präglar även inledningen av året, med förnyade restriktioneroch förslag om extra ändringsbudgetar med förlängda eller nya ekonomiska stöd till företag, kulturliv och enskilda. Regeringens hantering av pandemin fortsätter att granskas; riksdagens socialutskottet ifrågasätter om regeringskansliet lämnat samtliga nödvändiga handlingar till coronakommissionen.

Rysslands invasion av Ukraina
Den konflikt mellan Ryssland och Ukraina som pågått sedan 2014 med Rysslands annektering av Krim och kriget i Donbass, eskalerade under slutet av 2021. Under hösten och vintern 2021/2022 mobiliseras ryska trupper vid gränsen till Ukraina. Under februari månad 2022 varnar USA för en nära förestående rysk invasion av Ukraina. Den 21 februari meddelar Rysslands president Vladimir Putin att Ryssland erkänner de ukrainska utbrytarrepublikerna Donetsk och Lugansk som självständiga stater, samtidigt som han tillkännager att ryska trupper skall sättas in området i "fredsbevarande" syfte. Tre dagar senare, strax före klockan 04:00 (Moskva-tid, UTC +3) den 24 februari 2022, meddelar Putin att han har beordrat en militär operation i Ukraina. Strax därefter påbörjas invasionen av Ukraina.

Som en reaktion på den ryska aggressionen införs omfattande sanktioner mot Ryssland och Belarus från EU, USA, Storbritannien, Kanada med flera. Föreslagna resolutioner i FN:s säkerhetsråd blockeras av Rysslands veto, men FN:s generalförsamling fördömer i en icke-bindande resolution den 2 mars Rysslands agerande. Flera EU-länder tar steg mot höjda försvarsanslag. Till exempel meddelar Tysklands förbundskansler Olaf Scholtz i ett tal den 27 februari att Tysklands försvarsutgifter ska nå nivån 2 % av BNP. Sveriges regering meddelar den 10 mars att man vill höja försvarsanslagen till samma nivå.

Finlands och Sveriges förhandling om Natomedlemskap

Med anledning av Rysslands invasion av Ukraina lämnade Finland och Sverige in en gemensam ansökan om Natomedlemskap den 18 maj 2022.

Turkiets president Recep Tayyip Erdogan meddelar dock att Turkiet inte kommer säga ja till Finlands och Sveriges ansökan. Kort därefter offentliggör Turkiet krav på finska och svenska åtgärder mot terrorism, varefter diplomatiska förhandlingar vidtar. Först i samband med att Natotoppmötet i Madrid inleds släpper Turkiet sitt veto mot Finland och Sverige, efter att parterna undertecknat ett trilateralt avtal om terrorbekämpning. Turkiets president offentliggör att ett av villkoren i avtalet är att Sverige lovat att utlämna 73 personer till Turkiet, vilket dock motsägs av Sveriges regering.

Trots det beslutar samtliga Natos stats- och regeringschefer att bjuda in Finland och Sverige som blivande medlemmar vid sitt toppmöte i Madrid den 29 juni, och den 5 juli undertecknar Finland och Sverige anslutningsprotokollet. Nato upprättar därefter tilläggshandlingar till Washingtonfördraget. Under juli–september ratificieras fördragsförändringarna av 28 av 30 Natoländer; endast Ungern och Turkiet avvaktar.

Övriga händelser i kronologisk ordning

Januari

 1 januari
 I Sverige inrättas Myndigheten för psykologiskt försvar och Mälardalens högskola blir Mälardalens universitet. Försvarsmakten återinrättar Dalregementet (I 13) i Falun, Västernorrlands regemente (I 21) i Sollefteå, Norrlands dragonregemente (K 4) i Arvidsjaur, Älvsborgs amfibieregemente (Amf 4) i Göteborg och Upplands flygflottilj (F 16) i Uppsala som organisationsenheter.
 Föräldrabalken ändras så att ogifta föräldrar inte längre behöver bekräfta faderskap hos socialnämnden. Nya regler förenklar för två kvinnor att registreras som föräldrar, liksom för personer som genomgått könskorrigering.
 Straffrabatten för unga myndiga slopas vid allvarlig brottslighet, straff för våld och kränkningar i nära relationer skäprs, polisens möjlighet att använda husrannsakan utökas, och tidiga polisförhör tillåts som bevis i domstol.
 10–11 januari – Folk och Försvars Rikskonferens 2022 genomförs.
 11 januari
 Den italienske politikern David Sassoli avlider ett fåtal dagar innan hans mandatperiod som Europaparlamentets talman löper ut. Enligt det maktdelningsavtal som de stora partigrupperna i Europaparlamentet slutit skulle den socialdemokratiske Sassoli ersättas av en konservativ kandidat vid parlamentets session i Strasbourg en vecka senare.
 Regeringen föreslår att den svenska lagen om eget boende för asylsökande ska avvecklas, och att asylsökande i stället ska bo på kommunala anläggningar under utredningstiden. Syftet är att minska segregationen. Förslaget ska utredas och redovisas i februari 2023.
 12 januari – Den svenska regeringen avsätter drygt 6 miljarder kronor i bidrag till hushåll som drabbats av höga elpriser. Förslaget kritiseras av oppositionspartierna för att bara gälla vissa hushåll, rikta sig till stora bostäder eller belöna de största konsumenterna som genererar störst miljöpåverkande utsläpp.
 14 januari – Danmark högtidlighåller 50-årsjubileet av Drottning Margrethe II:s trontillträde den 14 januari 1972, genom ett särskilt statsrådssammanträde och högtidstal i Folketinget med representanter för alla länder i Rigsfællesskabet. Med anledning av den pågående Covid-19-pandemin sköts samtliga publika delar av firandet upp.
 18 januari – Roberta Metsola, kristdemokratisk 1:e vice talman i Europaparlamentet från Malta efterträder David Sassoli som talman.
 27 januari – Regeringen Andersson beslutar att tillåta slutförvar av använt kärnbränsle i Forsmark, Östhammars kommun, och en inkapslingsanläggning för använt kärnbränsle i Oskarshamns kommun.
 30 januari – Sittande premiärminister António Costa leder Partido Socialista till valseger i Portugals parlamentsval.

Februari
6 februari – Drottning Elizabeth II firar 70 år som regent över Storbritannien, Kanada, Australien och Nya Zeeland, samt som överhuvud för Samväldet. Hon är därmed den första brittiska regenten någonsin att uppnå denna milstolpe.
 7 februari
 TV4 genomför det svenska valårets första partiledardebatt i TV mellan riksdagspartiernas partiledare.
 Polens finansminister Tadeusz Koscinski avgår efter att en skattereform som skulle gynna de flesta polacker ledde till att låginkomsttagare fick lägre löner utbetalda i januari.
 13 februari – Presidentval hålls i Tyskland, där den sittande presidenten Frank-Walter Steinmeier blir omvald.
 14 februari – Kanadas premiärminister Justin Trudeau inför undantagslagar för att stoppa de omfattande demonstrationer och vägblockader, som pågått i landet sedan januari, mot restriktioner med anledning av den pågående covid-19-pandemin.
16 februari – Utrikesminister Ann Linde presenterade utrikesdeklarationen vid 2022 års utrikespolitiska debatt i Sveriges riksdag. Hon sade bland annat att regeringen inte avser att ansöka om medlemskap i Nato.
 21 februari – Rysk-ukrainska krisen 2021–2022: Ryssland erkänner de ukrainska utbrytarrepublikerna Donetsk och Lugansk som självständiga stater, och president Vladimir Putin skickar truppstyrkor till östra Ukraina i vad man kallar "fredsbevarande syften".
 22 februari – Rysk-ukrainska krisen 2021–2022: Tysklands förbundskansler Olaf Scholz meddelar att den rysk-tyska gasledningen Nord Stream 2 stoppas "tills vidare", med anledning av Rysslands agerande mot Ukraina. Samma dag tillkännager USA och Storbritannien nya ekonomiska sanktioner mot ryska politiker, affärsmän och banker.
 24 februari – Rysslands invasion av Ukraina 2022: Ryssland inleder en fullskalig invasion av Ukraina, och explosioner rapporteras från en rad platser i landet. Invasionen fördöms av ett flertal länder, och får EU, USA, Kanada och Storbritannien att införa ytterligare sanktioner mot den ryska staten samt ett antal ryska medborgare och banker.
 26 februari – Rysslands invasion av Ukraina 2022: EU-kommissionens ordförande Ursula von der Leyen meddelar att EU, tillsammans med USA, Storbritannien och Kanada, beslutat att utesluta ett flertal ryska banker från det internationella banksystemet SWIFT.
 28 februari
 FN:s klimatpanel (IPCC) publicerar den andra delrapporten ur panelens sjätte utvärderingsrapport. Enligt rapporten har flera konsekvenser av klimatförändringar redan börjat bli kännbara, och det blir alltmer akut att anpassa samhällen efter situationen.
 Rysslands invasion av Ukraina 2022: Fredsförhandlingar mellan Ryssland och Ukraina inleds i Homel, Belarus. Ingen överenskommelse nås, men parterna beslutar att fortsätta samtalen under de kommande dagarna.

Mars
 11 mars – Mark Bernsteins bidrag till den ryskspråkiga versionen av Wikipedia-artikeln Rysslands invasion av Ukraina 2022 leder till att han grips av belarusiska myndigheter med stöd av en ny rysk lag.
 14 mars – Marina Ovsiannikova, tv-producent på tv-kanalen Pervyj Kanal, genomför en aktivisthandling i direktsändning där hon protesterar mot Rysslands invasion i Ukraina.
 21–24 mars – USA:s senat genomför utfrågningar av Ketanji Brown Jackson, med anledning att hon nominerats av president Joe Biden som domare i USA:s högsta domstol. Jackson kan bli den första svarta kvinnan i domstolens historia.

April
 3 april – I Ungern genomförs val till parlamentet. Den sittande premiärministern Viktor Orbáns parti Fidesz vinner egen majoritet i parlamentet.
 4 april – FN:s klimatpanel (IPCC) publicerar den sista delrapporten ur panelens sjätte utvärderingsrapport med förslag på hur klimatförändringarna kan lindras.
 7 april – USA:s senat bekräftar president Joe Bidens nominering av Ketanji Brown Jackson som ny domare i USA:s högsta domstol. Beslutet fattades med röstsiffrorna 53–47; samtliga demokrater och oberoende senatorer samt tre republikaner röstade för Jackson. Hon är den första svarta kvinnan och den första offentliga försvarare som utsetts till domare i domstolens historia. Jackson efterträder Stephen Breyer som avgår när domstolens verksamhetsår avslutas i juni eller juli.
 8 april – Nyamko Sabuni avgår som Liberalernas partiledare. Även partisekreterare Juno Blom avgår. Partiets 1 vice ordförande Johan Pehrson leder partiet tills vidare..
 10 april – I Frankrike anordnas presidentval. Då ingen kandidat uppnår absolut majoritet går den sittande presidenten Emmanuel Macron och Marine Le Pen vidare till en andra valomgång. Media noterar att nu har båda de traditionella maktpartierna PS och LR reducerats till att inte ens nå upp till valets femprocentsspärr.
 24 april – Emmanuel Macron väljs till Frankrikes president för en andra mandatperiod,18 768 639 röster (58,55 %) mot Marine Le Pen, med 13 288 686 röster (27,26 %).

Maj

 12 maj – Finlands president och Finlands statsminister meddelar att de båda förespråkar ett finskt medlemskap i Nato.
 13 maj – En parlamentarisk kommitté under ledning av Sveriges utrikesminister Ann Linde presenterar en ny säkerhetspolitisk analys för Sverige, vari det konstateras att "ett svenskt Natomedlemskap skulle höja tröskeln för militära konflikter och därmed ge en konfliktavhållande effekt i norra Europa". Sex av åtta partier i riksdagen ställer sig bakom slutsatsen.
 16 maj
 Sveriges riksdag anordnar en särskild debatt med anledning av rapporten från de säkerhetspolitiska överläggningarna som presenterades den 13 maj.
 Efter att riksdagsdebatten avslutats håller Sveriges regering extra regeringssammanträde och beslutar att ansöka om svenskt Natomedlemskap. Beskedet lämnas vid en gemensam presskonferens med Moderaternas partiledare Ulf Kristersson.
 Frankrikes premiärminister Jean Castex meddelar sin och regeringens avgång. President Emmanuel Macron utser Élisabeth Borne till ny premiärminister. Hon är den första kvinnan på posten sedan 1992.

