text:
A 2016-2017-es szezon az AFC Ajax 61. szezonja volt az Eredivisie-ben, a holland labdarúgás legmagasabb osztályában. Az amszterdami csapat még mindig az elejétől kezdve jelen van az első osztályban. Ahogy az elmúlt szezonban, úgy most is a csapat – tétmérkőzéseit magába foglaló – szezonja július végén kezdődött a Bajnokok Ligája selejtezőjével és május elején ért véget. De most nem a bajnokság utolsó fordulójával, hanem az Európa Liga döntőjével. 21 év után ismét bejutottak egy európai kupasorozat döntőjébe ahol viszont vereséget szenvedtek. Ahogy eddig is, most is voltak barátságos mérkőzések a szezon kezdete előtt és télen.

A szokásokat megtartva a szezon előtti nyáron is voltak eligazoló és érkező játékosok. Ez történt az edzői poszton is. Az előző szezon befejezését követően azonnal lemondott 5 és fél év edzőség után Frank de Boer és helyét a szintén volt holland válogatott Peter Bosz vette át. A holland kupában csupán a nyolcaddöntőig jutottak el idén, ahol egy másodosztályú csapattól kaptak ki. Idén sem vettek részt a Bajnokok Ligája főtábláján, mivel már a selejtezőben kiestek ahogy tavaly is.

A mérkőzéseknél látható színek a következőket jelölik:
 Piros szín: győzelem
 Sárga szín: döntetlen
 Zöld szín: vereség

Csapat

Csapatmezek
Gyártó: Adidas /
Mezszponzor: Ziggo

Játékoskeret

Íme az Ajax idei játékoskerete. Ezen a listán a csapat azon játékosai szerepelnek akik legalább 1 tétmérkőzésen pályára lépnek. Akik csupán a barátságos mérkőzéseken jutnak szerephez, ők nem szerepelnek a listán. Ilyenek leginkább azok akik már a szezon első tétmérkőzése előtt eligazoltak, vagy azok a fiatalok akik a szezon közben még a fiatalcsapatokban játszottak.

A játékosok nevei után a szezonban lejátszott tétmérkőzések és a szerzett gólok számai szerepelnek.

MEGJEGYZÉS: A Szuperkupa oszlop ki van húzva minden játékosnál, mert az Ajax nem játszott a 2016-os döntőben.

Vezetők

Érkező és távozó játékosok

Érkezők
Íme azon új játékosok listája akiket az Ajax még a nyáron vagy már télen szerződtetett le vagy vett kölcsönbe. A leigazoltak között 2 olyan játékos is van akik felkerültek a csapat története során leigazolt legdrágább játékosainak a dobogójára. A brazil David Neres az Ajax eddigi második legdrágábban igazolt játékosa, a marokkói Hakím Zíjes pedig jelenleg a bronzérmes. A holland Tim Krul-t a nyáron vették kölcsön de már januárban visszament eredeti klubjába úgy, hogy 1 mérkőzésen sem lépett pályára.

Távozók
Íme a csapat azon játékosai, akik legnagyobb részben már szerepeltek az elsőcsapatban, de a nyáron vagy télen más csapathoz igazoltak, és a fiatal játékosok, akiket kölcsönadtak más csapatoknak. A kölcsönbe ment játékosok közül mindenki a szezon végéig marad a másik csapatban.

Felkészülési mérkőzések

Nyári felkészülés

Téli felkészülés

Tétmérkőzések
Íme az Ajax idei tétmérkőzéseinek a listája

Eredivisie

A 2016/2017-es Eredivisie első 9 helyezettje

MEGJEGYZÉS: A Twente csapata anyagi okok miatt több évre ki van tiltva az európai kupákból.

Bajnoki statisztika

Holland Kupa

1. forduló

2. forduló

Nyolcaddöntő

Bajnokok Ligája

3. selejtezőkör

Play Off

Európa Liga

Csoportmérkőzések

 A G-csoport végeredménye

16-os döntő

Nyolcaddöntő

Negyeddöntő

Elődöntő

Döntő

Sajátnevelések első tétmérkőzése a felnőttcsapatban
A táblázatban azon fiatal játékosok szerepelnek akik az előző 3 évben az Ajax-akadémiáján képezték magukat és közben a fiatalcsapatokat (Ajax A1 vagy Jong Ajax) erősítették. Ebben a szezonban pedig bemutatkoztak a felnőttcsapatban már tétmérkőzésen is.

Díjazottak

Csapaton belül
Csapaton belül ebben a szezonban a nyáron érkező hátvéd Davinson Sánchez lett az Év játékosa, a fiatal dán támadó Kasper Dolberg az Év tehetsége és Justin Kluivert pedig a "Jövő Tehetsége". Az utóbbi két játékos ezen szezonban mutatkoztak be az elsőcsapatban.
 Rinus Michels – díj (Év Játékosa):  Davinson Sánchez
 Marco van Basten – díj (Év Tehetsége):  Kasper Dolberg
 Sjaak Swart – díj (Jövő Tehetsége):  Justin Kluivert

Bajnokságban
Az Eredivisie 2016-17-es szezonjában az Ajax fiatal támadóját, Kasper Dolberg-et választották a bajnokság legnagyobb tehetségének.
 Johan Cruijff – díj (Év Tehetsége):  Kasper Dolberg
 Tonny van Leeuwen-kupa (Legkevesebb gólt kapó kapus):  André Onana
 Rinus Michels – díj (Év Edzője):  Peter Bosz

Mérkőzés statisztika
Minden mérkőzés a rendes játékidőben elért eredmények alapján van besorolva, de a hosszabbításban lőtt gólok is be vannak írva. Ebben a szezonban nem volt olyan mérkőzése az Ajax-nak amely hosszabbítás után dőlt volna el.

Csapat statisztika
Íme néhány érdekes statisztikai adat, amelyek a szezonban lejátszott 48 tétmérkőzés alatt jöttek össze.

ÁLTALÁNOS
 KAPOTT GÓLOK NÉLKÜLI MÉRKŐZÉSEK SZÁMA:
 LEGNAGYOBB ARÁNYÚ GYŐZELEM:
 LEGNAGYOBB ARÁNYÚ VERESÉG:
SOROZATOK
 LEGHOSSZABB VERETLEN SOROZAT:
 LEGHOSSZABB GYŐZELMI SOROZAT:
 LEGHOSSZABB NYERETLEN SOROZAT:
 LEGHOSSZABB KAPOTT GÓL NÉLKÜLI SOROZAT:
 LEGHOSSZABB GÓLSZERZŐ SOROZAT:
 LEGHOSSZABB RÚGOTT GÓL NÉLKÜLI SOROZAT:
LEGTÖBB / LEGKEVESEBB
 LEGTÖBB GÓL EGY MÉRKŐZÉSEN:
 LEGTÖBB LŐTT GÓL EGY MÉRKŐZÉSEN:
 LEGTÖBB LAP EGY MÉRKŐZÉSEN:
 LEGTÖBB NÉZŐ HAZAI BAJNOKI MÉRKŐZÉSEN:
 LEGTÖBB NÉZŐ HAZAI TÉTMÉRKŐZÉSEN:
 LEGKEVESEBB NÉZŐ HAZAI BAJNOKI MÉRKŐZÉSEN:
 LEGKEVESEBB NÉZŐ HAZAI TÉTMÉRKŐZÉSEN:

Játékos statisztikák

Góllövőlista
Az idei szezonban a csapat fiatal dán támadója Kasper Dolberg lőtte a legtöbb gólt. A bajnokságban és az összes tétmérkőzésen is ő lőtte a legtöbb gólt a csapaton belül.

Kanadai ponttáblázat

Íme az Ajax játékosainak elért teljesítménye a kanadai ponttáblázat alapján. Ezen táblázatban azokat a játékosokat (jelenlegi vagy volt játékosokat) lehet látni, akik legalább egy pontot szereztek tétmérkőzésen.

Ebben a szezonban a dán támadó Kasper Dolberg és a holland csapatkapitány Davy Klaassen szerezték a legtöbb pontot. Mindketten 30-30 pontot szereztek de mivel Dolberg lőtte a több gólt, így ő került a táblázat élére. Viszont a csapat 2012/13-as szezonja óta most sikerült először egy játékosuknak az egész szezonban több mint 15 gólpasszt adnia. Idén az a Hakím Zíjes adta csapaton belül a legtöbbet aki csupán a nyár végén érkezett, összezon 17 gólpasszt adott. Ennek köszönhetően a ponttáblázat harmadik helyén végzett.

A rangsor a pontszám alapján állt össze. Azonos pontszám alapján az van előnyben aki a legtöbb gólt szerezte.