September

 6 september – Boris Johnson begär hos drottning Elizabeth II att bli entledigad som Storbritanniens premiärminister. Efter att ha beviljat entledigandet utsåg drottningen Liz Truss till ny premiärminister.
 11 september – Val hålls till Sveriges riksdag, regioner och kommunfullmäktige.
 15 september
 Annie Lööf meddelar sin avgång som Centerpartiets partiledare. Hon kvarstår som partiledare till dess hennes efterträdare utsetts.
 Magdalena Andersson begär hos riksdagens talman att bli entledigad som Sveriges statsminister, sedan hennes regeringsunderlag inte fått majoritet i riksdagsvalet samma månad. Talmannen beviljar hennes entledigande, och Andersson leder därefter en övergångsregering enligt regeringsformen.
 19 september – Efter att ha genomfört "talmansrunda" med partiledarna för de åtta riksdagspartierna meddelar riksdagens talman Andreas Norlén att han gett Ulf Kristersson (M) i uppdrag att sondera förutsättningarna för att bilda regering. Uppdraget ska rapporteras till den nya riksdagens talman, det vill säga tidigast den 26 september.
 26 september
 Sveriges nyvalda riksdag sammanträder för första gången sedan riksdagsvalet, under ledning av ålderspresident Carina Ohlsson (S). Riksdagen består vid detta tillfälle av 349 ledamöter, varav 81 är valda till riksdagen för första gången, 46 % är kvinnor och 54 % är män. Medelåldern av ledamöterna är 47 år, den yngsta ledamoten är 23 år medan den äldsta är 76 år.
 Riksdagspartierna anmäler följande gruppledare för mandatperioden: Gunilla Carlsson (S), Henrik Vinge (SD), Tobias Billström (M), Samuel Gonzalez Westling (V), Daniel Bäckström (C), Camilla Brodin (KD), Rasmus Ling (MP) och Mats Persson (L).
 Riksdagen väljer Andreas Norlén (M) till Sveriges riksdags talman, med acklamation. Till förste vice talman väljs Kenneth G. Forslund (S), även han med acklamation och utan några motförslag. Till andra vice talman väljs Julia Kronlid (SD), efter sluten votering mellan Kronlid och Janine Alm Ericson (MP). Då Kronlid inte uppnår majoritet i den första valomgången krävdes totalt två valomgångar. Till tredje vice talman väljs Kerstin Lundgren (C), efter omröstning mot Lotta Johnsson Fornarve (V). Ingen av kandidaterna uppnår majoritet i den första eller andra valomgången, varför valet avgjordes med enkelt flertal i den tredje valomgången.
 27 september – Riksmötets öppnande. På begäran av Sveriges riksdags talman Andreas Norlén förklarade kung Carl XVI Gustaf riksmötet 2022/2023 öppnat.
 27 september–30 November – Allmänna motionstiden inleds, och pågår femton dagar efter det att regeringen lämnat sin budgetproposition, dock som längst till den 30 november.
 28 september – Riksdagens talman Andreas Norlén kallar Ulf Kristersson (M) till avstämning av hans uppgift att försöka bilda ny svensk regering. Kristersson får till den 12 oktober på sig för att slutrapportera sitt uppdrag.

Oktober

 7 oktober – Den belarusiske människorättsaktivisten Ales Bjaljatski, Memorial och Center for Civil Liberties tilldelas gemensamt Nobels fredspris.
 12 oktober – Ulf Kristersson (M) rapporterar till Riksdagens talman att han behöver ytterligare två dagar för att förhandla fram en regeringsbildning. Talman Andreas Norlén uppdrar åt Kristersson att slutrapportera uppdraget den 14 oktober kl 11.00.
 14 oktober
 KD, L, M och SD presenterar Tidöavtalet, som utgör grund för att utse Ulf Kristersson till ny svensk statsminister och bildandet av Regeringen Kristersson. Regeringen ska bestå av företrädare för (KD), (L) och (M). Sakpolitiken förhandlas i ett samordningskansli, men avgörs ytterst av ett inre kabinett där partiledarna för de fyra ingående partierna i överenskommelsen ingår.
 Riksdagens talman Andreas Norlén föreslår Sveriges riksdag att utse Ulf Kristersson (M) till ny svensk statsminister. Han meddelar att Kristersson avser bilda en regering bestående av företrädare för Kristdemokraterna, Liberalerna och Moderaterna, som tillsammans med Sverigedemokraterna har stöd av en majoritet av riksdagens ledamöter. Riksdagen bordlägger förslaget en första gång.
 15 oktober – Vid ett extrainkallat sammanträde i kammaren bordlägger Sveriges riksdag för andra gången talmannens förslag att utse Ulf Kristersson till ny svensk statsminister. Då sammanträdet var en formalitet formalia genomfördes det på mindre än en minut.
 17 oktober – Sveriges riksdag väljer Ulf Kristersson (M) till ny statsminister med stöd av 176 av 349 ledamöter. Kristdemokraterna, Liberalerna, Moderaterna och Sverigedemokraterna röstar för Kristersson medan Centerpartiet, Miljöpartiet, Socialdemokraterna och Vänsterpartiet röstar mot förslaget.
 18 oktober – Ulf Kristersson (M) presenterar sin regeringsförklaring och sin regering för Sveriges riksdag. Därefter hålls skifteskonselj med statschefen på Stockholms slott, då Regeringen Kristersson formellt tillträder och ersätter Regeringen Andersson.
 20 oktober – Storbritanniens premiärminister Liz Truss meddelar sin avgång efter 45 dagar på posten. Hon är därmed den brittiska premiärminister som innehaft ämbetet under kortast tid.
 23 oktober – Efter den 20:e partikongressen utses Xi Jinping till generalsekreterare för Kinas kommunistiska parti för en tredje femårig mandatperiod. Han blir därmed den förste kinesiske ledaren sedan Mao Zedong att inneha posten mer än två mandatperioder.
 25 oktober – Liz Truss avgår som Storbritanniens premiärminister och Rishi Sunak tillträder.
 30 oktober
Luiz Inácio Lula da Silva vinner Presidentvalet i Brasilien 2022
Ärkebiskop Antje Jackelén lägger ned biskopsstaven och lämna ämbetet, med anledning av hennes pensionering. Ny ärkebiskop förväntas mottas den 4 december.

November
 8 november – Val till USA:s kongress.

Avlidna

Januari

 2 januari – Richard Leakey, 77, brittisk-kenyansk antropolog, politiker och författare.
 4 januari – Jaakko Jonkka, 68, finländsk jurist och Finlands justitiekansler 2007–2017.
 9 januari – Toshiki Kaifu, 91, japansk politiker, premiärminister 1989–1991.
 10 januari
 David Sassoli, 65, italiensk politiker och journalist, Europaparlamentets talman 2019–2022.
 Kerstin Bäck, 78, svensk kommunpolitiker, ståupp-komiker, föreläsare, författare och traversförare.
16 januari – Ibrahim Boubacar Keïta, 76, malisk politiker, president 2013–2020.
11 mars – Rupiah Banda, zambisk politiker, president 2008–2011.

Februari
 1 februari – Lotfollah Safi Golpaygani, 102, iransk storayatolla och marja' al-taqlid, medlem av Väktarrådet.
 3 februari – Abū Ibrāhīm al-Hāshimi al-Qurashi, 45, irakisk militant islamist, högste ledare för Islamiska staten (IS) sedan 2019.
 3 februari – Christos Sartzetakis, 92, grekisk politiker, president 1985–1990.
 6 februari – Azita Raji, 60, amerikansk diplomat, ambassadör i Sverige 2016–2017.
 9 februari – Lars Ag, 90, svensk ämbetsman, journalist och TV-producent, generaldirektör och utredare.
 10 februari – Manuel Esquivel, 81, belizisk politiker, premiärminister 1984–1989 och 1993–1998.
 15 februari – David Chidgey, 79, brittisk politiker, liberaldemokratisk parlamentsledamot 1994–2005 och medlem av Överhuset sedan 2005.
 15 februari – P.J. O'Rourke, 74, amerikansk journalist, författare och politisk satiriker.
 16 februari – Amos Sawyer, 76, liberisk politiker, interimspresident 1990–1994.
 18 februari – Zdzisław Podkański, 72, polsk politiker, kulturminister 1996–1997, parlamentsledamot 1993–2004 och europaparlamentariker 2004–2009.
 20 februari – Rolf Rembe, 95, svensk fackförbundsdirektör, teaterchef och författare.
 23 februari – Elvy Olsson, 99, svensk centerpartistisk politiker, bostadsminister 1976–1978 och landshövding i Örebro län 1980–1989.
 23 februari – Britta Schall Holberg, 80, dansk politiker, inrikesminister 1982–1986 och jordbruksminister 1986–1987.
 24 februari – John Landy, 91, australisk medeldistanslöpare och senare guvernör i Victoria (2001–2006).
 28 februari – Andrej Suchovetskij, 47, rysk generalmajor, stupad under invasionen av Ukraina.

Mars

 7 mars – Muhammad Rafiq Tarar, 92, pakistansk politiker, president 1998–2001.
 10 mars – Mario Terán, 80, boliviansk militär som avrättade Che Guevara 1967.
 11 mars – Rupiah Banda, 85, zambisk politiker, president 2008–2011.
 18 mars – Don Young, 88, amerikansk republikansk politiker, representanthusledamot sedan 1973.
 23 mars – Madeleine Albright, 84, amerikansk demokratisk politiker, utrikesminister 1997–2001.
 23 mars – Kaneaster Hodges, 83, amerikansk demokratisk politiker, senator för Arkansas 1977–1979.

April
 6 april – Vladimir Zjirinovskij, 75, rysk politiker och ultranationalist.
 8 april – Peng Ming-min, 98, taiwanesisk politiker, demokratiaktivist och förespråkare av fullständig självständighet för Taiwan.
 12 april – Börje Nilsson, 92, svensk riksdagsledamot.
 14 april – Ilkka Kanerva, 74, finsk politiker för Samlingspartiet och regeringsminister.
 18 april – Vjatjeslav Trubnikov, 77, rysk underrättelseofficer, chef för den utrikes underrättelsetjänsten (SVR) 1996–2000.
 21 april – Mwai Kibaki, 90, kenyansk politiker och ekonom, president 2002–2013.
 22 april – Håkan Winberg, 90, svensk moderat politiker, justitieminister 1979–1981.
 23 april – Orrin Hatch, 88, amerikansk republikansk politiker, senator för Utah 1977–2019.
 25 april – J. Roy Rowland, 96, amerikansk demokratisk politiker, representanthusledamot 1983–1995.
 30 april – Bob Krueger, 86, amerikansk diplomat och demokratisk politiker, representanthusledamot 1975–1979.

Maj

 1 maj – Kathy Boudin, 78, amerikansk politisk aktivist och dömd mördare och bankrånare.
 3 maj – Stanislau Sjusjkevitj, 87, belarusisk politiker, parlamentets ordförande 1991–1994 och i den kapaciteten det självständiga Belarus första statsöverhuvud.
 3 maj – Norman Mineta, 90, amerikansk demokratisk politiker, handelsminister 2000–2001 och transportminister 2001–2006.
 5 maj – Bob Blizzard, 71, brittisk labour-politiker, parlamentsledamot 1997–2010.
 8 maj – Kim Jiha, 81, sydkoreansk poet, dramatiker och demokratiaktivist.
 9 maj – Timothy V. Johnson, 75, amerikansk republikansk politiker, representanthusledamot 2001–2013.
 10 maj – Leonid Kravtjuk, 88, ukrainsk politiker, president 1991–1994.
 12 maj – Robert McFarlane, 84, amerikansk marinkårsofficer och ämbetsman, nationell säkerhetsrådgivare 1983–1985 (Iran–Contras-affären).
 13 maj – Khalifa bin Zayed Al-Nahyan, 73, emiratisk emir, president 2004–2022.
 23 maj – Anita Gradin, 88, svensk socialdemokratisk politiker, minister och EU-kommissionär.
 23 maj – Ilkka Suominen, 83, finländsk politiker, Samlingspartiets partiledare 1979–1991, minister och riksdagens talman 1987 och 1991–1994.
 26 maj – Ciriaco De Mita, 94, italiensk politiker, premiärminister 1988–1989.
 27 maj – Angelo Sodano, 94, italiensk kardinal och ärkebiskop, Vatikanens kardinalsekreterare 1991–2006.
 28 maj – Bujar Nishani, 55, albansk politiker och landets president 2012–2017.
 28 maj – Evaristo Carvalho, 80, sãotoméisk politiker, president 2016–2021 och premiärminister 1994 och 2001–2002.

Juni

 6 juni – Keijo Korhonen, 88, finländsk politiker och diplomat, utrikesminister 1976–1977.
 19 juni – Uffe Ellemann-Jensen, 80, dansk konservativliberal politiker, utrikesminister 1982–1993.
 24 juni – Ulf Lönnqvist, 85, svensk socialdemokratisk politiker, statsråd, landshövding i Blekinge län 1992–2001.
 26 juni – Thue Christiansen, 82, grönländsk lärare, politiker, konstnär och formgivare av den grönländska flaggan.
 28 juni – Martin Bangemann, 87, tysk politiker, västtysk ekonomiminister 1984–1988 och partiledare för FDP 1985–1988.