Lapok

Egy tétmérkőzésen legtöbb gólt szerző játékosok
A következő táblázatban a csapat azon játékosai szerepelnek akik az idei szezonban a legtöbb gólt – minimum 3-at – szerezték egy tétmérkőzésen. Ebben a szezonban csupán csak egy játékosnak sikerült legalább mesterhármast lőnie egy tétmérkőzésen. Ez a játékos a csapat fiatal dán támadója, Kasper Dolberg volt aki egy győztes bajnoki mérkőzésen lőtt 3 gólt.

Idei büntetők
A következő táblázat a csapat idei büntetőit mutatja meg, amiket tétmérkőzéseken lőttek. A büntetők sorrendje a dátum szerint van megadva.

Érdekességek és jubileumok
 Még a bajnokság kezdete előtt a csapat középcsatára, Arkadiusz Milik eligazolt az olasz Napoli csapatához. Az Ajax 32 millió eurót kapott érte. Ezzel több rekordot is megdöntött. Milik lett az Ajax eddigi legdrágábban eladott játékosa. Egy évvel ezelőtt nyáron 2,8 millió euróért igazolták le, így ő hozta az eddigi legnagyobb hasznot a csapatnak (29,2 millió). Ezek mellett ő lett az Eredivisie eddigi legdrágább külföldi játékosa. A teljes listát még mindig a holland Memphis Depay vezeti 34 millió euróval.
 Augusztus 25-én hivatalosan is bejelentették a csapat elsőszámú kapusának, Jasper Cillessennek átigazolását a spanyol FC Barcelona csapatához. Az Ajax összesen 14 millió eurót kapott érte. Így Cillessen lett az eddigi legdrágábban eladott holland kapus.
 Megszakadt egy rossz sorozat, a bajnokság 4. fordulójában az Ajax kapusa, André Onana kivédett egy büntetőt. Az Ajax-nál utoljára büntetőt bajnoki mérkőzésen 2013. február 17-én az RKC Waalwijk ellen Kenneth Vermeer védett ki.
 Hollandiában a szeptember 21-én lejátszott Ajax – Willem Tilburg (5ː0) kupamérkőzésen használták először a videobírót. Más országokban már használták több alkalommal is de most történt először az is, hogy a videobíró segítségével állítottak ki egy játékost.
 Szeptember 21-én a holland kupa 1. fordulójában az Ajax – Willem mérkőzésen debütált a felnőttcsapatban a fiatal védő, Matthijs de Ligt és gólt is szerzett. Így, 17 évesen és 40 naposan ő lett az Ajax eddigi legfiatalabb játékosa aki első tétmérkőzésen azonnal gólt is lőtt.
 A csapatkapitány Davy Klaassen, a két védő Joël Veltman és Nick Viergever és a szélső támadó Anwar El Ghazi beléptek az Ajax "századosai" közé. Klaassen szeptember 24-én, a bajnokság 7. fordulójában (Ajax – PEC Zwolle 5ː1) lépett pályára 100. alkalommal az Eredivisie-ben az Ajax játékosaként. Veltman október 23-án, a 10. fordulóban lejátszott De Klassieker-en viselte 100. alkalommal az Ajax-mezt tétmérkőzésen. El Ghazi január 22-én, a 19. fordulóban (FC Utrecht – Ajax 0ː1) lépett pályára 100. alkalommal tétmérkőzésen az Ajax csapatában. Viergever pedig a bajnokság 33. fordulójában (Ajax – Go Ahead Eagles 4ː0) lépett pályára 100. alkalommal tétmérkőzésen.
 Matthijs de Ligt lett a csapat eddigi legfiatalabb játékosa aki nemzetközi kupában a kezdőcsapatban szerepelt. November 24-én az EL-csoportkörének 5. fordulójában a Panathinaikos ellen 17 évesen és 104 naposan lépett pályára a kezdőcsapatban.
 November 24-én az EL-csoportkörének 5. fordulójában a Panathinaikos ellen játszotta le az Ajax története 400. mérkőzését a nemzetközi porondon.
 20 év után ismét vereséget szenvedett az Ajax egy alacsonyabb osztályban szereplő csapattól. Idén a holland kupa nyolcaddöntőjében – 2016. december 15-én – vereséget szenvedtek a másodosztályú SC Camburr csapatától. Utoljára 1996. november 27-én győzte le őket nem elsőosztályú csapat, akkor szintén a holland kupában a Heracles Almelo.
 Február 23-án az EL 16-os döntőjének visszavágóján a lengyel Legia Warsawa elleni mérkőzésen szerezte meg az Ajax története 200. győzelmét a nemzetközi porondon.
 2009. március 1. óta ebben a szezonban tudott az Ajax első alkalommal bajnoki mérkőzésen nyerni Utrechtben a hazai FC Utrecht csapata ellen.
 2017. április 5-én a bajnokság 29. fordulójában az AZ Alkmaar legyőzésével az Ajax megszerezte története 800. hazai győzelmét az Eredivisie-ben.
 2017. május 3-án az Európa Liga elődöntőjében (Ajax – Lyon 4ː1) az Ajax középpályása, Hakím Zíjes 3 gólpasszt adott. Ezzel ő lett az EL történetének első játékosa aki elődöntő vagy döntő egy mérkőzésén ennyi gólpasszt adott.
 A bajnokság utolsó fordulójában az Ajax az Eredivisie történetének eddigi legfiatalabb kezdőcsapatával lépett pályára. A kezdőcsapat átlagéletkora 20 év 139 nap volt.
 Miután az Ajax bejutott idén az EL-döntőbe és Matthijs de Ligt is játszott, így ő lett minden idők eddigi legfiatalabb játékosa aki pályára lépett valamelyik európai kupasorozat döntőjében. A védő 17 éves és 285 napos volt a döntő napján.

Források

Az AFC Ajax szezonjai
Labdarúgócsapatok 2016–2017-es szezonja


text:
La Montagne magique () est un film dramatique austro-germano-franco-italien réalisé par Hans W. Geissendörfer et sorti en 1982.

Le film est une adaptation du roman de Thomas Mann La Montagne magique, écrit dans les années 1910 et publié en 1924, considéré comme l'une des œuvres les plus influentes de la littérature allemande du .

Synopsis
En 1907, Hans Castorp, jeune allemand de la haute bourgeoise de Hambourg, rend visite à son cousin poitrinaire Joachim Ziemssen hospitalisé dans un sanatorium chic de Davos, en Suisse. Fasciné par la morbidité du lieu et sa galerie de malades pittoresques, Hans y prend pension et y restera jusqu'au début de la Première Guerre mondiale.

Fiche technique
 Titre original :
 Titre français : La Montagne magique
 Réalisation : Hans W. Geissendörfer
 Scénario : Hans W. Geissendörfer d'après le roman de Thomas Mann, La Montagne magique (1924)
 Décors : Heidi Lüdi, Toni Lüdi
 Assistants décors : Bernhard Henrich (ensemblier), Rüdiger Strauch
 Costumes : Claudia Bobsin, Ellen Eckelmann et Katharina von Martius (assistantes)
 Photographie : Michael Ballhaus
 Son : Ed Parente, Chris Price
 Montage : Helga Borsche, Peter Przygodda
 Musique : Jürgen Knieper, orchestre du Deutsche Oper Berlin dirigé par Caspar Richter
 Producteur : Franz Seitz
 Sociétés de production : Franz Seitz Filmproduktion (Allemagne), Iduna-Film GmbH & Co. (Allemagne), Zweites Deutsches Fernsehen (Allemagne), Österreichischer Rundfunk (ORF, Autriche), FR3 (France), Gaumont (France), Opera Film Produzione SrL (Italie)
 Sociétés de distribution : Beta Film (Allemagne), United Artists (Allemagne), Gaumont (France)
 Pays d'origine : , , ,
 Langues originales : allemand, anglais, français, italien, russe
 Format : 35 mm — couleur par Eastmancolor — 1.66:1 — son monophonique
 Genre : drame
 Durée :
 Dates de sortie :

  Classifications CNC : tous publics, Art et Essai (visa d'exploitation  délivré le )

Distribution
 Christoph Eichhorn : Hans Castorp
 Marie-France Pisier : Claudia Chauchat
 Flavio Bucci : Ludovico Settembrini
 Alexander Radszun : Joachim Ziemssen
 Hans-Christian Blech : Hofrat Behrens
 Charles Aznavour : Naphta
 Rod Steiger : Mynheer Peperkorn
 Helmut Griem : James Tienappel
 Sven-Eric Bechtolf: Albin
 Ann Zacharias :
 Kurt Raab : Dr. Krokowski

Production

Tournage
 Période de prises de vue : 12 janvier à août 1981.
 Extérieurs :
 Allemagne : Hambourg, Sylt,
 Italie,
 Suisse : Montreux, Interlaken, Leysin, Kiental, Wiesen,
 Yougoslavie.

Exploitation
Existence d'une version longue télévisée (environ 320 min). Elle a notamment été diffusée en 3 épisodes par la chaîne allemande ZDF en 1984 et en 6 épisodes par la chaîne française FR3 au printemps 1988.

BO
 O Haupt voll Blut und Wunden, musique de Paul Gerhardt
 Un bel dì, vedremo, air extrait de Madame Butterfly de Giacomo Puccini, interprété par Flavio Bucci
 Marche nuptiale de Felix Mendelssohn
 Ein Mädchen voller Güte et Wenn ich ein Vöglein wär, traditionnels allemands
 Es ist ein Ros entsprungen de Michael Praetorius, interprété par la chorale Schöneberger Sängerknaben
 Marche de Radetzky de Johann Strauss I
 O Jesulein süss, o Jesulein mild de Johann Sebastian Bach
 Ombra mai fù de Georg Friedrich Händel
 Frühlingsstimmen de Johann Strauss II
 Auf den Bergen wohnt die Freiheit, chant traditionnel bavarois interprété par Christoph Eichhorn
 Les Anges dans nos campagnes, cantique traditionnel français
 Sonate pour piano nº 8 de Ludwig van Beethoven (, Adagio cantabile)
 Morgenblätter de Johann Strauss II
 Der Lindenbaum, extrait du Voyage d'hiver de Franz Schubert

Distinctions

Récompenses
  Prix du film allemand 1982 :
 Meilleurs décors à Heidi Lüdi et Toni Lüdi,
 Meilleur long métrage.
  Prix du cinéma bavarois 1983 : meilleure production à Franz Seitz.

Liens externes

Film allemand sorti en 1982
Film autrichien sorti en 1982
Film français sorti en 1982
Film italien sorti en 1982
Film dramatique allemand
Film dramatique autrichien
Film dramatique français
Film dramatique italien
Film réalisé par Hans W. Geißendörfer
Film avec une musique composée par Jürgen Knieper
Adaptation d'un roman allemand au cinéma
Film tiré d'une œuvre de Thomas Mann
Film se déroulant dans les années 1900
Film se déroulant à Hambourg
Film se déroulant en Suisse
Film tourné à Hambourg
Film tourné dans le canton de Berne
Film tourné en Italie
Film tourné en Yougoslavie
Film tourné en Eastmancolor
Film sur la tuberculose

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Sinzig je německé město ve spolkové zemi Porýní-Falc. Je součástí zemského okresu Ahrweiler. V roce 2010 zde žilo 17 416 obyvatel.

Místní části
 Bad Bodendorf
 Franken
 Koisdorf
 Löhndorf
 Westum

Politika

Starostové
Starostové města od roku 1816:

Reference

Externí odkazy

Města v Porýní-Falci


text:
Vriesea corcovadensis är en gräsväxtart som först beskrevs av Nathaniel Lord Britton, och fick sitt nu gällande namn av Carl Christian Mez. Vriesea corcovadensis ingår i släktet Vriesea och familjen Bromeliaceae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Gräsordningen
corcovadensis


text:
47th Street station is a station on the Orange Line of the San Diego Trolley located in the Chollas View neighborhood San Diego, California. The station primarily serves this mixed-income residential area and includes a park and ride lot.

History
47th Street opened as part of the Euclid Line, the second original line of the San Diego Trolley system, on March 23, 1986. Also later known as the East Line, it operated from  to  before being extended in May 1989.

This station was renovated from October 17, 2011 through fall 2012 as part of the Trolley Renewal Project, although the station remained open during construction.

Station layout
There are two tracks, each served by a side platform.

See also
 List of San Diego Trolley stations

References

Orange Line (San Diego Trolley)
San Diego Trolley stations in San Diego
Railway stations in the United States opened in 1986
1986 establishments in California


text:
Heinrich Ludwig Freiherr von Gleichen-Rußwurm (* 25. Oktober 1836 auf Schloss Greifenstein in Bonnland/Unterfranken; † 9. Juli 1901 in Weimar) war ein Maler und Grafiker des deutschen Impressionismus. Er war der Wegbereiter dieser Kunstrichtung in Deutschland. Zu seinen favorisierten Sujets gehörten Landschaften. Gleichen-Rußwurm ist der Enkel von Friedrich Schiller.

Leben

Heinrich Ludwig Freiherr von Gleichen-Rußwurm wurde am 25. Oktober 1836 auf Schloss Greifenstein in der ehemaligen Gemeinde Bonnland (heute abgesiedeltes Dorf im Bereich des Truppenübungsplatzes Hammelburg, Landkreis Bad Kissingen) als einziges Kind des Freiherrn Adalbert von Gleichen-Rußwurm und seiner Frau Emilie, der jüngsten Tochter Friedrich von Schillers geboren. Die Patenschaft für den "Enkel seines Lieblingsdichters" übernahm der bayerische König Ludwig I.

Ludwig von Gleichen-Rußwurm besuchte zunächst die Schule in Meiningen, wo sein Vater nach seiner Wahl als Vertreter der Ritterschaft im Landtag des Herzogtums Sachsen-Meiningen saß und wo die Familie die Wintermonate verbrachte. Die durch die unzureichende Beheizbarkeit von Schloss Greifenstein bedingte Abwesenheit während der Winterszeit, verbrachte die Familie später in Würzburg. Die Eltern hatten sich dort eine Wohnung in der damaligen Einhornapotheke gemietet, so dass Ludwig ins benachbarte Gymnasium gehen konnte. Dieses schloss er mit der Reifeprüfung ab und studierte in Jena, Heidelberg und Genf. Anschließend besuchte er die landwirtschaftliche Akademie in Hohenheim bei Stuttgart und absolvierte ein Praktikum.

Bei einem Aufenthalt in Frankfurt am Main lernte er die Baronin Elisabeth von Thienen-Adlerflycht kennen, die Tochter des dänischen Geschäftsträgers beim Deutschen Reichsrat. 1859 heirateten die beiden. Am 6. November 1865 wurde der Sohn Alexander geboren, der sich später als Schriftsteller und Kulturphilosoph einen Namen erwarb. Die Mutter des Kindes starb nur kurze Zeit nach der Geburt am 10. Dezember 1865 und wurde in der Familiengruft auf dem Friedhof in Bonnland beigesetzt. Der Sohn Alexander wurde der Obhut seiner Großmutter Emilie von Gleichen-Rußwurm übergeben, die seine Erziehung übernahm und ihn wesentlich prägte.

Ludwig von Gleichen-Rußwurm, der schon während seiner Schul- und Studienjahre sein malerisches Talent verspürt hatte, gab sich nach dem Tod seiner Frau voll seinen künstlerischen Neigungen hin. Als adeliger Dilettant bezog er 1869 eine Wohnung mit Atelier in Weimar, die ihm Großherzog Carl Alexander von Sachsen-Weimar-Eisenach zur Verfügung stellte. Er studierte dort an der von Stanislaus von Kalckreuth geleiteten Großherzoglich-Sächsischen Kunstschule Landschaftsmalerei bei Max Schmidt und ab 1871 bei Theodor Hagen. 1872 beteiligte er sich erstmals an einer Ausstellung in Berlin.

Bei einem Aufenthalt in Frankreich 1876 wurde er von der Schule von Barbizon beeinflusst, die mit ihrer Hinwendung zu realistischen Naturdarstellungen in Abkehr vom klassisch-idealistischen Stil seinen Vorstellungen entgegenkam und die auch für die Weimarer Kunstschule wegweisend wurde. Durch den seit 1875 an der Weimarer Schule tätigen Albert Brendel wurde er auch zur Anwendung der Radiertechnik angeregt. Einen nicht unbedeutenden Einfluss übte der Landschaftsmaler Karl Buchholz auf von Gleichen-Rußwurm aus, der zu den Wegbereitern des deutschen Impressionismus zählte. Er entwickelte sich schließlich neben den genannten Lehrern der Weimarer Kunstschule sowie Christian Rohlfs und Paul Wilhelm Tübbecke zu einem der ersten deutschen Landschaftsmaler, die die künstlerischen Impulse des französischen Impressionismus nach Deutschland brachten.

Ab 1880 verbrachte von Gleichen-Rußwurm die Wintermonate in Berlin und unternahm in den Folgejahren Reisen nach Frankreich und Italien, unter denen der mehrfache Aufenthalt an der See auf Helgoland, in Scheveningen, Blankenberge und Trouville für sein künstlerisches Schaffen von besonderer Bedeutung wurde. Gemeinsam mit seinem Sohn Alexander stiftete er 1880 dem Goethe-Archiv in Weimar aus der Sammlung des von seiner Großmutter auf Schloss Greifenstein eingerichteten Schiller-Museums umfangreiche Hinterlassenschaften des Dichters, so dass das Archiv ab 1889 die Bezeichnung "Goethe- und Schiller-Archiv" erhielt. Die Goethe-Gesellschaft verlieh ihm dafür die Ehrenmitgliedschaft. Fünf Jahre später wurde er Vorsitzender der Deutschen Schillerstiftung.