Juli

 3 juli – Charles Wesley Turnbull, 87, amerikansk politiker, guvernör på Amerikanska Jungfruöarna 1999–2007.
 6 juli – Ing-Marie Wieselgren, 64, svensk psykiater, överläkare och nationell samordnare på Sveriges kommuner och regioner.
 8 juli – Shinzo Abe, 67, japansk politiker, premiärminister 2006–2007 och 2012–2020.
 8 juli – Luis Echeverría, 100, mexikansk politiker, inrikesminister 1963–1969 och president 1970–1976.
 8 juli – José Eduardo dos Santos, 79, angolansk politiker, president 1979–2017.
 14 juli – Francisco Morales Bermúdez, 100, peruansk politiker och militär, president 1975–1980 och premiärminister 1975.
 18 juli – Don Mattera, 86, sydafrikansk poet, författare och anti-apartheidaktivist.
 21 juli – Reino Paasilinna, 82,  finländsk politiker och författare.
 22 juli – Heikki Haavisto, 86, finländsk politiker, utrikesminister 1993–1995.
 25 juli – David Trimble, 77, nordirländsk politiker, försteminister i Nordirland 1998–2002 och parlamentsledamot (i London) 1990–2005, mottagare av Nobels fredspris 1998.
 25 juli – Marit Paulsen, 82, norskfödd svensk författare och politiker (Folkpartiet/Liberalerna).
 31 juli – Ayman az-Zawahiri, 71, egyptiskfödd jihadist, al-Qaidas högste ledare sedan 2011.
 31 juli – Fidel Ramos, 94, filippinsk militär och politiker, president 1992–1998.

Augusti

 1 augusti – Ilinka Mitreva, 72, nordmakedonsk politiker, utrikesminister 2001 och 2002–2006.
 3 augusti – Jackie Walorski, 58, amerikansk republikansk politiker, representanthusledamot sedan 2013.
 7 augusti – Bill Graham, 83, kanadensisk politiker, utrikesminister 2002–2004, försvarsminister 2004–2006 och tillförordnad partiledare för Liberala partiet 2006.
 7 augusti – Ezekiel Alebua, 75, salomonsk politiker, premiärminister 1986–1989.
 11 augusti – Michael Badnarik, 68, amerikansk libertariansk politiker.
 15 augusti – Reidunn Laurén, 91, svensk jurist, partilöst statsråd 1991–1994.
 24 augusti – Hérard Abraham, 82, haitisk politiker, provisorisk president 1990 och utrikesminister 1987–1988 och 2005–2006.
 29 augusti – Hans-Christian Ströbele, 83, tysk politiker (Allians 90/De gröna).
 30 augusti – Michail Gorbatjov, 91, rysk (sovjetiskfödd) politiker, Sovjetunionens högste ledare 1985–1991 och mottagare av Nobels fredspris 1990.

September

 1 september – Barbara Ehrenreich, 81, amerikansk författare, journalist och politisk aktivist.
 5 september – Moon Landrieu, 92, amerikansk politiker, bostadsminister 1979–1981.
 7 september – Marsha Hunt, 104, amerikansk skådespelare och demonstrant mot kongressens kommunistjakt.
 8 september – Elizabeth II av Storbritannien, 96, brittisk kunglighet, Storbritanniens regerande drottning sedan 1952 och statschef i 15 länder.
 13 september – Kenneth Starr, 76, amerikansk jurist, främst känd genom sin roll i Whitewater- och Lewinskyaffärerna.
 16 september – Mahsa Amini, 22, iransk kvinna vars död i samband med att hon greps av landets s.k moralpolis lett till omfattande protestaktioner i Iran.
 19 september – Jaakko Numminen, 93, finländsk tjänsteman och partilös politiker inom kultur- och utbildningsfrågor, undervisningsminister 1970.
 25 september – James Florio, 85, amerikansk demokratisk politiker, guvernör i New Jersey 1990–1994.
 26 september – Mark Souder, 72, amerikansk republikansk politiker, representanthusledamot 1995–2010.
 27 september – Andrew van der Bijl (även känd som "Broder Andrew"), 94, nederländsk kristen missionär, grundare av Open Doors.

Oktober
 2 oktober – Sacheen Littlefeather, 75, amerikansk medborgarrättsaktivist och skådespelare som rönte uppmärksamhet när hon avböjde Marlon Brandos Oscar å hans vägnar vid Oscarsutdelningarna 1973.
 3 oktober – Ian Hamilton, 97, skotsk (brittisk) jurist och förespråkare för Skottlands självständighet som låg bakom återbördandet av The Stone of Scone från England till Skottland 1950.
 7 oktober – Anna Wahlgren, 80, svensk författare och samhällsdebattör.
 10 oktober – Mulayam Singh Yadav, 82, indisk politiker, försvarsminister 1996–1998 och chefsminister i Uttar Pradesh i flera omgångar.
 16 oktober – Benjamin Civiletti, 87, amerikansk politiker och jurist, justitieminister 1979–1981.
 18 oktober – Harvey L. Wollman, 87, amerikansk demokratisk politiker, guvernör i South Dakota 1978–1979.
 18 oktober – Charles Duncan, Jr., 96, amerikansk politiker, energiminister 1979–1981.
 24 oktober – Ashton Carter, 68, amerikansk ämbetsman, försvarsminister 2015–2017.

November

 1 november – Filep Karma, 63, papuansk (indonesisk) självständighetsaktivist.
 2 november – Ela Bhatt, 89, indisk kvinnorätts- och arbetslivsaktivist, grundare av SEWA och mottagare av Right Livelihood Award.
 3 november – Peter Danckert, 82, tysk politiker, ledamot av förbundsdagen för SPD 1998–2013.
 4 november – Bill Sheffield, 94, amerikansk demokratisk politiker, guvernör i Alaska 1982–1986.
 12 november – Mehran Karimi Nasseri, 76–77, iransk statslös flykting vars livshistoria inspirerade till filmen The Terminal.
 19 november – Hédi Fried, 98, svensk författare och psykolog.
 19 november – Ele Alenius, 97, finländsk politiker, minister och ordförande för Demokratiska förbundet för Finlands folk 1966–1977.
 22 november – Juri Sjuchevitj, 89, ukrainsk dissident och politiker, partiledare för UNA-UNSO 1990–1994 och senare parlamentsledamot.
 22 november – John Y. Brown, Jr., 88, amerikansk demokratisk politiker och entreprenör (KFC), Kentuckys guvernör 1979–1983.
 25 november – August Rathke, 96, norsk jurist, politiker och motståndsman under andra världskriget.
 26 november – Uladzimir Makej, 64, belarusisk politiker, landets utrikesminister sedan 2012.
 28 november – Torben Rechendorff, 85, dansk politiker, minister och partiledare för Konservative Folkeparti 1993–1995.
 30 november – Jiang Zemin, 96, kinesisk politiker, generalsekreterare för kommunistpartiet 1989–2002 och president 1993–2003.

December
 3 december – Jim Kolbe, 80, amerikansk republikansk politiker, representanthusledamot 1985–2007.
 4 december – Patrick Tambay, 73, fransk racerförare, TV-kommentator och politiker.
 8 december – Martha Hildebrandt, 97, peruansk lingvist och politiker, kongressledamot (1995–2001 och 2006–2011) och kongressens talman 1999–2000.
 16 december – Jose Maria Sison, 83, filippinsk politiker och aktivist, grundare av och ledare för det mer maoistiskt inriktade filippinska kommunistpartiet.
 23 december – Odette Roy Fombrun, 105, haitisk författare, historiker och intellektuell, delaktig i författandet av landets nya konstitution 1987.
 24 december – Franco Frattini, 65, italiensk politiker.
 29 december – Edgar Savisaar, 72, estnisk politiker, premiärminister 1991–1992 och Tallinns borgmästare 2007–2015.

Källor

Externa länkar

Politikåret 2022


text:
Zelosyne olga är en fjärilsart som beskrevs av Edward Meyrick 1915. Zelosyne olga ingår i släktet Zelosyne och familjen stävmalar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Stävmalar
olga

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Wilhelm Roux (1850-1924) – niemiecki zoolog, anatom i embriolog. Jeden z twórców embriologii doświadczalnej. Był profesorem uniwersytetów w Halle oraz Innsbrucku.

Bibliografia
 Encyklopedia PWN, Tom 3, Warszawa 1991, s. 209.

Niemieccy anatomowie
Embriolodzy
Niemieccy zoolodzy
Urodzeni w 1850
Zmarli w 1924


text:
Antonio Jesús de la Torre Martín (Málaga; 18 de enero de 1968) es un actor y periodista español ganador de dos Premios Goya por sus papeles en AzulOscuroCasiNegro y El reino. Con 14 nominaciones, es el actor que más nominaciones tiene en la historia de los Premios Goya.

Biografía
Antonio Jesús de la Torre Martín se licenció en Periodismo pero siempre tuvo claro que se quería dedicar a la interpretación. Trabajó tanto en Canal Sur Radio presentando los informativos deportivos del fin de semana como en Canal Sur Televisión. Durante esta última etapa profesional estuvo viajando periódicamente a Madrid para seguir diversos cursos de interpretación y estudiar en la escuela de Cristina Rota.

El primer papel que interpretó en el cine fue en Los peores años de nuestra vida (1994), de Emilio Martínez-Lázaro. En televisión le llegó el éxito en la miniserie Padre Coraje haciendo el papel de «El Loren» aunque también había participado en Lleno, por favor, serie de éxito interpretada por Alfredo Landa, en Antena 3. En la misma interpretaba a Pelopincho, el amigo punki de Micky Molina.

Es uno de los actores habituales en cortometrajes españoles, entre ellos, los primeros realizados por el director Daniel Sánchez Arévalo, —Profilaxis o Física II— quien posteriormente contaría con él para uno de los papeles principales en su primera película, AzulOscuroCasiNegro (2006), gracias a la cual ganó el Goya al mejor actor secundario en 2007.

Otro de sus directores habituales es Álex de la Iglesia, que ha contando con él en la mayoría de sus películas —Muertos de risa en 1999, La comunidad en 2000, ...— como secundario, pero fue en 2010 cuando hizo su primer papel protagonista con el director bilbaíno en la película Balada triste de trompeta, obteniendo una nominación a los Goya.

En 2009 protagonizó la segunda película de Sánchez Arévalo, Gordos, una comedia sobre los excesos y las deficiencias de la vida y sobre nuestras inseguridades. De la Torre tuvo que engordar 33 kilos para dar vida a su personaje, Enrique. Por este papel fue recompensado con su segunda nominación a los Goya.

En los años siguientes participó en varias películas, entre las que destaca La isla interior (2009), Lope (2010), una historia biográfica de Lope de Vega, y Primos (2011), de nuevo con Daniel Sánchez Arévalo.

En diciembre de 2008 protagonizó su primer montaje teatral en una producción del Centro Dramático Nacional: La taberna fantástica, de Alfonso Sastre y dirigida por Gerardo Malla.

En 2012, es nominado doblemente a los Goya como mejor actor protagonista y de reparto por sus papeles en Grupo 7 e Invasor no consiguiendo ninguno de los dos.

En 2016 protagonizó la ópera prima como director de Raúl Arévalo, Tarde para la ira.

En 2018 protagoniza, junto a Mónica López, El reino, dirigida por Rodrigo Sorogoyen donde recibió el premio Goya al mejor actor protagonista en la 33.ª edición de los Premios Goya, el 2 de febrero de 2019, por su interpretación de Manuel.

En febrero de 2020 se le otorgó la Medalla de Andalucía.

En enero de 2023 es nombrado alumno ilustre de la Universidad Complutense de Madrid por votación.

Filmografía

Largometrajes

Cortometrajes

Series de Televisión

Teatro
 Grooming (2012)
 La taberna fantástica (2008)
 Un hombre de paso (2022) Estrenada en el teatro Lope de Vega de Sevilla

Radio
 Canal Sur Radio
 Cadena SER
 Radio Nacional de España, Radio 5

Premios y candidaturas

Premios Goya

Premios de la Unión de Actores

Medallas del Círculo de Escritores Cinematográficos

Premios Sant Jordi de Cine

Premios Feroz

Premios Turia

Festival de Cine de España de Toulouse

Festival de Cine de Comedia de Montecarlo

Festival Ibérico de Cine de Badajoz

Premios de la Asociación de Escritoras y Escritores Cinematográficos de Andalucía (ASECAN)

Certamen Nacional de Cortometrajes de Mula

Festival de Cine y Vídeo Latinoamericano de Buenos Aires

Certamen Internacional de Cortos Ciudad de Soria

Festival de Cine Europeo de Sevilla

Premios Platino

Premios José María Forqué

Premios Mestre Mateo

Referencias

Enlaces externos

  Repaso a la trayectoria cinematográfica de Antonio de la Torre hasta la fecha de emisión.

 Blog de Antonio de la Torre
 Cortometrajes de Antonio de la Torre

Nacidos en Málaga
Actores de cine de España
Actores de televisión de España
Actores de teatro de España
Paseo de la Fama de Almería
Actores de Málaga
Periodistas de España del siglo XX
Periodistas de España del siglo XXI
Periodistas deportivos de España
Periodistas de la provincia de Málaga
Ganadores del Premio Goya a la mejor interpretación masculina protagonista
Ganadores del Premio Goya a la mejor interpretación masculina de reparto
Ganadores de la Medalla del CEC al mejor actor
Galardonados con la Medalla de Andalucía
Ganadores del Premio Málaga


text:
Nebria trifaria är en skalbaggsart som beskrevs av Leconte 1878. Nebria trifaria ingår i släktet Nebria och familjen jordlöpare. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Jordlöpare
trifaria


text:
Peta Gia Wilson (Sídney, Nueva Gales del Sur, 18 de noviembre de 1970) es una actriz australiana. Se dio a conocer por interpretar el papel principal de la serie de televisión canadiense La Femme Nikita.