Ludwig von Gleichen-Rußwurm verstarb am 9. Juli 1901 in Weimar. Er wurde neben seiner Frau und seiner 1872 verstorbenen Mutter in der Familiengruft auf dem Friedhof in Bonnland beigesetzt.

Malerisches Schaffen

Wurde von Gleichen-Rußwurm in dem 1882 erschienenen Biographischen Künstler-Lexikon von Dr. Hermann Alexander Müller noch als Künstler beschrieben, der "stimmungsvolle, oft allzu derb natürliche Landschaften mit charakteristischer Staffage" malt, kann sein erster Frankreichaufenthalt als Zeitpunkt für seine künstlerische Weiterentwicklung im Sinne der dort aufgenommenen Anregungen gelten. Aus dieser Zeit stammt auch die kleine Aquarellstudie "Mai 1876 Wald von Fontainbleu". Einige Jahre später fand eine direkte Begegnung mit den Malern von Barbizon statt. In seinem Bemühen Motiv und der Farbgebung in einer möglichst natürlichen Sehweise zu erfassen, sah er in der Schule von Barbizon Parallelen zu seiner eigenen Sichtweise, die ihn in seiner Auffassung bestärkten. Von Gleichen-Rußwurm suchte eine unmittelbare und intensiv empfundene Wiedergabe von Natur und Menschen. Großzügig zusammengefasste Formen mit deutlichen Hell-Dunkelkontrasten wurden kraftvoll gegliedert. Das Farbspektrum reichte von einer großen Vielfalt bis zur Reduktion auf Hell-Dunkelsilhouetten. Neben der Landschaftsmalerei als Schwerpunkt malte er auch städtische Szenen. Auf dem Gebiet der Radiertechnik war er episodenhaft tätig. In einer späteren Schaffensphase entstanden Lithographien mit Kreide bzw. Tusche und Pinsel.

Erste Auseinandersetzungen mit dem französischen Impressionismus stellen die Gemälde "Bauernpaar bei der Heuernte" und "Pflügender Bauer" jeweils aus dem Jahr 1889 dar. Für die im französischen Impressionismus so geschätzte Darstellung von Motiven mit jeweils variierenden Lichtverhältnissen, lieferte die sanfte Hügellandschaft um seinen Geburtsort Bonnland und der Park von Schloss Greifenstein im Wechsel der Tages- und Jahreszeiten ein unerschöpfliches Reservoir von Anregungen.

Julius Meier-Graefe schrieb in seiner "Entwicklungsgeschichte der modernen Kunst" von 1904: "Gleichen-Rußwurm vollbrachte zuerst ganz allein die Einführung des Impressionismus in die deutsche Malerei". Dass er in seiner Zeit polarisierte, brachte sein Sohn Alexander von Gleichen-Rußwurm zum Ausdruck, wenn er schrieb: "Seine Bilder erwecken begeisterte Zustimmung auf der einen, schärfste Ablehnung auf der anderen Seite".

Werke in Museen (Auswahl)
 Nationalgalerie (Berlin)
 Kupferstichkabinett Dresden
 Museum im Kulturspeicher
 Hamburger Kunsthalle
 Kunstsammlungen zu Weimar, heute Klassik Stiftung Weimar
 Nationalmuseum Breslau

Literatur
 E. Benezit: Dictionnaire critique et documentaire des peintres, sculpteurs, dessinateurs et graveurs. Band 14 u. 14, S. 249 und 250 Nouv. ed. - Paris: Gründ.
 Heiner Dikreiter: Kunst und Künstler in Mainfranken. Ein Beitrag zum Mainfränkischen Kunstschaffen im 19. und 20. Jahrhundert. Mainfränkische Hefte 18, Würzburg 1954
 Heiner Dikreiter: Freiherr von Gleichen-Rußwurm. Katalog der Gedächtnisausstellung, Würzburg 1957
 Städtische Galerie Würzburg (Hrsg.): Ludwig von Gleichen-Rußwurm. Ausstellung vom 18. Dezember 1983 bis 19. Februar 1984, Würzburg 1983
 Der Impressionist Ludwig von Gleichen-Rußwurm in Jahrbuch 2008 des Arnsteiner Heimatkunde-Vereins e.V., Arnstein 2008, ISBN 3-931586-18-9
 Elfriede Bäck/Marina Scheinost: Ludwig von Gleichen-Rußwurm: Der Schillerenkel bringt den Impressionismus nach Franken, in Frankenland 1995, Würzburg, S. 248 ff. (online)
 Nico Kirchberger, Ludwig von Gleichen-Russwurm. "Der erste deutsche Impressionist", in: Ders. (Hrsg.), Impressionismus schwarz/weiß, Ausst.-Kat. Museum im Kulturspeicher Würzburg, München u. Berlin 2016, S. 114–117, ISBN 978-3-422-07379-1
 Henrike Holsing, Gerda Wendermann (Hrsg.): Landschaften im Licht. Der Impressionist Ludwig von Gleichen-Rußwurm (Ausstellungskatalog Klassikstiftung Weimar und Kulturspeicher Würzburg). Sandstein Verlag, Dresden 2021, ISBN 978-3-95498-639-2

Weblinks

 Ludwig Freiherr von Gleichen–Rußwurm Datenblatt auf dem Portal Deutsche Biographie
 Ludwig Freiherr von Gleichen–Rußwurm Datenblatt auf dem Portal Deutsche Digitale Bibliothek
 Bildnis der Emilie Freifrau von Gleichen–Rußwurm, geb. Schiller auf dem Portal Deutsche Digitale Bibliothek
 Farbige Abbildungen von Ölgemälden auf dem Portal artnet.de
 Sammlerstempel Ludwig von Gleichen–Rußwurm Kunst–und–Kultur.de
 Farbabbildung Die große Bleiche, Öl auf Leinwand, 85 x 127cm Internationaler Auktionsrekord bei Van Ham, Köln
 Ludwig von Gleichen–Rußwurm. Schillers Enkel bringt den Impressionismus nach Franken Museumsinsel Hammelburg zur Ausstellungseröffnung im Juli 2011
 Restaurierung von Ludwig von Gleichen–Rußwurms Der Pegasus Brunnen im Veitshöchheimer Schlosspark gefördert durch die Ernst von Siemens Kunststiftung
 Ludwig von Gleichen–Rußwurm: Ein früher deutscher Impressionist Art–Depeche vom 9. November 2020
 Bilder des einzigen Enkels von Friedrich Schiller in Weimar MDR Kultur vom 25. Oktober 2021 zur Ausstellungseröffnung im Schiller–Museum Weimar
 Bilder von Schillers Enkel in Weimar und Würzburg Klassik Stiftung Weimar vom 21. Dezember 2021
 Ludwig von Gleichen–Rußwurm. Deutschlands erster Impressionist Bayerischer Rundfunk Mediathek vom 27. März 2022
 Der Monet aus Unterfranken: Unbekannter Impressionist YouTube vom 30. März 2022
 Landschaften im Licht. Der Impressionist Ludwig von Gleichen–Rußwurm Museum im Kulturspeicher Würzburg zur Ausstellungseröffnung im Mai 2022

Landschaftsmaler
Radierer (Deutschland)
Maler des Impressionismus
Person um Friedrich Schiller
Maler (Weimar)
Grafiker (Weimar)
Ludwig
Deutscher
Geboren 1836
Gestorben 1901
Mann


text:
Vasilij Grigorjevitj Perov (russisk: Василий Григорьевич Перов, født 2. januar 1833 i Tobolsk, død 10. juni 1882 i Moskva) var en russisk maler. Perov, uægte søn af baron Grigorij Karlovitj Kridener () (navnet Perov fik han for sin skrivefærdighed), elev af Moskvas Kunstskole og videre uddannet i Paris, var en af de første, der bragte det sociale tendensbillede ind i russisk kunst. Megen opsigt vakte Politimandens Ankomst (1858). I malerier, svage i kolorit, stærke i karakteristik og anlagte på moraliseren, skildrede han med humor eller hvas alvor den fordrukne russiske landgejstlighed. På sine ældre og svagelige dage udførte Perov, der overhovedet var stærkt produktiv, en del religiøse og historiske arbejder. Også portrætter. Billeder af Perov findes i Tretjakovgalleriet i Moskva.

Vasilij Perov var med i Vandremalerne.

Litteratur

 Sobko og Rowinsky, Perov, 1892, russisk og fransk tekst

Ekstern henvisning og kilde
 , bind 19, side 6, skrevet af amtsforvalter Axel Holck

Malere fra Rusland
Russere i 1800-tallet


text:
Daisy  es el cuarto álbum de la banda de rock alternativo Brand New, fue lanzado el 22 de septiembre de 2009 en Interscope Records. Daisy fue coproducida tanto por la banda como por su productor de toda la vida, Mike Sapone. Brand New grabó el álbum en el estudio de Sapone en Bethpage, Nueva York, entre 2008 y 2009. La banda buscó canalizar sus presentaciones en vivo, con el fin de producir el sonido crudo y a menudo caótico del álbum.

Originalmente iba a titularse como And One Head Can Never Die; sin embargo, la banda tomó la decisión de último momento de cambiarlo a Daisy.

Daisy recibió críticas en su mayoría positivas de los críticos, que elogiaron la progresión continua de la banda, mientras que los fanáticos estaban algo más divididos, con el baterista Brian Lane creyendo que o parece que les encanta o que lo odian. El guitarrista Vincent Accardi tuvo un papel más importante en la redacción de las letras del álbum, compartiendo la responsabilidad con Jesse Lacey. El álbum se filtró tres semanas antes de su lanzamiento, mientras que la canción "At the Bottom" fue el único sencillo lanzado del álbum.

Antecedentes
Con la escritura y la grabación comenzando casi inmediatamente después de finalizar la gira, la banda se inspiró para capturar la energía de sus actuaciones en vivo. A pesar de haber recibido aclamaciones por re-definir su grabación de sonido, la banda sintió poca presión para repetir esto, Brian Lane dijo que al igual que en las sesiones de grabación anteriores, la banda se había aburrido de interpretar su material anterior, y buscaría naturalmente escribir y grabar canciones que fueran diferentes. El guitarrista Vincent Accardi comentó que "después de The Devil and God", las estructuras de las canciones eran un poco más complejas y las cosas eran un poco delicadas. Creo que todos teníamos una gran necesidad de intentar escribir canciones de rock simples y fuertes, y simplemente transmitir el mensaje de inmediato ".

Jesse Lacey comentó que estar firmado con el sello principal Interscope también dio forma a las sesiones; "pensamos que sería más interesante poner un disco muy poco comercial en una etiqueta muy comercial". Antes de la grabación, Accardi había estado trabajando en material con Sapone. Después de que sus compañeros de banda recibieron positivamente algunas de las pistas en las que había estado trabajando, se ganó la confianza de mostrarles más y, finalmente, tomar un papel más importante en la escritura de las letras del álbum.

Con las sesiones de álbumes anteriores, la banda siempre había buscado maximizar sus recursos de etiquetas, trabajando con diferentes productores y en estudios costosos, pero siempre había regresado a Sapone. La banda decidió desde el principio que trabajarían con Sapone, usando su estudio. Esto también le permitiría a la banda permanecer localmente en sus hogares durante la grabación, y también les permitiría gastar su adelanto de la etiqueta en los costos generales de vida, a diferencia de los costos de producción y estudio.

Grabación
Con varias canciones ya exhibidas por Accardi, la banda comenzó a grabar el álbum en marzo de 2008. La grabación se realizó en el estudio de Sapone en Bethpage, Nueva York. Durante los primeros meses de escritura y grabación, la banda a menudo trabajaba cinco o seis días a la semana, comenzando a trabajar en la mañana y no saliendo del estudio del sótano de Sapone hasta la madrugada.

Como en las sesiones anteriores, Mike Sapone actuó como miembro de la banda y coproductor, mientras que la banda también estuvo involucrada en la producción del álbum. Discutiendo sobre la participación de Sapone, Lacey definió a Sapone como teniendo "tanto en juego con la música como nosotros, está tan involucrado en él como nosotros, a veces más". Accardi describió a Sapone como poseedor de "una extraña habilidad para escuchar algo que estás haciendo e inmediatamente seguirlo a cualquier canción en su biblioteca que almacene en su cerebro. Se dirigirá a él, se lo mostrará y te dirá que eso es lo que debe suceder. Aquí está la mejor versión. Esto es lo que estás tratando de hacer y ni siquiera te das cuenta ".

La grabación de la batería de Brian Lane fue abordada canción por canción, a diferencia de la grabación de todos los tambores del álbum en sucesión. Esto le permitió a Lane experimentar grabando tambores de diferentes maneras y lugares, predominantemente alrededor de la casa de Sapone. Lane comentó que la sala de estar de Sapone era uno de los principales lugares en los que trabajaban los tambores. El percusionista girante de la banda Ben Homala también contribuyó con partes de las sesiones de grabación, mientras que Mike Sapone jr. y Santino Sapone actuó como técnicos de batería. Claudius Mittendorfer, quien ayudó con la grabación de The Devil and God Are Raging Inside Me, actuó como asesor durante las sesiones, mientras que Michael Lapierre asistió a la grabación de "Be Gone", "Sink" y "Daisy". Además, Andrew, el hermano de Vincent Accardi, contribuyó con partes para la grabación.

Música

Estilo e influencia
La banda ha citado a bandas como Fugazi, Polvo y Archers of Loaf como influencias para las sesiones del álbum, mientras que Brian Lane proclamó que la principal influencia para su progresión hacia el sonido más agresivo y crudo provenía de la gira y aburrirse de las canciones. que habían estado tocando. Accardi había estado escuchando álbumes como Ten por Pearl Jam, Jar of Flies por Alice in Chains y Purple y Core por Stone Temple Pilots. Garrett Tierney parecía emular algunos de los sonidos de bajo que se encuentran en los discos de The Jesus Lizard y Hüsker Dü.

Letra
Las letras del álbum, escritas por Accardi y Lacey, son más abstractas en comparación con muchas de las presentadas en el álbum anterior, The Devil and God Are Raging Inside Me. Mientras que Accardi había tenido cierta participación en la escritura de letras, Daisy lo vio contribuir mucho más en comparación con álbumes anteriores. Accardi y Lacey afirmaron que la banda no había tomado una decisión consciente sobre Accardi escribiendo más. Lacey trabajó con Accardi para ayudar a refinar sus letras, así como para completar los espacios en blanco.

Recepción

Daisy  recibió críticas positivas de la mayoría de los críticos de música , aunque las reacciones de los fanes fueron más variadas. [49] En Metacritic , que asigna una calificación normalizada de 100 a las críticas de la corriente principal de la crítica, el álbum recibió un puntaje promedio de 75, basado en doce revisiones, lo que indica "críticas generalmente favorables". Drew Beringer de AbsolutePunk comentó "Daisy es una prueba auditiva, ya que este es el álbum más desafiante y distinguido del quinteto de Long Island hasta ahora", creyendo "Algunos lo amarán, algunos lo odiarán, la mayoría quedará perplejo y necesitarán muchos escuchan para digerirlo, pero una cosa es cierta, este es un disco que te sacude ".

Tras su lanzamiento, Brian Lane notó que los fanáticos parecen amar el álbum o "odiarlo". En una entrevista con Kerrang!, Jesse Lacey comentó sobre el contenido del álbum: "Es un disco bastante agotador. Es bastante denso y creo que algunas de las decisiones que tomamos no siempre van en la dirección más obvia. Pensábamos mucho más sobre lo que haríamos. quiero jugar cuando estábamos en el escenario en lugar de lo que realmente quisieras escuchar en un disco".

Lista de canciones

Créditos
 Jesse Lacey – cantante, guitarra
 Vincent Accardi – guitarra, coros
 Garrett Tierney – bajo
 Brian Lane – batería, percusión
 Derrick Sherman – guitarra

 Mike Sapone
 Andrew Accardi
 Benjamin Homola - batería

Referencias

Álbumes de Brand New
Álbumes de 2009
Álbumes de rock alternativo
Álbumes de Interscope Records
Álbumes en inglés


text:
BBK Electronics Corporation () é uma empresa multinacional chinesa especializada em aparelhos eletrônicos, como televisores, tocadores de MP3, câmeras digitais e telefones celulares. Ela comercializa smartphones sob as marcas registradas OPPO, OnePlus, Realme e Vivo, além de tocadores de disco blu-ray, fones de ouvido e amplificadores para fones de ouvido sob a distribuição OPPO Digital. A sede e a base de produção da BBK Electronics estão localizadas em Changan, Dongguan, na China. O mais recente membro do grupo BBK Electronics é a marca "imoo".

Em 2004, a BBK Electronics fabricou, também, aparelhos vendidos nos Estados Unidos sob as marcas registradas Memorex e Philco.

No primeiro trimestre de 2017, a BBK Electronics vendeu mais de 56,7 milhões de smartphones, superando tanto a Huawei quanto a Apple, tornando-se a segunda maior fabricante de smartphones do mundo, atrás apenas da Samsung.

Em setembro de 2017, a BBK supera a Samsung e se torna a maior vendedora de smartphones na Índia.