Biografía

Es la segunda hija del matrimonio formado por Darcy Wilson, oficial del ejército retirado y Karlene White. Su hermano Rob es conductor del ejército. Su infancia transcurre en Papúa (Guinea) debido al trabajo del padre que estaba destinado en la isla. Por esta movilidad de su padre estudió en diferentes centros educativos destacándose la escuela católica Brisbane en Queensland, Australia.

En su juventud, aprovechando su físico, trabajó como modelo en Europa. Tras laborar en el mundo de la moda se trasladó a Los Ángeles para iniciar una carrera de actriz. En 1997 se unió sentimentalmente con Damian Harris con quien tiene un hijo llamado Marlowe. Es propietaria de la productora «Sweet Lip Productions».

Carrera artística

Se traslada a Los Ángeles y comienza a recibir clases de interpretación. En 1995 debuta en una comedia canadiense titulada The Sadness of Sex. En este mismo año aparece en Naked Jane y al año siguiente en Loser (1996), ambas de bajo presupuesto en las que interpreta un pequeño papel. En 1996 trabaja en un telefilme titulado Woman Undone en un papel secundario, varios capítulos de Strangers y Los Inmortales.

En 1997 consigue su primer gran papel en la película One of Our Own junto con Michael Ironside. Pero es en este año cuando consigue el papel que la catapulta a la fama internacional, el de protagonista principal en la exitosa serie de televisión canadiense La Femme Nikita junto a Alberta Watson, Roy Dupuis. La serie se mantuvo cinco temporadas en emisión hasta que fue finalizada en 2001.
Esta serie fue emitida por el A&E Channel norteamericano en repetidas ocasiones. En la actualidad es pasada por el canal británico Zone Thriller (Astra 28,2 E).

En 2000 obtiene el papel protagonista de «Mercy», un thriller erótico junto a Ellen Barkin y Julian Sands.

En los años siguientes trabaja en el telefilme «Other People» (2001), «Joe y Max» (2002) y la miniserie «A Girl Thing».

En 2003 sustituyó a Monica Bellucci en la película «La liga de los hombres extraordinarios» protagonizada por Sean Connery basada en el libro de Alan Moore titulado The League of Extraordinary Gentlemen, en el papel de Mina Harker,

En 2004 trabajó en el telefilme «False Pretenses», en 2005 en dos episodios «Jonny Zero».

En 2006 consiguió un papel muy pequeño en Superman Returns.

En 2007 actuó en la película Gardens of the Night.

Filmografía

 Troppo (2021) ... como Eve
 Dutch Kills (2015) ... como Ladye Bishop
 The Finder (2012) en el episodio: "Little Green Man" ... como Pope
 Liberator (2011) ... como Marla Criswell
 CSI: Miami (2010) en el episodio: "Sudden Death" ... como Amanda
 Errand_boy (2010) ... como Genie
 Malibu Shark Attack (2009) ... como Heather
 Beautiful (2008) ... como Sherrie
 Gardens of the Night (2007) ... como Sarah
 Superman Returns (2006) ... como Bobbie-Faye
 Two Twisted (2006) en el episodio: "A Flash Exclusive" ... como Mischa Sparkle
 Jonny Zero (2005) en los episodios: "Bounty" y "Diamonds & Guns" ... como Aly
 False Pretenses (2004) ... como Dianne/Dee Dee
 La liga de los hombres extraordinarios (2003) ... como Mina Harker
 Joe and Max (2002) ... como Anny Ondra
 Other People (2001) (episodio piloto) ... como Harriet Stone
 A Girl Thing (2001) (mini series) ... como Alex
 Mercy (2000) ... como Vickie Kittrie
 One of Our Own (1997) ... como la cabo Jennifer Vaughn
 Nikita (1997 - 2001) ... como Nikita
 Vanishing Point (1997) ... como chica de la motocicleta
 Woman Undone (1996) ... como recepcionista
 Loser (1996) ... como Alyssha Rourke
 Strangers (1996) en el episodio: "Going Without" ... como Martha
 Highlander (1996) en el episodio: "Promises" ... como inspectora
 Naked Jane (1995)
 The Sadness of Sex (1995) ... como chica de sus sueños

De sí misma
 The Panel (2003) (episodio 6)
 Comic Book Superheroes Unmasked (2003) ... como invitada
 Live with Regis and Kelly
 The Rosie O'Donnell Show

Premios

Academia de la ciencia ficción, fantasía y películas de terror
 Nominada: 2003 Saturn Award - Mejor actriz de reparto - La liga de los hombres extraordinarios
 Nominada: 1998 Saturn Award - Mejor actriz de televisión - La Femme Nikita (1997)

Premios Gemini
 Nominada: 1999 Gemini Award - Mejor interpretación protagonista dramática en una serie de televisión - La Femme Nikita (1997) Episodio -  "Cat and Mouse"
 Nominada: 1998 Gemini Award - Mejor interpretación protagonista dramática en una serie de televisión - La Femme Nikita (1997)

Referencias

Enlaces externos

 Peta Wilson's official fanpage
 petawilson.us
 Galería de fotos en petawilson.ru
 Trabajos de Peta Wilson (en inglés)

Actores de cine de Australia
Actores de televisión de Australia
Nacidos en Sídney


text:
Кирилл Владимирович Урсов (род. 13 февраля 1995 года, Салехард) — российский волейболист, доигровщик петербургского «Зенита». Мастер спорта.

Примечания

Ссылки

Волейболисты России
Игроки мужской сборной России по волейболу
Игроки ВК «Тюмень»
Игроки ВК «Газпром-Югра»
Игроки ВК «Зенит» Санкт-Петербург


text:
Облога Белграда (1688) — четверта облога Белграда під час Великої Турецької війни.

Белград протягом 167 років перебував у складі Османської імперії. Османська імперія перебувала у стані війни зі Священною Лігою, військами якої командував Максиміліан II. Разом з австрійцями воювали також сербські добровольці Йована Монастерлія ().

Максиміліан обложив місто 30 липня 1688 року і піддавав його гарматному обстрілу протягом майже місяця. 4 вересня були пробиті два проломи в мурах. Турецькому гарнізону було запропоновано здатись. Після відмови 6 вересня Максиміліан наказав штурмувати місто. Перша атака була відбита, але Максиміліан разом з принцом Євгенієм Савойськогим перегрупували сили і після нової атаки белградський гарнізон капітулював. Війська Максиміліана втратили 4000 чоловік, турки втратили 5000. Місто перебувало в руках австрійців 2 роки, поки не було повернуте турками під час облоги 1690 року.

Передісторія
Війська Священної ліги наступали на Белград з двох напрямків. Війська, що наступали вздовж річки Сави, перебували під командуванням імператора Леопольда І, а війська, що наступали вздовж Дунаю, — під командуванням курфюрста Баварії Максиміліана ІІ Емануїла. Згідно з початковим османським планом, війська Єгена Османа рухалися з Белграда на Шабац і далі на Градішку із завданням не дозволити армії Леопольда переправитися на правий берег Сави, в той час як османський сераскер Угорщини Хасан-паша залишався в Белграді в очікуванні грошей і військового підкріплення з Азії перед тим, як виступити назустріч ворогу. Отримавши звістку про те, що армія Леопольда вже переправилася через Саву і захопила Костайницю, Градішку та регіон навколо річки Уна, Єген Осман повернувся до Белграда.

Сили та командири
Сили Священної ліги очолював Максиміліан II Емануїл, одним з командирів якого був принц Євгеній Савойський. У цій битві вони мали 98 рот піхоти, 77 з половиною ескадронів кавалерії та артилерію з 98 гармат. Австрійців також супроводжували сербські добровольці та члени сербського ополчення під командуванням Йована Монастирля.

Османськими військами командував Єген Осман, який незадовго до цієї битви був призначений на посаду губернатора Белграда. На початку 1688 року Єген Осман зі своїми військами підійшов до Белграда і силою скинув сердар Хасан-пашу та захопив його табір на пагорбі Врачар. Загальна чисельність військ під його командуванням у Белграді становила 25-30 000 чоловік.

Примітки

Польсько-турецька війна 1683—1699
Битви XVII століття
Битви Баварії
Битви Священної Римської імперії
Битви в історії Туреччини
Облоги XVII століття
Історія Белграда
Облоги Белграда
Конфлікти в 1688
Липень 1688
Серпень 1688
Вересень 1688
1688 у Європі


text:
Aulacaspis tubercularis (cochenille du manguier) est une espèce d'insectes hémiptères de la famille des Diaspididae, à répartition pantropicale.

Cette cochenille polyphage admet de nombreuses espèces de plantes hôtes appartenant à diverses familles végétales. parmi les plantes cultivées, elle attaque notamment le papayer (Carica papaya), les agrumes (genre Citrus spp), le cocotier (Cocos nucifera), le cannellier (Cinnamomum verum), les courges (genre Cucurbita spp.), le laurier noble (Laurus nobilis), le manguier (Mangifera indica), l'avocatier (Persea americana), le gingembre (Zingiber officinale), mais surtout considérée comme un ravageur des cultures de manguier.

Synonymes
Selon  :
 Aulacaspis cinnamomi Newstead, 1908
 Aulacaspis cinnamomi mangiferae Sasscer, 1912
 Aulacaspis mangiferae MacGillivray, 1921
 Aulacaspis sinnamomi Kuwana, 1926
 Aulacaspis tubercularis Sanders, 1909
 Diaspis cinnamomi Hall, 1928
 Diaspis cinnamomi mangiferae Newstead, 1911
 Diaspis cinnamomi-mangiferae Green, 1919
 Diaspis mangiferae Ramakrishna Ayyar, 1919
 Diaspis rosae Maxwell-Lefroy, 1903
 Diaspis tubercularis Scott, 1952

Distribution
L'aire de répartition d'Aulacaspis tubercularis s'étend sur une grande partie des régions tropicales et subtropicales.
Cette espèce se rencontre notamment
en Afrique : Afrique du Sud, Bénin, Égypte, Gambie, Ghana, Côte d'Ivoire, Kenya, Liberia, Malawi, Maurice, Mozambique, Ouganda, Sierra Leone, Tanzanie, Togo, Zambie, Zimbabwe,
en Asie : Inde, Indonésie, Irak, Malaisie, Pakistan, Sri Lanka, Taïwan,
en Océanie : Vanuatu,
dans les Antilles : Antigua, Barbade, , Porto Rico, République dominicaine, Trinidad,
en Amérique du Sud : Brésil, Colombie, Guyana, Surinam, Venezuela.

Notes et références

Liens externes

Diaspididae
Espèce d'Hémiptères (nom scientifique)
Insecte ravageur
Ravageur du manguier


text:
The 2020 United States House of Representatives elections in Indiana was held on November 3, 2020, to elect the nine U.S. representatives from the state of Indiana, one from each of the state's nine congressional districts. The elections coincided with the 2020 U.S. presidential election, as well as other elections to the House of Representatives, elections to the United States Senate and various state and local elections.

Results

District 1

The 1st district encompasses Northwest Indiana, taking in the eastern Chicago metropolitan area, including Hammond and Gary, as well as Lake County, Porter County and western LaPorte County. The incumbent is Democrat Pete Visclosky, who was re-elected with 65.1% of the vote in 2018. On November 6, 2019, Visclosky announced he would retire and not run for re-election.

Democratic primary

Candidates

Declared
Melissa Borom, former staffer to Pete Visclosky
Carrie Castro, attorney
Scott Costello, hospital behavioral health director
Tony Daggett, U.S. Army veteran
Ryan Farrar, former teacher
Sabrina Haake, founder of the Gary Animal Welfare Coalition
John Henry Hall, attorney and widower of former U.S. Representative Katie Hall
Jim Harper, attorney and nominee for Indiana Secretary of State in 2018
Thomas McDermott Jr., mayor of Hammond
Wendell Mosby, former Prairie State Community College trustee
Frank J. Mrvan, North Township trustee and son of Frank Mrvan
Mara Candelaria Reardon, state representative
Jayson Reeves, engineer
Andrew Sylwestrowicz, former Merrillville town councilman

Declined
Karen Freeman-Wilson, mayor of Gary
Ragen Hatcher, state representative
Eddie Melton, state senator
Pete Visclosky, incumbent U.S. Representative

Primary results

Republican primary

Candidates

Declared
Dion Bergeron, real estate broker
Mont Handley, businessman
Spencer Lemmons, police officer
Mark Leyva, perennial candidate
Bill Powers
Delano Scaife, police officer

Declined
Jon Costas, former mayor of Valparaiso
 Bill Hanna, CEO of Northwest Indiana Regional Development Authority

Primary results

Libertarian primary

Candidates

Declared
Edward Strauss

General election

Predictions

Results

District 2

The 2nd district is located in north central Indiana taking in Michiana including South Bend, Mishawaka, and Elkhart. The incumbent is Republican Jackie Walorski, who was re-elected with 54.8% of the vote in 2018.

Republican primary

Candidates

Declared
Christopher Davis
 Jackie Walorski, incumbent U.S. Representative

Endorsements

Primary results

Democratic primary

Candidates

Declared
 Pat Hackett, attorney and candidate for Indiana's 2nd congressional district in 2018
 Ellen Marks, attorney

Endorsements

Primary results

General election

Predictions

Endorsements

Results

District 3

The 3rd district is based in northeastern Indiana, taking in Fort Wayne and the surrounding areas. The incumbent is Republican Jim Banks, who was re-elected with 64.7% of the vote in 2018.

Republican primary

Candidates

Declared
 Chris Magiera, physician
 Jim Banks, incumbent U.S. Representative

Primary results

Democratic primary

Candidates

Declared
 Chip Coldiron, teacher
Jean-Paul Kalonji, truck driver
 Carlos Marcano, tiling contractor
Thomas Schrader, perennial candidate

Endorsements

Primary results

General election

Predictions

Results

District 4

The 4th district is located in west-central Indiana taking in Lafayette, Kokomo, and the western suburbs of Indianapolis. The incumbent is Republican Jim Baird, who was elected with 64.1% of the vote in 2018.

Republican primary

Candidates

Declared
 Jim Baird, incumbent U.S. Representative

Primary results

Democratic primary

Candidates

Declared
 Ben Frederick
 Joe Mackey, retired machinist
 Howard Pollchik
 Veronikka Ziol, transgender rights activist

Primary results

General election

Predictions

Results

District 5

The 5th district encompasses northern Indianapolis and its eastern and northern suburbs, including Marion, Carmel, Anderson, Noblesville, Fishers, and parts of Kokomo. The incumbent was Republican Susan Brooks, who was re-elected with 56.8% of the vote in 2018, and announced on June 14, 2019 that she would not seek re-election to a 5th term in Congress.

Republican primary

Declared
Kent W. Abernathy, former commissioner of  Indiana's Bureau of Motor Vehicles
Andrew Bales, retired teacher
 Micah Beckwith, pastor
 Carl Brizzi, former Marion County prosecutor
Allen Davidson, highway engineer
Chuck Dietzen, physician and founder of Timmy Global Health
 Beth Henderson, nurse
Matt Hook, retired accountant and attorney
Matthew Hullinger
Kelly Mitchell, Indiana State Treasurer
 Danny Niederberger, accountant
Mark Small, attorney and progressive activist
 Victoria Spartz, state senator
Russell Stwalley
Victor Wakley, executive director of Save Our Veterans, Inc.

Withdrawn
Steve Braun, former commissioner of the Indiana Department of Workforce Development, candidate for Indiana's 4th congressional district in 2018 and brother of U.S. Senator Mike Braun (suspended campaign due to health issues)

Declined
 Jerome Adams, Surgeon General and former Indiana Health Commissioner
 Greg Ballard, former mayor of Indianapolis
 Brian Bosma, Speaker of the Indiana House of Representatives
 James Brainard, mayor of Carmel
 Susan Brooks, incumbent U.S. Representative
 Suzanne Crouch, Lieutenant Governor of Indiana (running for re-election)
 Mike Delph, former state senator
 Scott Fadness, mayor of Fishers
 Mitch Frazier, businessman
 Jennifer Hallowell, political consultant
 Kyle Hupfer, chairman of the Indiana Republican Party
 Todd Huston, state representative
 Leah McGrath, deputy mayor of Fishers and Vice Chair of the Indiana Republican Party
 Michael McQuillen, Minority Leader of the Indianapolis City-County Council
 Todd Rokita, former U.S. Representative for Indiana's 4th congressional district and candidate for U.S. Senate in 2018 (endorsed Delph)
 John Ruckelshaus, state senator
 Megan Savage, Chief of Staff to Susan Brooks
 Pete Seat, executive director of the Indiana Republican Party and former White House spokesman

Endorsements

Polling

Primary results

Democratic primary

Candidates

Declared
 Jennifer Christie, environmental chemist
 Christina Hale, former state representative and nominee for Lieutenant Governor of Indiana in 2016
 Andy Jacobs Jr., Marion County deputy prosecutor and son of Andrew Jacobs Jr.
 Dee Thornton, corporate consultant and nominee for Indiana's 5th congressional district in 2018
Ralph Spelbring, perennial candidate

Declined
 Carey Hamilton, state representative

Endorsements

Primary results

Libertarian primary

Candidates

Declared
Ken Tucker

General election

Debates
Complete video of debate, September 22, 2020

Predictions

Endorsements

Polling

with Generic Republican and Generic Democrat

Results

District 6

The 6th district is located in southeastern Indiana, taking in Muncie, Columbus, Richmond and the eastern exurbs of Indianapolis. The incumbent is Republican Greg Pence, who was elected with 63.8% of the vote in 2018.

Republican primary

Candidates

Declared
 Mike Campbell
 Greg Pence, incumbent U.S. Representative

Primary results

Democratic primary

Candidates

Declared
 George Holland
 Jeannine Lee Lake, journalist and nominee for Indiana's 6th congressional district in 2018
 Barry Welsh, minister

Primary results

Libertarian primary

Candidates

Declared
Tom Ferkinhoff

General election

Predictions

Results

District 7

The 7th district is centered around Indianapolis and the surrounding suburbs. The incumbent is Democrat André Carson, who was re-elected with 64.9% of the vote in 2018.

Democratic primary

Candidates

Declared
 André Carson, incumbent U.S. Representative
 Pierre Quincy Pullins, U.S. Army veteran

Primary results

Republican primary

Candidates

Declared
 Jon J. Davis
 Douglas L. Merrill
 JD Miniear
 Martin Ramey
 Susan Marie Smith
 Gerald Walters

Primary results

Libertarian primary

Candidates

Declared
 Andrew Warner, small business owner

General election

Predictions

Results

District 8

The 8th district is based in southwestern and west central Indiana, and includes the cities of Evansville and Terre Haute. The incumbent is Republican Larry Bucshon, who was re-elected with 64.4% of the vote in 2018.

Republican primary

Candidates

Declared
 Larry Bucshon, incumbent U.S. Representative

Primary results

Democratic primary

Candidates

Declared
Ron Drake, attorney and former state legislator
Thomasina Marsili, registered emergency medical technician
Mike Webster, computer distributions manager for SABIC

Declined
John R. Gregg, former speaker of the Indiana House of Representatives and nominee for Governor of Indiana in 2012 and 2016
Jonathan Weinzapfel, former mayor of Evansville (running for Attorney General)
Charlie Wyatt, mayor of Boonville

Endorsements

Primary results

Libertarian primary

Candidates

Declared
James D. Rodenberger

General election

Predictions

Results

District 9

The 9th district is based in south central Indiana, and includes the cities of Bloomington and Jeffersonville. The incumbent is Republican Trey Hollingsworth, who was re-elected with 56.5% of the vote in 2018.

Republican primary

Candidates

Declared
Trey Hollingsworth, incumbent U.S. Representative

Endorsements

Primary results

Democratic primary

Candidates

Declared
D. Liam Dorris, U.S. Marine Corps veteran
Brandon Hood, progressive activist
James O'Gabhann, teacher
Mark Powell, Lutheran pastor
Andy Ruff, former Bloomington city councilman

Endorsements

Primary results

Libertarian primary

Candidates

Declared
Tonya Lynn Millis

General election

Endorsements

Predictions

Results

See also
 2020 Indiana elections

Notes

Partisan clients

References

External links

  (State affiliate of the U.S. League of Women Voters)

Official campaign websites for 1st district candidates
 Mark Leyva (R) for Congress
 Frank J. Mrvan (D) for Congress
 Edward Strauss (L) for Congress

Official campaign websites for 2nd district candidates
 Pat Hackett (D) for Congress
 Jackie Walorski (R) for Congress

Official campaign websites for 3rd district candidates
 Jim Banks (R) for Congress
 Chip Coldiron (D) for Congress

Official campaign websites for 4th district candidates
 Jim Baird (R) for Congress
 Joe Mackey (D) for Congress

Official campaign websites for 5th district candidates
 Christina Hale (D) for Congress
 Victoria Spartz (R) for Congress
 Ken Tucker (L) for Congress

Official campaign websites for 6th district candidates
 Jeannine Lee Lake (D) for Congress
 Greg Pence (R) for Congress

Official campaign websites for 7th district candidates
 André Carson (D) for Congress
 Susan Marie Smith (R) for Congress
 Andrew Warner (L) for Congress

Official campaign websites for 8th district candidates
 Larry Bucshon (R) for Congress
 Thomasina Marsili (D) for Congress
 James D. Rodenberger (L) for Congress

Official campaign websites for 9th district candidates
 Trey Hollingsworth (R) for Congress
 Tonya Lynn Millis (L) for Congress
 Andy Ruff (D) for Congress

Indiana
2020
House


text:
La Manufacture de cigarettes du Tchad (MCT), filiale d'Imperial Brands créée le , est une entreprise de fabrication et de commercialisation de cigarettes. Le siège social de l'entreprise est basé à N'Djaména et son usine est à Moundou, dans le Sud du pays.

Histoire
Dans le but de diversifier son économie, le gouvernement tchadien entreprend en 1963 un programme de développement de la culture du tabac. À cette époque, tout le tabac vendu au Tchad est importé (principalement depuis le Congo Brazzaville), la moitié du tabac consommé dans le pays est du tabac de pipe, et le Tchad affiche la plus faible consommation de tabac par habitant en Afrique du Centre (moyenne de 4 cigarettes annuelles par habitant contre 429 au Cameroun, et  aux États-Unis). La Manufacture de cigarettes du Tchad est créée le .

Depuis les années 1980, le groupe Bolloré contrôle le capital de la MCT.

En 1995, la MCT obtient le maintien des taxes sur les cigarettes produites dans la Communauté économique et monétaire de l'Afrique centrale (CEMAC).

Dans les années 2000, la MCT emploie 100 personnes dans son usine, et vend 60 millions de cigarettes par an, des marques Fine, Sprint, Excellence, Mustang, Boston. 60 tonnes de tabac sont alors importés chaque mois pour la production, en provenance du Cameroun et ayant transité par Dunkerque via les transports de la SOCOPAO. Les conflits entre la RCA et le Congo provoquent la destruction de plusieurs unités de production de la MCT.

En 2004, la MCT a produit 48,3 millions de paquets de cigarettes, contre 36,6 millions en 2003, une hausse de 32,1 %.

En 2010, à la suite du vote par le gouvernement d'une série de lois anti-tabac, la MCT retire toutes ses affiches publicitaires de la capitale.

En , le prix du tabac double dans le pays à la suite d'une panne dans les installations de la MCT.

L'arrêté de 2015 obligeant les fabricants de cigarettes à apposer les nouveaux avertissements sur les paquets provoque une recrudescence d'importation de cigarettes de contrebande, et une chute de 40 % des revenus de la MCT.

Activités
La Manufacture de cigarettes du Tchad produit et commercialise des cigarettes. La MCT est l'unique fabricant de cigarettes au Tchad.

La MCT ne paie que 10 % de droits d'accises alors qu'ils sont plafonnés à 25 % dans le pays. Le pays ne touche pas les 30 % de taxe douanière sur le tabac importé pour la production car celui-ci provient du Gabon, pays membre de la Communauté économique et monétaire de l'Afrique centrale (CEMAC).

Notes et références

Lien externe
Fumeurs au Tchad - statistiques

Entreprise fondée en 1968
Entreprise ayant son siège au Tchad
Entreprise du tabac


text:
Batman: The Ride es una montaña rusa invertida disponible en los parques temáticos Six Flags. Esta cadena de parques es la sexta que más visitantes recibe en todo el mundo y está presente en toda Norteamérica. Construida por la empresa de consultoría de ingeniería Bolliger & Mabillard y Vekoma (en el caso de Six Flags México), alcanza una altura de entre  y  y una velocidad máxima de 80,5 km/h. La montaña rusa original que se encuentra en Six Flags Great America concebida en parte por Jim Wintrode, el director general del parque.

Batman: The Ride fue la primera montaña rusa invertida del mundo cuando se inauguró en 1992, y desde entonces ha recibido la categoría de «Coaster Landmark» (lit. montaña rusa de referencia o emblemática) por la asociación de American Coaster Enthusiasts. Su decoración temática se basa en la primera película de Batman.

Existen copias clónicas de esta atracción en varios parques de diversiones en todo el mundo. Es una montaña rusa de cuarta dimensión y se caracteriza por sus descensos verticales, que pueden ser de más de 90 grados.

Incidente
En junio de 2008 una adolescente perdió la vida en la montaña rusa. El hecho ocurrió cuando una joven saltó la valla de protección, después de perder un sombrero que llevaba puesto. Murió decapitada por un coche.

Véase también
Montaña rusa invertida
Batman: Arkham Asylum
Bolliger & Mabillard

Referencias

Enlaces externos

 Una atracción inspirada en Batman nos da motivos para visitar Texas Batanga.

Montañas rusas de Estados Unidos
Montañas rusas de Six Flags


text:
Barney's Version ist ein kanadisches Filmdrama aus dem Jahr 2010 von Richard J. Lewis. Es basiert auf dem Roman Wie Barney es sieht von Mordecai Richler. Die Hauptrolle spielt Paul Giamatti.