Empresas fundadas em 1995
Empresas de eletroeletrônicos da China
Empresas fabricantes de telefones celulares


text:
Maidān-e Rostam () ist der Name eines etwa  hohen Berges in der afghanischen Provinz Ghazni. Er liegt unweit des  hohen Kūh-e Rostam.

Berg im Hindukusch
Geographie (Provinz Ghazni)


text:
Hjalmar Olsson kan avse:

 Hjalmar Olsson (geolog) (1860–1943), geolog
 Hjalmar Olsson (boxare) 1864–1927
 Hjalmar Olsson (båtbyggare) 1896–1981
 Hjalmar Olsson (bankman) (1886–1966), målare och bankdirektör
 Hjalmar Olson (direktör) (1902–1990), kemist och företagsledare


text:
Пітирим Свиридов (в миру — Петро Петрович Свиридов, ; * 2 січня 1888, Пахотний Уґол. — †10 серпня 1963, Москва) — православний релігійний діяч в Російській імперії та в СРСР. Митрополит Православної Церкви в СРСР; з 1943 — єпископ РПЦ Московського патріархату, член Священного Синоду РПЦ МП. Уповноважений Екзарха України РПЦ МП у Волинській області. Відіграв ключову роль в операції НКВД СССР з ліквідації УАПЦ на Волині під час Другої світової війни.

Біографія

Походив із старовинного села Пахотний Уґол в Ерзянь Мастор, яке відоме активною участю в збройному повстанні 1920 року проти большевицького режиму. Початкову освіту здобув у церковно-вчительській школі та Саратовській духовній семінарії.

На священика Відомства православних сповідань Російської імперії висвячений 1917. Після встановлення большевицького режиму перебував у невизначених канонічних статусах, але зрештою став митрополитом Православної Церкви в СССР, приєднавшись до релігійних груп «обновленців».

У грудні 1941 першим у СССР, після тривалого періоду, висвячений на православого єпископа з ім'ям Пітирим. Хіротонія викликала критику з боку єпископів РПЦ, зокрема Андрія Комарова.

З просування сталінських військ на захід, нововисвячений єпископ Пітирим займав катедри у новоокупованих містах. Зокрема, 1943 року НКВД СССР дало згоду на призначення його єпископом Курським РПЦ МП. Тоді ж Пітирим офіційно влився у структури легалізованої Сталіним Московської патріархії.

Діяльність в Україні

У березні 1944 НКВД СССР доручає Управлінню у справах релігій дати уповноваженого єпископа Московсько патріархії для кваліфікованої розправи з УАПЦ на Волині. На цю роль обрано недавнього «обновленця-митрополита», розстриженого до єпископа, Пітирима Свиридова. Ця персона фактично й розгромила церковне життя у краї. Після цього переведений до Біларусі.

Кар'єра в РПЦ МП

У 1950-их роках Пітирим Свиридов зробив стрімку кар'єру в структурах Московської патріархії:

 Митрополит Ленінградський та Ладозький (1959–1960);
 Митрополит Крутицький та Коломенський (1960–1963).

У цей же час комуністична влада вдалася до нової хвилі боротьби з християнством, закриваючи храми та монастирі, відкриті німецької владою під час Другої світової війни.

Джерела
 Василь Милусь. Державна влада і православна церква на Волині у другій половині 40-х — 50-х роках ХХ століття. — Луцьк. — 2008. — С.87-89. ISBN 978-966-1599-02-03

Єпископи Російської православної церкви
Уродженці Тамбовської області
Померли в Москві


text:
Bake-kujira é um youkai japonês, significa literalmente ``baleia fantasma´´. Sua aparência é a de um esqueleto de baleia que assombra os mares japonês. Alguns dizem que a baleia foi morta por pescadores, outros falam que a baleia é um deus do mar. Apesar de não atacar humanos, costuma trazer maldições e má sorte nos lugares que aparece. A Bake-kujira aparecem em noites chuvosas perto de aldeias que ficam perto dos mares, curiosamente são seguidos por pássaros misteriosos e peixes estranhos.

Em 1983, uma ossada de baleia intacta foi descoberta flutuando na costa de Anamizu, prefeitura de Ishikawa. Logo o esqueleto foi nomeado como a ``Bakekujira real´´

Ligações externas
  — Projecto Obakemono Youkai
  — Site sobre youkai
  — Lista dos youkai existentes

Youkai


text:
1 Dywizja Lekka (niem. 1. leichte Division ) – niemiecka lekka dywizja pancerna z początkowego okresu II wojny światowej

Historia
Dywizja została sformowana zgodnie z rozkazem z dnia 10 listopada 1938 roku w Wuppertalu z przeformowania 1 Brygady Lekkiej.

W związku z planem ataku na Polskę w dniu 1 sierpnia 1939 roku została zmobilizowana. Następnie weszła w skład 10 Armii jako jej odwód. W trakcie kampanii wrześniowej brała udział w walkach w ramach 10 Armii.

Od rana 1 września 1939 roku 1 Dywizja Lekka atakowała pozycje obronne polskiej 28 Dywizji Piechoty pod Łagiewnikami, Raczynem i Masłowicami. 3 września jej oddziały przełamały polskie pozycje nad Wartą i wdarły się pod Konopnicę. 5 września skierowano 1 Dywizję Lekką w rejon Przedborza dla przyśpieszenia działań na tym kierunku. 6 września rano przekroczyła ona w Przedborzu Pilicę i działając z rejonu Czermna dotarła do pozycji obronnych 36 Dywizji Piechoty w Rudzie Malenieckiej, gdzie toczyła walki o przeprawę przez rzekę Czarną. 7 września nacierała na pozycje obronne 36 Dywizji Piechoty na linii Kazanów-Sierosławice-Modliszewice.

Po zepchnięciu oddziałów polskich w kierunku Szydłowca, 8 września 1 Dywizja Lekka ruszyła przez Końskie na Radom, a następnie na Kozienice. W drodze pod Jedlnią napotkała opór będącej w odwrocie Wileńskiej Brygady Kawalerii. 4 pułk Ułanów Zaniemeńskich i 13 pułk Ułanów Wileńskich stawiały opór cofając się w stronę przeprawy na Wiśle. Po walkach w rejonie Kozienice-Ryczywół i zepchnięciu polskiego zgrupowania na Magnuszew i Ryczywół, dywizja 9 września opanowała przeprawę w Maciejowicach.

21 września wraz z 29 Dywizją Zmotoryzowaną i elementami 2 Dywizji Lekkiej walczyła ze zgrupowaniem polskim broniącym magazynów amunicji w Palmirach. Były to 68 i 69 pułki piechoty z 17 Dywizji Piechoty i I batalion 14 pułku piechoty.

W okresie 1–25 września 1939 r. 1 DLek. raportowała największe (obok 4 Dywizji Pancernej) straty w czołgach utraconych, uszkodzonych lub zepsutych spośród niemieckich dywizji (77 czołgów PzKpfw 35(t), 8 PzKpfw II i 9 PzKpfw IV), lecz większość z nich spowodowana była awaryjnością czeskich czołgów PzKpfw 35(t), z których ostatecznie straty bezpowrotne, po remontach, ograniczyły się do 7 pojazdów.

Po zakończeniu walk w Polsce, na podstawie rozkazu z 18 października 1939, została przekształcona w 6 Dywizję Pancerną.

Dowódcy dywizji
 gen. mjr Friedrich Wilhelm von Loeper (1938 – 1939)
 gen. mjr Werner Kempf (październik 1939)

Skład
 11 pułk pancerny (Panzer-Regiment 11)
 65 batalion pancerny (Panzer-Abteilung 65)
 4 pułk strzelców kawalerii (Kavallerie-Schützen-Regiment 4)
 6 batalion motocyklowy (Kradschützen-Abteilung 6)
 76 pułk artylerii (Artillerie-Regiment 76)
 6 batalion rozpoznawczy (Aufklärungs-Abteilung 6)
 41 batalion przeciwpancerny (Panzer-Abwehr-Abteilung 41)
 82 batalion łączności (Nachrichten-Abteilung 82)
 57 batalion pionierów (Pionier-Bataillon 57)

W 1939 roku 1 Dywizja Lekka jako jedyna z niemieckich dywizji została uzbrojona w zagarnięte czeskie czołgi LT vz. 35, oznaczone początkowo jako L.T.M.35 (od 1940 roku jako PzKpfw 35(t)). 1 września 1939 r. dywizja posiadała sprzęt pancerny:
 11 pułk pancerny: 75 PzKpfw 35(t), 45 PzKpfw II, 27 PzKpfw IV, 6 czołgów dowodzenia na bazie PzKpfw 35(t)
 65 batalion pancerny: 37 PzKpfw 35(t), 20 PzKpfw II, 14  PzKpfw IV, 2 czołgi dowodzenia na bazie PzKpfw 35(t)

Przypisy

Bibliografia

Dywizje lekkie III Rzeszy
Końskie
Wojsko niemieckie w Radomiu
Wojsko w Kozienicach
Wuppertal


text:
Le forum finlandais sur les entreprises et les politiques économiques , sigle EVA) est une organisation fondée en 1974. Sa mission est de promouvoir la vie économique finlandaise et d'incubateur économique de la politique économique en Finlande.

Présentation

EVA est également une association à but non lucratif.
Les membres de l'association EVA sont la Confédération des industries finlandaises (CE), la Confédération des industries finlandaises (TT), la , la  , la  et la Fédération des industries technologiques. EVA coopère étroitement avec l'institut de recherche sur l'économie finlandaise ETLA.

Conseil d'administration
Les membres du conseil en 2017 sont:
 Jorma Ollila, président
 Timo Ahopelto,
 Matti Alahuhta,
 Bengt Holmström,
 Satu Huber,
 Kari Jordan,
 Matti Kähkönen,
 Veli-Matti Mattila,
 Leena Mörttinen,
 Tuula Teeri,
 Björn Wahlroos

Direction
Les directeurs successifs de EVA:
 Max Jakobson 1974–1980
 Jukka Tarkka 1980-1984
 Kauko Sipponen 1984–1990
 Jaakko Iloniemi 1990–1999
 Pentti Vartia 1999–2005
 Risto E. J. Penttilä 2002–2010
 Sixten Korkman 2005-2012
 Matti Apunen 2010-
 Vesa Vihriälä 2012-

Bibliographie
 Jukka Tarkka (2002): Uhan alta unioniin. Asennemurros ja sen unilukkari Eva. Otava. .
 Max Jakobson (1992): Vallanvaihto : havaintoja ja muistiinpanoja vuosilta 1974-92. Otava. .

Références

Liens externes

Liens internes
Institut de recherche sur l'économie finlandaise

Industrie en Finlande
Organisation patronale en Finlande


text:
Biografia
Partecipò a tre edizioni dei Giochi olimpici. Debuttò a , dove fu eliminato al primo turno. L'anno seguente vinse la medaglia di bronzo ai Giochi panafricani.

Nel 1968 fu tra i protagonisti dei 400 metri alle Olimpiadi di Città del Messico: dopo aver vinto la sua semifinale, in finale giunse quarto preceduto dai tre statunitensi Evans, James e Freeman.

A , alla sua terza presenza olimpica, non andò oltre i quarti di finale.

Palmarès

Altri progetti

Collegamenti esterni


text:
El Campeonato Europeo de Voleibol Femenino Sub-18 de 2015 fue la XI edición del torneo de selecciones femeninas de voleibol categoría sub-18 pertenecientes a la Confederación Europea de Voleibol (CEV), se llevó a cabo del 28 de marzo al 5 de abril de 2015 en las ciudades de Samokov y Plovdiv de Bulgaria. El certamen fue a su vez el clasificatorio para el Campeonato Mundial de Voleibol Femenino Sub-18 de 2015 ya que otorgó 6 cupos a los equipos que se ubicaron entre los 6 primeros lugares al finalizar el torneo.

Clasificación
El proceso de clasificación para este torneo se realizó del 8 al 11 de enero de 2015, en el participaron 31 selecciones que se dividieron en 8 grupos, 7 de ellos con 4 equipos y uno solo de 3 equipos. Cada grupo se jugó en uno de los países que integraban el mismo y obtuvieron la clasificación los primeros lugares así como los tres mejores segundos los cuales sumados al anfitrión Bulgaria completaron los 12 clasificados.

Equipos participantes

 (local)

Sorteo
El sorteo de los grupos se realizó el 20 de enero de 2015 a las 14:00 horas locales (CET) en Sofía, Bulgaria, bajo la supervisión del vicepresidente de la CEV Renato Arena. Los grupos quedaron conformados de la siguiente manera:

Formato de competición
La Ronda final del Campeonato Europeo de Voleibol Femenino Sub-18 de 2015 consta tres instancias fases: Fase preliminar de grupos, partidos semifinales y los partidos de clasificación y final.

En la fase preliminar las 12 selecciones son divididas en dos grupos (I Y II) de 6 equipos cada uno, en cada grupo se juega con un sistema de todos contra todos y los equipos son clasificados de acuerdo a los siguientes criterios:

Partidos ganados.
Puntos obtenidos, los cuales son otorgados de la siguiente manera:
Partido con resultado final 3-0 o 3-1: 3 puntos al ganador y 0 puntos al perdedor.
Partido con resultado final 3-2: 2 puntos al ganador y 1 punto al perdedor.
Proporción entre los sets ganados y los sets perdidos (Sets ratio).
Proporción entre los puntos ganados y los puntos perdidos (Puntos ratio).
Resultado del partido entre los equipos en cuestión

Los equipos que terminen ubicados en el 6.° y 5.° lugar de cada grupo son eliminados, mientras que los ubicados entre los 4 primeros clasifican para jugar los partidos semifinales.

Los partidos semifinales se juegan de acuerdo a las siguientes emparejamientos
3.° grupo I - 4.° grupo II (Partido 31)
4.° grupo I - 3.° grupo II (Partido 32)
1.° grupo I - 2.° grupo II (Partido 33)
1.° grupo II - 2.° grupo I (Partido 34)

Los ganadores de los partidos 31 y 32 juegan por el 5.° y 6.° lugar, mientras que los perdedores definen al 7.° y 8.° lugar. Los perdedores del partido 33 y 34 juegan por el tercer y cuarto lugar y la final la definen los ganadores de esos partidos.

Resultados
Las horas indicadas corresponden al huso horario local de Bulgaria (Hora de verano de Europa oriental – EEST): UTC+3, con excepción del día 28 de marzo que es el último día que mantiene la Hora de Europa Oriental estándar (UTC+2) antes de ingresar al Horario de verano europeo.

Fase preliminar
 – Clasificado para las semifinales de la Fase final y al Campeonato Mundial de Voleibol Femenino Sub-18 de 2015. – Clasificado para la ronda de clasificación del 5.° al 8.° puesto.

Grupo I
Sede: Arena Samokov, Samokov.

Grupo II
Sede: University Sport Hall Plovdiv, Plovdiv.

Fase final

Clasificación 5.°al 8.° puesto
Los equipos que se ubiquen en el quinto y sexto lugar obtienen la clasificación al Campeonato Mundial de Voleibol Femenino Sub-18 de 2015.

Semifinales 5.° al 8.° puesto

Partido por el 7.° y 8.° puesto

Partido por el 5.° y 6.° puesto

Clasificación 1.° al 4.° puesto

Semifinales

Partido por el 3.er puesto

Final

Clasificación final

Véase también
Campeonato Mundial de Voleibol Femenino Sub-18 de 2015

Referencias

Enlaces externos
Página web oficial

2015
Voleibol en Bulgaria
Voleibol en 2015
Deporte en Bulgaria en 2015
Competiciones deportivas europeas celebradas en Bulgaria


text:
Desperados 2: Cooper's Revenge is a real-time tactics video game developed by Spellbound Entertainment and published by Atari exclusively for Microsoft Windows. It is the sequel to Desperados: Wanted Dead or Alive. The game was followed by a spin-off/sequel Helldorado in 2007 for Windows, and a successor, Desperados III, released for Windows, PlayStation 4 and Xbox One in 2020 by THQ Nordic.

Plot
US Marshal Ross Cooper, John Cooper's brother, has been tortured to death by the henchmen of a criminal known as Angel Face, and John vows to avenge him. In order to investigate the mysterious Angel Face, John sends Doc McCoy to the Eagle's Nest, Pablo Sanchez's fortress, to gather him and Sam Williams.

When Doc arrives, the fortress had been forcibly taken over by Rodriguez, Sanchez's rival bandit leader, and his friends were captured. After freeing the two, they reunite with John and Kate O'Hara in Santa Fe, where John has agreed to protect some settlers on their journey.

At a pass known as Eye of the Needle, they find a blockade of logs set up by the hostile Native Americans. After they manage to survive the ambush, a troop of US cavalry under Captain Clarke appears and takes an unconscious Indian prisoner. Suspicious of Clarke, John, Doc, and Kate follow the soldiers to a campsite, where they eavesdrop on them. Thereby, they learn that Angel Face has bribed Clarke and most of his men to orchestrate the Indian attack on the settlers, which will trigger a conflict between the US Government and the Native tribes. Kate follows Clarke as he transports the captive Indian to his base at Fort Wingate. As John and Doc keep listening, they know that the soldiers are about to attack the settlers again to silence all witnesses. They return just in time to join forces with Sam and Sanchez and successfully repel the raid.