Handlung
Als sich der TV-Produzent Barney Panofsky mit einer Bucherscheinung konfrontiert sieht, in der er des Mordes an seinem besten Freund beschuldigt wird, erinnert sich der in die Jahre gekommene Griesgram an "die wahre Geschichte meines vergeudeten Lebens". Dabei stehen die drei Ehefrauen des impulsiven Lebemanns im Zentrum: von der exzentrischen Künstlerin seiner Sturm-und-Drang-Phase im Rom der 70er-Jahre über die Hassliebe zur nervigen Geldadel-Schickse bis hin zur perfekten Traumfrau.

Kritik
Der Film erhielt sehr gute Kritiken. So zählte die Internetseite Rotten Tomatoes von 125 gewerteten professionellen Kritiken 99 positive, was einem Wert von 79 % entspricht. Auch vom breiten Publikum wurde der Film sehr gut aufgenommen, denn gleichzeitig werteten 78 % von 14.078 Usern den Film positiv. Dies wiederum wird vom Onlinefilmarchiv IMDb, einer weiteren Plattform, auf der normale User ihre Filmkritiken abgeben können, bestätigt, denn dort gaben knapp 20.000 Benutzer dem Film durchschnittlich sehr gute 7,3 von 10 möglichen Punkten. (Stand: 26. Mai 2015)

In der New York Times lobte A. O. Scott, dass Barney's Version eine gelungene Romanverfilmung sei, die sich vielleicht sogar etwas "zu pflichtbewusst, vorsichtig und gewissenhaft" an die Vorlage halte. Auch die Besetzung des Films lobte er, wobei er es als einen "Geniestreich der Filmemacher" hervorhob, dass Dustin Hoffman den Vater von Paul Giamattis Figur spiele.

Obwohl der renommierte Filmkritiker Roger Ebert von der Chicago Sun-Times das Buch nicht kannte, befand er, dass der Film trotz aller Kritik an der Umsetzung gelungen sei. Außerdem sei es gut gewesen, Paul Giamatti für die Rolle des Barney zu engagieren, denn dieser sei darauf spezialisiert "unauffällige, aber dennoch unvergessliche" Figuren zu spielen.

Auszeichnungen
Der Film wurde für mehrere Filmpreise nominiert und erhielt mehrere Auszeichnungen. So erhielt Barney's Version unter anderem:
 eine Oscar-Nominierung für Adrien Morot für das Beste Makeup.
 eine Auszeichnung als Bester Hauptdarsteller für Paul Giamatti bei den Golden Globe Awards 2011.
 eine Nominierung bei den Satellite Awards 2010 für Rosamund Pike als Beste Nebendarstellerin.
 eine Auszeichnung des Audience Award als Bester Film beim Festival Internacional de Cine de Donostia-San Sebastián.
 eine Nominierung für Richard J. Lewis für den Goldenen Löwen der Internationalen Filmfestspiele von Venedig.

Hintergrund
 Bereits seit 1997 versuchte der kanadische Filmproduzent Robert Lantos den Roman Wie Barney es sieht zu verfilmen.
 Paul Giamatti wurde engagiert, obwohl er den Roman nicht kannte.
 Einige Szenen aus dem Buch wurden nicht verfilmt, darunter die Beziehung des Protagonisten zu seiner Mutter und die Klärung des Mordes.

Veröffentlichung
Nachdem der Film erstmals am 10. September 2010 bei den Internationalen Filmfestspielen von Venedig lief, hatte er seinen offiziellen US-Kinostart am 14. Januar 2011. Sein deutscher Kinostart war der 14. Juli 2011.

Weblinks

 englisches Interview mit Richard J. Lewis

Einzelnachweise

Filmtitel 2010
Kanadischer Film
Filmdrama
Literaturverfilmung


text:
k·p метод — метод теорії збурень у фізиці твердого тіла, який дозволяє наближено розрахувати енергію та хвильовову функцію носія заряду  в довільній точці зони Бріллюена за відомими значеннями в іншій точці, зазвичай точці високої симетрії. Метод особливо ефективний при розрахунках ефективної маси, але, застосовуючи високі порядки теорії збурень, можна в принципі розрахувати закон дисперсії у всій зоні.

Розраховуючи енергію та хвильову функцію квазічастинки з квазіімпульсом , гамільтоніан записується у вигляді суми незбуреного гамільтоніану  та збурення, яке має вигляд:

де  — зведена стала Планка,  — маса електрона,  а  є оператором, тож

Гамільтоніан незбуреної задачі  є точним у вихідній точці зони Бріллюена, якою здебільшого є точка високої симетрії, наприклад Гамма-точка, де . Поблизу вихідної точки збурення мале, тому метод найкраще працює в її околі й використовується в першу чергу для розрахунку ефективної маси.

Невироджена зона

Для невиродженої зони (тобто, для зони, енергія якої в точці k=0 відрізняється від енергії будь-якої іншої зони) з  екстремумом в  k=0, та за відсутносі спін-орбітальної взаємодії, k·p метод в найнижчому нетривіальному порядку теорії збурень дає<ref name=Yu2.6>{{cite book
 |author=P. Yu, M. Cardona
 |year=2005
 |title=Fundamentals of Semiconductors: Physics and Materials Properties
 |url=https://books.google.com/books?id=W9pdJZoAeyEC&pg=PA244&dq=isbn=3540254706#PPA68,M1
 |edition=3rd
 |page=Section 2.6, pp. 68 ff'
 |nopp=yes
 |publisher=Springer
 |isbn=3-540-25470-6
 |accessdate=20 квітня 2017
 |archive-date=21 квітня 2017
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170421012354/https://books.google.com/books?id=W9pdJZoAeyEC&pg=PA244&dq=isbn=3540254706#PPA68,M1
 }}</ref>:

де  та  — хвильова функція та енергія квазічастинки в n-ій зоні з хвильовим вектором k, відповідно, а  та  — аналогічні значення для квазічастинки з нульовим квазіімпульсом.

Оскільки k — дійсний вектор, тобто набір чисел, а не оператор, матричні елементи переписуються як:

Так можна вирахувати енергію при будь-якому k, використовуючи тільки кілька невідомих параметрів: En,0 та . Матричні елементи, задають останній вираз, споріднені з дипольними моментами переходу. Їх називають оптичними матричним елементами і зазвичай отримують з аналізу експериментальних даних.

Практично сума по n часто обмежується тільки двома сусідніми зонами, оскільки їхній внесок найважливіший (з огляду на знаменник). Однак, для підвищення точності, особливо при більших k', необхідно враховувати більше зон, а крім того ще й додаткові порядки теорії збурень.
Ефективна маса
Виписаний вище закон дисперсії можна використати для обчислення ефективної маси електронів провідності в напівпровіднику.  Для обчислення закону дисперсії у випадку зони провідності береться енергія En0 дна зони провідності Ec0 і тільки ті члени в сумі, що пов'язані з верхом найближчої валентної зони, для якої різниця в знаменнику найменша. (Внесок цих членів у суму найбільший) Тоді знаменник дорівнює  ширині забороненої зони Eg, що дає такий вираз для енергії електрона провідності:

Тоді ефективна маса в напрямку  ℓ дорівнює:

Не розглядаючи детально матричні елементи, можна зробити важливий висновок, що ефективна маса залежить від ширини забороненої зони, й стає нульовою, коли ширина забороненої зони нульова.

Корисні оцінки для матричних елементів прямозонних напівпровідників дають:
 еВ

що справедливо з точністю близько 15% або краще для більшості напівпровідників групи IV, III-V та II-VI.

На відміну від цього простого наближення,  у випадку валентної зони необхідно враховувати спін-орбітальну взаємодію (дивіться далі) та набагато більше зон. Обчислення провели Ю та Кардони Мобільними носія заряду у валентній зоні є дірки. Виявляється існує два типи дірок із різними ефективними масами. Їх називають важкими та легкими. Їхні ефективні маси анізотропні.

 Врахування спін-орбітальної взаємодії
З врахуванням спін-орбітальної взаємодії рівняння Шредінгера для  u'' набирає вигляду:

де

Тут  матриці Паулі. З цим гамільтоніаном можна працювати аналогічно викладеному вище.

Вироджені зони
Для випалку вироджених або близьких зон, зокрема для валентної зони в матеріалах на зразок арсеніду галію, рівняння можна аналізувати, використовуючи відповідний варіант терії збурень. До моделей цього типу належать "модель Латтіджера-Кона"  та "можель Кейна"..

Виноски

Фізика напівпровідників


text:
James Millar (20 November 1934 – 20 October 2022) was a Scottish professional footballer who played for Dunfermline Athletic, Rangers, Dundee United and the Scotland national team, mainly as a centre forward.

Club career
Born in Edinburgh, Millar was signed by Rangers manager Scot Symon for £5000 on 12 January 1955 from Dunfermline Athletic, where he had played as a half back and also played in that position on a number of occasions in the early seasons of his career at Ibrox. Millar achieved more success when he played at centre forward in a pre-season tour of America and started scoring goals regularly. Millar was an integral part of the Rangers team of the early 1960s, alongside players such as Bobby Shearer, Eric Caldow, Davie Wilson, John Greig, Jim Baxter and Alex Scott. Millar had a highly successful strike partnership with fellow Edinburgh native Ralph Brand during this time. Despite not being particularly tall, he was renowned for his heading ability and bravery.

Millar's total of 30 goals in the Scottish Cup is a post-war record for Rangers, equalled only by Derek Johnstone, and on two occasions he scored twice in Scottish Cup finals, in 1960 and 1964, another record equalled only by Johnstone. Millar was also the first ever substitute to come on for Rangers, replacing Jim Forrest during a 5–0 victory over Falkirk in a league match at Ibrox in October 1966.

Millar was also known for his scoring record against Rangers' arch-rivals Celtic, with 13 goals in Old Firm matches, including two winning goals at Celtic Park in the traditional New Year's Day fixture, in 1960 and 1964. Millar made 317 appearances (197 in the league) for Rangers, scoring 162 goals (91 in the league) and also won three Championships, five Scottish Cups and three Scottish League Cups.

In the summer of 1967, Millar left Rangers for Dundee United and became manager of Raith Rovers for a brief spell after retiring, before owning a pub in Leith.

Millar is a member of the Rangers Hall of Fame.

International career
Millar earned two caps for Scotland in 1963 during his spell with Rangers. He also featured four times for the Scottish Football League XI, scoring three goals.

Illness and death
In 2017, his family revealed that for the past decade Millar had been suffering from dementia, a condition they believed to be linked to his heading a football. Millar died on 20 October 2022, at the age of 87.

Honours
Rangers
Scottish League championship: 1960–61, 1962–63, 1963–64
Scottish Cup: 1959–60, 1961–62, 1962–63, 1963–64, 1965–66
Scottish League Cup: 1960–61, 1961–62, 1964–65
UEFA Cup Winners' Cup: 1960–61 runner-up

References

External links

1934 births
2022 deaths
Footballers from Edinburgh
Association football forwards
Dunfermline Athletic F.C. players
Dundee United F.C. players
Raith Rovers F.C. managers
Rangers F.C. players
Scotland international footballers
Scottish Football League managers
Scottish Football League players
Scottish Football League representative players
Scottish football managers
Scottish footballers
Scottish league football top scorers


text:
Le muscle soléaire est un muscle puissant situé en arrière de la jambe.
Il forme avec les deux chefs  du muscle gastrocnémien le triceps sural. Ce muscle est composé presque exclusivement de fibres de type 1.

Description

Origine
Le chef soléaire s'insère sur le quart supérieur de la face postérieure du corps et de la tête de la fibula, sur la ligne du muscle soléaire sur la face postérieure et sur le tiers moyen du bord médial du tibia, et sur une arcade fibreuse entre ces 2 insertions, l'arcade tendineuse du muscle soléaire. Il déborde aussi sur le ligament interosseux.

Trajet
Il est vertical, son corps descend plus bas que ceux des chefs du muscle gastrocnémien.

Terminaison
Le muscle soléaire et les deux chefs du gastrocnémien se rejoignent pour former une lame tendineuse issue de la réunion des lames fibreuses des différents faisceaux au niveau du tiers inférieur de la jambe : le tendon calcanéen (dit tendon d'Achille), tendon plat et très épais qui se termine à la partie inférieure de la face postérieure du calcaneus, sur la tubérosité du calcaneus. Ce tendon subit de haut en bas une torsion médio-latérale de ses fibres. (Ce tendon reçoit aussi la terminaison du muscle plantaire, mais celui-ci est considéré comme un muscle à part.)

Innervation
Son innervation est issue du nerf tibial, spécifiquement des racines nerveuses L5 à S2.

Vascularisation
Le muscle soléaire est vascularisé par un pédicule vasculaire prédominant et un pédicule vasculaire accessoire.

Action
Il est surtout extenseur du pied (fléchisseur plantaire), ce qui permet de stabiliser la jambe sur le pied en station debout.

Avec l'ensemble du muscle triceps sural, il est un extenseur très puissant du pied (fléchisseur plantaire de la cheville). C'est donc le muscle de la marche et du saut qui permet de ramener l'arrière du pied vers le haut, donc d'abaisser les orteils ou d'élever le talon quand le pied est au sol.

Références
 Gray, Henry. Pick, T. Pickering, & Howden, Robert (Eds.) (1995). Gray's Anatomy (15th ed.). New York: Barnes & Noble Books

Voir aussi

Articles connexes
 Muscle triceps sural
 Mollet
 Muscle gastrocnémien
Muscle soléaire accessoire

Lien externe
   muscle soléaire

Soléaire


text:
B. K. S. Iyengar (Bellur Krishnamachar Sundararaja Iyengar; * 14. Dezember 1918 in Bellur, Karnataka; † 20. August 2014 in Pune) war ein indischer Yoga-Lehrer und Gründer des Iyengar Yoga, einer Form des Hatha Yoga. Iyengar ordnete die Asanas systematisch. Er galt als einer der führenden Yoga-Lehrer weltweit und praktizierte und lehrte Yoga über mehr als 75 Jahre. Er schrieb zahlreiche Bücher über Praxis und Philosophie des Yoga. Seine bekanntesten Werke sind "Licht auf Yoga", "Licht auf Pranayama" und "Light on the Yoga Sutras of Patanjali".

Im Jahr 2004 wurde Iyengar vom Time Magazine als einer der 100 einflussreichsten Menschen der Welt genannt.

Frühe Jahre
B. K. S. Iyengar wurde am 14. Dezember 1918 als elftes von dreizehn Kindern geboren. Die weitverzweigte Familie Iyengar war verarmt, gehörte aber der Brahmanenkaste an. Iyengar kam schwach und kränkelnd zur Welt und litt während seiner Kindheit an mehreren Krankheiten wie Malaria, Tuberkulose, Typhus sowie allgemeiner Unterernährung. 1923 zog die Familie nach Bangalore. Sein Vater war Lehrer und starb 1927.

Mit 15 Jahren wurde er Schüler seines späteren Schwagers, des Yogis T. Krishnamacharya in Mysuru, und lernte dort die Asanas. Bald verbesserte sich sein Gesundheitszustand und er wurde schließlich völlig geheilt. Auf Anregung von Krishnamacharya ging Iyengar 1937 nach Pune, um dort Yoga zu lehren.
In vielen Stunden täglicher Übungen und experimentellem Selbststudium verschiedener Techniken entwickelte er seinen unorthodoxen Stil. Er verbesserte seine Methoden und steigerte dadurch die Zahl seiner Schüler und seine Bekanntheit. Er verwendete Hilfsmittel wie Kissen, Stühle, Seile, Holzklötzchen usw., um die Wirkung von Asanas zu steigern oder Probleme der Ausübung aufgrund von Behinderungen zu umgehen.
1943 heiratete er, nach althergebrachter indischer Tradition, in einer arrangierten Hochzeit die sechzehnjährige Ramamani. Er sprach später von seiner Heirat: "We lived without conflict as if our two souls were one." Sie hatten fünf Töchter und einen Sohn. Ramamani starb 1973 im Alter von sechsundvierzig Jahren.

Internationale Anerkennung
1952 suchte ihn Yehudi Menuhin auf, um bei ihm Yoga zu praktizieren. Er freundete sich mit ihm an und überredete Iyengar, in London, der Schweiz, in Paris und anderen Orten zu lehren. Durch seine Demonstrationen und Kurse begegneten viele Menschen aus dem Westen dem Yoga zum ersten Mal, Yoga wurde allmählich bekannt. 1966 veröffentlichte Iyengar Light on Yoga. Das Buch wurde in viele Sprachen übersetzt und international zum Standardwerk. Dadurch wurde Yoga international populär. Rasch wurde Hatha-Yoga die am meisten praktizierte Form des Yoga in Europa und den USA. Zu seinen Schülern gehörten unter anderem Jiddhu Krishnamurti, Aldous Huxley und die damals über achtzigjährige Königin Elisabeth von Belgien.

1975 eröffnete er in Pune in Erinnerung an seine kurz zuvor verstorbene Frau das Ramamani Iyengar Memorial Yoga Institute. Er zog sich 1984 aus dem regulären Lehrbetrieb zurück, blieb aber weiterhin in seinem Institut sehr aktiv, lehrte spezielle Klassen und schrieb Bücher. Die Leitung des Instituts übernahmen nach seinem Tod seine Tochter Geeta (1944–2018) und sein Sohn Prashant (* 1949). 2008 gab es in 49 Ländern Yoga-Studios unter seinem Namen.

Im Jahr 2002 wurde er mit dem Padma Bhushan und 2014 mit dem Padma Vibhushan geehrt. Er starb im August 2014 in Pune im Alter von 95 Jahren.

Werke
 1966. Light on Yoga – Yoga Dipika. dtsch: Licht auf Yoga, 1969, umfassend neu bearbeitet 1993.
 1981. Light on Pranayama – Pranayama Dipika. dtsch: Licht auf Pranayama, 1984.
 1988. The Tree of Yoga – Yoga Vriksha. dtsch: Der Baum des Yoga, 1991.
 1993. Light on the Yoga Sutras of Patanjali – Patanjala Yoga Pridipika.
 2001. Yoga – The path to holistic health. 2001 (deutsch Yoga. Der Weg zu Gesundheit und Harmonie. Übersetzt von Gerhard Dennig u. a. Dorling Kindersley Verlag, München, ISBN 3-8310-0219-3).
 2005. Light on Life. dtsch: Licht fürs Leben, 2007.

Literatur
 Wilfried Huchzermeyer: Das Yoga-Wörterbuch. Sanskrit-Begriffe, Übungsstile, Biographien. edition sawitri, 2006, ISBN 3-931172-25-2
 Wilfried Huchzermeyer (Hrsg.): Yoga Abenteuer Meditation. Die besten Artikel aus internationalen Zeitschriften. (Mit einem Beitrag über B.K.S. Iyengar). edition sawitri, ISBN 3-931172-09-0

Weblinks

 Website der deutschen Iyengar Yoga Vereinigung
 Website des Iyengar Instituts in Pune, Indien

Einzelnachweise

Person (Hinduismus)
Person (Yoga)
Träger des Padma Bhushan
Träger des Padma Vibhushan
Inder
Geboren 1918
Gestorben 2014
Mann


text:
Urdu Informatics (Urdu: اردو اطلاعیات) relates to the research and contributions in bringing the utilities and usage of Urdu to the modern information and communication technologies in education and business. National Language Authority in Pakistan has been at the forefront in introducing Urdu Informatics as a tool for the standardisation of Urdu language. Major steps in this respect include the development of Urdu keyboard and launching of software to automate translations between Urdu and English languages.

Institutional support
There is a dedicated national Centre of Excellence for Urdu Informatics that operates under the auspices of National Language Authority that has been carrying out research on the standardisation of Urdu alphabets for electronic media.

Other institutional contributions also relate to the use of Urdu for internet applications, input controls, dynamic association of keyboard buttons to Urdu alphabets and use of proper character coding schemes.

Notes

See also
 Urdu literature
 Urdu keyboard
 Nasta'liq script
 Perso-Arabic script
 Urdu Wikipedia

External links

 Urdu Wikipedia
 Center of Excellence for Urdu Informatics
 UrduIME An Input Method Editor for Urdu Language

Urdu-language computing


text:
De Albionbaataridae zijn een familie van kleine, uitgestorven zoogdieren binnen de orde Multituberculata. Fossiele overblijfselen zijn bekend uit het Laat-Jura en het Vroeg-Krijt van Europa en Azië. Deze herbivoren leefden hun onopvallende leven tijdens het Mesozoïcum, ook wel bekend als het 'Tijdperk der dinosauriërs'. Zij behoorden tot de meer afgeleide vertegenwoordigers van de informele onderorde Plagiaulacida. Het taxon Albionbaataridae werd benoemd in 1994 door Zofia Kielan-Jaworowska en Paul C. Ensom.

Leden van Albionbaataridae waren taxa ter grootte van een spitsmuis die van alle andere multituberculaten verschillen doordat ze relatief platte, multi-spits toelopende anterieure bovenste premolaren hebben, met tien tot veertien knobbels gerangschikt in drie rijen, in plaats van drie tot vier, zelden tot negen hoge knobbels in twee rijen, en doordat de linguale helling van alle premolaren bedekt is met prominente, subparallelle richels. (Kielan-Jaworowska & Hurum, 2001, p. 414).

Uitgestorven zoogdieren
Multituberculata


text:
Diego-Suárez is a city at the northern tip of Madagascar in Antsiranana province. It was a French colony in the late 19th century until the colony's administration was subsumed into that of Madagascar in 1896. It was renamed as Antsiranana in 1975.

Postage Stamps
The colony issued its own postage stamps from 1890 to 1894, managing to produce over 60 types in that short time.

See also
Antsiranana
Postage stamps and postal history of Madagascar

Sources
Stanley Gibbons: various catalogues
 Encyclopaedia of Postal Authorities
Rossiter, Stuart & John Flower. The Stamp Atlas. London: Macdonald, 1986, p. 331.

References

Philately by country
History of Madagascar
Communications in Madagascar
Diana Region


text:
Centrophorus és un gènere de taurons esqualiforms. Són taurons d'aigües profundes i temperades, viuen en els oceans tropicals de tot el món. Es caracteritzen per tenir uns grans ulls verds i espines a les aletes dorsals.

Aquest gènere està present en el registre fòssil des del Paleocè (C. squamosus).

Taxonomia
 Centrophorus acus .
 Centrophorus atromarginatus .
 Centrophorus granulosus .
 Centrophorus harrissoni .
 Centrophorus isodon .
 Centrophorus lusitanicus .
 Centrophorus moluccensis .
 Centrophorus niaukang .
 Centrophorus squamosus .
 Centrophorus tessellatus .
 Centrophorus uyato .

Esqualiformes


text:
Lärchwand is a mountain of Bavaria, Germany. It was an exclave of Luxembourg before 1869.

Mountains of Bavaria
Mountains of the Alps


text:
Marja Liisa Portin, född den 5 januari 1966, är en finländsk orienterare som tog VM-brons i stafett 1989. Hon blev nordisk mästarinna i stafett 1993 och tog brons i stafett 1993.

Referenser

Noter

Finländska orienterare
Kvinnor
Födda 1966
Levande personer


text:
Sylvia Plath (Boston,   — Londres, ) foi uma poeta, romancista e contista norte-americana.

Reconhecida principalmente por sua obra poética, Sylvia Plath escreveu também um romance semi-autobiográfico,  ("The Bell Jar"), sob o pseudônimo Victoria Lucas, com detalhes do histórico de sua luta contra a depressão. Assim como Anne Sexton, Sylvia Plath é creditada por dar continuidade ao gênero de poesia confessional, iniciado por Robert Lowell e W. D. Snodgrass.

Biografia

Infância
Filha de Aurelia Schober Plath, da primeira geração norte-americana de uma família austríaca, e de Otto Emile Plath, um imigrante de Grabow, Alemanha. O pai trabalhava como professor de zoologia e alemão na Universidade de Boston, sendo também um notável especialista em abelhas. A mãe de Sylvia era vinte e um anos mais nova que o marido. Em 1935, nasceu o segundo filho, Warren. A família mudou-se para Winthrop, Massachusetts, em 1936, durante a Grande Depressão. Sylvia, então com quatro anos de idade, passaria em Johnson Avenue grande parte de sua infância. A mãe de Sylvia, Aurelia, crescera em Winthrop, e seus avós maternos, os Schobers, viveram em uma parte da cidade, de nome Point Shirley, mencionada na poesia de Plath. Sylvia publicou seu primeiro poema em Winthrop, na sessão infantil de Boston Herald, aos oito anos de idade.

Otto Plath morre em 5 de novembro de 1940, uma semana e meia após o aniversário de oito anos de Sylvia, devido a complicações seguidas à amputação de uma das pernas em decorrência de diabetes. A doença já era tratável nessa época, porém ele não havia recebido o tratamento necessário, tendo diagnosticado a doença por conta própria. Otto ficara doente pouco tempo após a morte de um amigo próximo, de câncer no pulmão, e devido às similaridades entre os sintomas de seu amigo e seus próprios sintomas, Otto estava convencido de que também sofria da doença, e não buscou o tratamento, fazendo com que sua verdadeira doença progredisse criticamente. O pai de Sylvia Plath está enterrado no cemitério de Winthrop, onde sua lápide continua a atrair leitores de um dos poemas mais famosos de Plath, "Papai" ("Daddy"). Aurelia Plath, então, muda-se com seus pais e as crianças, para a rua Elmwood 26, em Wellesley, Massachusetts, em 1942.

Anos na faculdade
Durante o verão após seu terceiro ano na faculdade, Plath trabalhou como editora convidada na revista "Mademoiselle" e morou por um mês na cidade de Nova Iorque. A experiência não foi nada do que Sylvia esperava, começando então uma reviravolta em sua visão sobre si própria e sobre a vida. Muitos dos eventos ocorridos naquele verão inspiraram o seu único romance, A Redoma de Vidro. No seu primeiro ano em Smith College, Sylvia tentara o suicídio pela primeira vez, tomando uma overdose de narcóticos. Detalhes sobre outras tentativas, documentadas oficialmente ou não em seu histórico médico, estão presentes no livro em forma de crônica. Após esse episódio, Plath esteve internada por breve período em uma instituição psiquiátrica, onde recebeu terapia de eletrochoques. Sua estada no hospital McLean foi financiada por Olive Higgins Prouty, também responsável pela bolsa concedida à Plath para arcar com as despesas de seus anos em Smith College. Sylvia recupera-se de seu estado satisfatoriamente, formando-se em Smith College com louvor em 1955. Aluna brilhante, obteve bolsa integral fullbright na Universidade de Cambridge, na Inglaterra, onde continuou a escrever poesia ativamente, publicando seu trabalho ocasionalmente no jornal Varsity, organizado por estudantes principalmente. No final de fevereiro de 1955, na festa de lançamento da "St. Botolph's Review", em Cambridge, conhece o jovem poeta britânico Ted Hughes, o que Plath afirmou em uma carta à mãe ser paixão imediata, visto que já acompanhava e admirava seu trabalho literário. Casaram-se em uma pequena cerimônia no dia 16 de junho de 1955.

Casamento e filhos

O jovem casal de poetas passou o período de julho de 1957 a outubro de 1959 vivendo e trabalhando nos Estados Unidos, onde Plath lecionava inglês em Smith.

Mudaram-se para Boston, onde Plath assistia aos seminários do poeta Robert Lowell. Além de Sylvia, a poeta Anne Sexton também frequentou esses seminários. Nessa época, Plath e Hughes conhecem também W. S. Merwin, que admirou o trabalho do casal, firmando amizade com Sylvia e Ted por toda a sua vida.

Com a descoberta da gravidez de Plath, o casal muda-se de volta para a Inglaterra, vivendo em Chalcot Square, próximo à área Primrose Hill de Regent's Park, em Londres. O casal fixa-se então, na pequena cidade de North Tawton, em Devon. Nessa época, é publicada a primeira coletânea de poemas de Sylvia Plath, chamada "The Colossus". Em fevereiro de 1961, Plath sofre um aborto, que seria um dos seus temas principais, presente em grande número de poemas.

O casamento de Plath com Ted Hughes começa, então, a enfrentar muitos obstáculos, particularmente a relação extra-conjugal de Hughes com Assia Wevill, e o casal separa-se no final de 1962. Plath, então, retorna a Londres com seus dois filhos, Frieda e Nicholas, de três anos e um ano, respectivamente, alugando um apartamento na rua Fitzroy n° 23 (a apenas alguns quarteirões do apartamento em que havia morado com o marido, em Chalcot Square), no prédio onde W. B. Yeats também havia morado. Plath agradou-se do fato, considerando um bom presságio. Ali escreve o "A Redoma de Vidro", seu único romance.

Suicídio

Na manhã de 11 de fevereiro de 1963, Plath veda completamente o quarto das crianças com toalhas molhadas e roupas, deixando leite e pão perto de suas camas, tendo o cuidado de abrir as janelas do quarto, ainda que em meio a uma forte nevasca. De seguida, toma uma grande quantidade de narcóticos, deitando logo após a cabeça sobre uma toalha no interior do forno, com o gás ligado, morrendo passado pouco tempo.

Na manhã seguinte, foi encontrada pela enfermeira que havia contratado, Myra Norris, que, quando chegou ao apartamento, sentiu um cheiro muito forte de gás. Pediu ajuda. A porta foi arrombada. O quarto das crianças estava gelado, e ambas com muito frio.

Em 16 de março de 2009, o seu filho Nicholas Hughes (biólogo marinho e professor universitário em Fairbanks, Alasca), em consequência de uma depressão, também cometeu suicídio, enforcando-se em sua casa. Não era casado e não tinha filhos.

Diários
Plath manteve o hábito de escrever em diários, desde a idade de 11 anos, até ao seu suicídio. Seus diários da fase adulta, começando com os seus anos como caloura em Smith College em 1950, foram publicados primeiramente em 1980, editados por Frances McCullough. Em 1982, quando o Smith College recuperou os diários que faltavam, Ted Hughes os selou até 11 de fevereiro de 2013, decorridos 50 anos da morte de Sylvia.

Em 1998, pouco antes de sua morte, Hughes liberou os manuscritos, passando-os para Frieda e Nicholas, que os repassaram para Karen V. Kukil, para serem editados. Kukil termina a edição em dezembro de 1999 e, no anos de 2000, os Diários são publicados pela editora Anchor Books, com o título The Unabridged Journals of Sylvia Plath. De acordo com a contracapa, dois terços dos Unabridged Journals eram materiais novos. A escritora americana Joyce Carol Oates descreve a publicação como um "genuíno evento literário".

Hughes foi alvo de muito criticismo, pelo papel que desempenhou destruindo a última parte dos diários de Plath, que continham escritos desde o inverno de 1962 até à sua morte. Ele se defende, afirmando que os havia destruído em um ato de proteção de seus filhos e que o esquecimento para ele era uma parte essencial da sua sobrevivência.

Obras
 The Colossus and Other Poems (1960), colectânea de poemas;
  - no original The Bell Jar (1963), único romance da autora;
 Ariel (1965), poemas;
 Crossing the Water (1971), colectânea de poemas;
 Johnny Pannic and the Bible of Dreams (1977), livro de contos e prosa;
 The Collected Poems (1981), poemas inéditos.

Cinema
O filme Sylvia - Paixão além das palavras, de 2003, com Gwyneth Paltrow, retrata a relação conturbada de Plath com Hughes.

Música
A banda britânica The Cure faz referencia à Letters Home em uma de suas músicas "Open" do álbum Wish com o verso "and the way the rain comes down hard / that's the way I feel inside…" originalmente a frase era "I am glad the rain is coming down hard. It's the way I feel inside."

A banda escocesa Belle and Sebastian também homenageia a autora em sua canção "Enter Sylvia Plath".

A cantora britânica Marina também referencia Sylvia Plath em seu videoclipe Su-Barbie-A, no seguinte verso: "If you're going to tell me you don't like this dress, I'm sticking my head right in the oven".

A cantora estadunidense Lana Del Rey também referencia Sylvia Plath em sua música Hope Is a Dangerous Thing for a Woman Like Me to Have – but I Have It. A música foi composta por Lana e à princípio seria intitulada de "Sylvia Plath" mas posteriormente a cantora alterou o nome da composição.

Ver também
Efeito Sylvia Plath

Links externos

 A celebration, this is
 Ted Hughes and Sylvia Plath collection na University of Victoria, Special Collections
 Perfil de Sylvia Plath da American Academy of Poets
 BBC perfil e vídeo. BBC archive. Plath lendo "Lady Lazarus" do livro Ariel (áudio)
 Sylvia Plath drawings at The Mayor Gallery The Daily Telegraph
 Essays on Plath por Joyce Carol Oates
  Em Sylvia Plath e a Poesia Confessional por Harold Bloom

Escritores dos Estados Unidos
Suicidas dos Estados Unidos
Poetas suicidas
Poetas do modernismo
Poetas dos Estados Unidos
Ganhadores do prêmio Pulitzer
Mulheres na literatura

!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)


text:
La B61 est une bombe H faisant partie de l'arsenal américain en service depuis 1960 avec de nombreuses variantes. Depuis la fin de la guerre froide, c'est la principale bombe thermonucléaire, à la fois stratégique et tactique, déployée par l'United States Air Force et elle est déclinée en plusieurs versions. Elle est conçue pour exploser en deux étapes. Elle comporte environ .

Histoire

Premiers développements
La B61 a été développée au Los Alamos Scientific Laboratory (LASL), maintenant le Laboratoire national de Los Alamos, à partir de 1960. L'un des buts était de créer une bombe atomique aéroportée d'une puissance explosive d'au moins 100 kilotonnes qui puisse être logée sous l'aile d'un avion de combat sans lui imposer une trop forte traînée ou être larguée par un chasseur-bombardier. Il devait être possible de l'armer pour différentes missions : détonation dans les airs, largage par parachute avant détonation dans les airs, détonation au sol après une chute libre, détonation au sol après largage par parachute, etc.

Le projet a démarré en 1960 par un contrat demandant d'étudier les possibilités d'une telle arme. Le programme officiel de développement a été financé à partir de 1961. L'arme est désignée TX-61 (Test/Experimental) en 1963.

Les premiers modèles utilisaient le PBX-9404, basé sur le HMX, un explosif en poudre polymérisé. Les modèles plus récents utilisent du PBX-9502, un explosif à haute efficacité basé sur le TATB « insensible » au feu, aux chocs et aux impacts.

En 2021
Il y a 4 versions en service en 2021 : B61-3, B61-4, B61-7 et B61-11.

La B61-12 en développement depuis 2012 doit remplacer les trois premières et entrer en production en 2022.

En date de décembre 2021, ses vecteurs sont les chasseurs F-15E, F-16, Panavia Tornado et le bombardier B-2 Spirit. Il est prévu dans l'avenir que le chasseur F-35 et le bombardier B-21 Raider puissent l'employer. Le F/A-18E Super Hornet avait été également mis sur la liste en 2018 puis retiré en novembre 2021.

Spécifications
 Dimensions
La bombe pour avion B61 a un diamètre , une longueur de  et pèse entre 695 et  selon le modèle. Ce poids inclut la coquille aérodynamique externe, un nez déformable en forme de cône, un compartiment à parachute dans la queue, des ailes stabilisatrices, etc. Le diamètre est celui de la bombe même, sans ailes.

 Cœur nucléaire
L'appareil qui entoure le cœur de la B61 a probablement les mêmes dimensions que la W80, qui a un diamètre de  et une longueur de .

Certains experts dénoncent le coût prohibitif et l'inutilité du programme de modernisation de la B61 qui est, depuis les années 2000, la seule arme nucléaire tactique de l'arsenal des États-Unis.
Sa puissance est variable, allant de 0,3 kt (tactique) à plus de 100 kt (stratégique). Sa puissance maximale est de 340 kt.
Le nouveau modèle B61-12 a été classé selon ses caractéristiques comme tactique et stratégique.

Notes et références

Articles connexes
 Arsenal nucléaire des États-Unis
 Arme nucléaire tactique
 Bunker buster
 Famille B61

Liens externes

Arme nucléaire des Forces armées des États-Unis
Ogive


text:
Beautiful People is een Amerikaanse televisieserie over een familie die vanuit New Mexico naar New York trekt om een nieuwe start kunnen maken met hun leven. De show werd uitgezonden in het ABC Family-netwerk van 8 augustus 2005 tot 24 april 2006 en telt zestien afleveringen. De uitvoerend producent was Paul Stupin, die dezelfde rol speelde voor Dawson's Creek.

Karakters
Lynne Kerr (Daphne Zuniga): Lynne verlaat Mexico nadat haar man haar verlaten heeft voor een tienermeisje. Als ze aankomt in New York wordt ze winkelier, totdat ze een kans krijgt in de modewereld en begint te werken voor een prominente sportkledingontwerper. Ze komt in het college Julian Fiske tegen, voor wie ze nog steeds gevoelens heeft.
Karen Kerr (Torrey DeVitto): Karen is een aspirant-model, die meestal vol vertrouwen is, maar ze verliest een deel van haar zelfvertrouwen als ze dieetpillen neemt om af te vallen, op aanraden van een van haar agenten. Haar eerste modellenwerk volgt als ze poseert voor de cover van een magazine in Brighton School tijdens een schoolwedstrijd. Hiervoor werkte ze ook nog in een kippenpak tijdens losse optredens.
Sophie Kerr (Sarah Foret): Begaafd en intelligent, Sophie is een talentvolle fotograaf die een studiebeurs wint aan de prestigieuze Brighton School, een hub voor de kinderen van Manhattans elite. Ze ontmoet haar goede vriend Gideon Lustig, die uiteindelijk valt voor Sophie en Annabelle. Sophie vindt zichzelf in een romantische dilemma tussen elitair Nicholas Fiske en de artistieke Gideon.
Gideon Lustig (Ricky Mabe): Gevoelige en adorabele Gideon is een kunstenaar die kwetsbaar is en voortdurend gezet wordt door zijn rijke, wereldbekende vader die kunstenaar is. Gideon is van zijn mening dat het niet is dat hij geld heeft, dat hij ook beter is dan andere die minder fortuin hebben. Hij krijgt een crush op Sophie Kerr en is gevangen in een driehoek met haar liefde en beste vriendin Annabelle Banks.
Annabelle Banks (Kathleen Munroe): Een beginnende fotograaf, Annabelle is in de schaduw van Gideon, haar crush, toen Sophie Kerr in de stad kwam. Haar ouders zijn gescheiden en haar beide ouders lieten haar zes maanden achter nadat het was afgerond, zodat Annabelle allen achterbleef met een oppas. Annabelle verkent haar seksualiteit, na het uitzoeken ontdekt ze dat ze biseksueel is.
Nicholas Fiske (Jackson Rathbone): Charmant en zeer rijk. Hi is de erfgenaam van Fiske Publications en is een van de BP en de kapitein van JV Lacrosse op de exclusieve Brighton School. Hij draait zijn rug naar toenmalig vriendin Paisley Bishop om een relatie te beginnen met het nieuwe meisje Sophie Kerr.
Paisley Bishop (Jordan Madley): Rijk, snobistisch en gewild, Paisley is een BP en wordt gebruikt om te krijgen wat ze wil, tenzij het gebeurt. Ze heeft een lange tijd een aan-en-uit relatie gehad met Nicholas Fiske. Haar familie is eigenaar van het Empire State Building en ze rijdt met een zilveren Mercedes-Benz.

Afleveringenlijst

Internationale omroepen

Amerikaanse televisieserie