At Fort Wingate, Kate enters the restricted area to find Hawkeye, the Indian prisoner, and see if he knows anything about Angel Face, but he's too weak after being severely beaten. When the others arrive, Doc sneaks into the prison and patches Hawkeye up. Hawkeye informs the group of a letter sent to Clarke. The group, with Hawkeye as the new member, breaks into Clarke's office to steal the letter. Using a piece of charcoal, John uncovers a signature imprinted on the letter, with the name Lester Lloyd Goodman (a.k.a. Angel Face). As they present the damning evidence to the fort's commanding colonel, they capture Clarke on the spot, but his loyal sergeant stages a revolt among the corrupted soldiers. John and his team intervene on the cavalry's behalf and manage to liberate the fort.

Having discovered Angel Face's true identity, the group returns to Santa Fe, where they kidnap Goodman's secretaries in order to find proof of his crimes in his accounting book. They coerce Morgenstein, one of the secretaries, to co-operate. But when John, Kate, and Sam present the evidence to the sheriff, he reveals that the old sheriff was murdered, and he's in cahoots with Goodman. After seeing the sheriff arrest his friends, Hawkeye sneaks through the city to alerts Doc and Sanchez. They free their friends from prison and recapture Morgenstein. Since Morgenstein has sealed the incriminating documents in the city bank, the group enlists the bank manager to open the safe. However, they are intercepted by Goodman himself just as they claim the documents. He flees with the evidence to the Sacred Mountains, the site of his latest railway construction project, after taking Kate with him. John and his team fight their way to the Santa Fe railway station, where John boards a train bound for the same destination. But the train derails upon arrival, and he gets captured.

Hawkeye and Doc arrive at Hawkeye's camp near the Sacred Mountain to convince the tribe to join the fight against Goodman, but Goodman's men had occupied the camp. The two kill the invaders to liberate the tribe and meet up with Sam and Sanchez, who have also infiltrated Goodman's camp. With the aid of the Indians, the four overrun Goodman's henchmen and save Cooper from being hung. The group pursues Goodman to a tunnel construction site, where he holes up with Kate as his hostage. They overpower Goodman's last men and escape before Goodman's lit cigar ignites some explosives and blows up the building, killing him.

In the end, John stands by his brother's grave with Kate, and they share a kiss. Later, a mysterious figure sneaks into Doc's apartment and poisons him, setting the stage for Helldorado.

Development
Andreas Speer, one of the heads of Spellbound, said the publisher, Atari, missed six months worth of payment which forced Spellbound to lay off staff and release the game not as planned and promoted. A sequel, Helldorado, was made with the scrapped part of the game, but Spellbound could not gain the rights to the Desperados name.

Critical reception

The game received "average" reviews according to the review aggregation website Metacritic. Graphical quality was praised but many did not like the story and the buggy features of the game.

References

External links

2006 video games
Atari games
Desperados (video game series)
Real-time tactics video games
Single-player video games
Video games developed in Germany
Vision (game engine) games
Video games set in New Mexico
Western (genre) video games
Windows games
Windows-only games
Video games using Havok
Spellbound Entertainment games
Video games about revenge


text:
Густав Шебеш (; р. 22. јануара 1906. Будимпешта, Аустроугарска - 30. јануара 1986. Будимпешта, Народна Република Мађарска.), право име Густав Шаренпек (), је био мађарски фудбалер и тренер. Остао је упамћен и најпознатији је као тренер и духовни вођа златне мађарске екипе.

Највећи део своје играчке каријере је провео у ФК МТК Хунгарија (-{MTK Hungária FC}-), где је освојио три титуле шампиона Мађарске.
 Био је један од оснивача УЕФА-е (1954)
 Био је један од оснивача УЕФА Шампионске Лиге (1955)
 Председник мађарског олипијског комитета (1948-1956)
 Потпредседник мађарског спортског комитета (1950-1956)
 Потпредседник УЕФА-е (1954-1960)

Заједно са Белом Гутманом (-{Guttmann Béla}-) и Мартоном Буковијем (-{Bukovi Márton}-), Шебеш је чинио трио радикалних мађарских фудбалских тренера, који су унели нову 4-2-4 формацију у фудбалску теорију и терминологију.

Шебеш је ову формацију називао социјалистичим фудбалом, што је у ствари рана верзија тоталног фудбала, где је сваки фудбалер способан да игра било коју позицију и подноси исти терет и одговорност током утакмице, од бека па до крила.

Под вођством Шебеша, Мађарска репрезентација је одигралау континуитету 32 утакмице непоражена. То је рекорд који ни данас није оборен. Током овог периода Мађарска је освојила олимпијско злато у Хелсинкију 1952. године, титулу шампиона централне Европе 1953. и титуле вицешампиона света у Берну, на светском првенству 1954. године. Као тренер водио је тим на две незаборавне утакмице против Енглеске где су мађари одржали фудбалске лекције енглезима и победили са 6:3 и 7:1.

Пораз у финалу светског првенства 1954. је био почетак краја Шебешове тренерске каријере. После овог пораза, пд вођством Шебеша, Мађарска је одиграла још 18 утакмица непоражена све до 19. фебруара 1956, када је Мађарска изгубила од Турске са 3:1.

После пораза од Белгије 5:4, 3. јуна 1956, Шебеш се повукао са места савезног тренера али је остао присутан у мађарском фудбалу као тренер клубова Доже, Хонведа и Диошђера.

Почетак каријере
Густав Шебеш потиче из обућарске породице, фудбал је почео да игра у нижеразредним мађарским клубовима. Радио је као организатор у занатском удружењу и у Будимпешти и у Паризу. У Француској је радио за Рено у Бијанкуру као монтер. У фирми је постајао фудбалски клуб Олимпик Бијанкур за који је Шебеш у почетку играо. (На путу за Лондон, 1953, Шебеш се зауставио са мађарским националним тимом да би одиграо пријатељску тренинг утакмицу са својим бившим тимом, пред 3.000 гледалаца Шебешов златни тим је победио Шебешов тим из младости са 18:1.)

Повратком у Мађарску 1920. године Шебеш се прикључује прволигашу МТК, где су већ играли Калмар Јене (-{Jenő Kálmár}-) и Титкош Пал (-{Pál Titkos}-), обојица су му касније били помоћни тренери, са којима осваја три титуле шампиона мађарске и једанпут мађарски куп.

Хонвед и МТК

Густав Шебеш је као члан тројне комисије, друга два члана су били Бела Мандик (-{Béla Mandik}-) и Габор Компоти - Клебер (-{Gábor Kompóti-Kléber}-), 1948. године преузео бригу о фудбалској репрезентацији Мађарске. Комплетну контролу над националним тимом је преузео 1949. године када је добио положај министра за спорт. Његова инспирација су били аустријски Вундертим и италијанска репрезентација из тридесетих година, која је освојила два светска првенства 1934. и 1938. године. Оба тима су користила играче из минималног броја клубова и Шебеш је хтео да уведе исти систем и у мађарској националној репрезентацији. У то време у Мађарској су два најјача клуба била ФК Ференцварош и МТК. МТК је припадао тајној полицији, док су Ференцварош држали десничари, што је натерало Шебеша да се окрене ФК Кишпешт који је тада преузет на бригу од стране Министарства одбране и постао армијски клуб са новим именом ФК Хонвед.

У Кишпешту су већ играли Ференц Пушкаш и Јожеф Божик а на оку су им били Шандор Кочиш, Золтан Цибор и Ласло Будаји из Ференцвароша, Ђула Лорант из ФК Вашаша и голман Ђула Грошич из нижеразредног МАТЕОСА.

Захваљујући армијској подршци, Шебеш је имао тако речи неограничени фонд који је користио за остваривање својих циљева са националном селекцијом. Мартин Букови је као тренер МТК увео систем 4-2-4, који је касније усвојен од стране Шебепша у националном тиму. Такође, МТК је користио Нандор Хидегкутија и Петер Палоташа за игру мењања позиције центарфора и везног, тако да центарфор, Хидегкути, је улазио у напад из позадине. Друга два играча Михаљ Лантош и Јожеф Закаријаш су поред чврсте одбране давали подршку нападу.

Олимпијски шампион

Густав Шебеш и национални тим су први пут дошли у жижу међународне јавности на летњим олимпијским играма 1952. године у Хелсинкију. Са играчима Пушкашевог и Кочишевог калибра, мађари су лако дошли до финала. У пет утакмица су дали 20 голова а примили само 2. У полуфиналу су победили браниоца олимпијског злата Шведску са 6:0, а у финалу су имали нешто тежи посао, играли су против тима Југославија у којој су били све сами асови Рајко Митић, Стјепан Бобек, Златко Чајковски, Вујадин Бошков, Владимир Беара и остали, а Југославија је тада промењивала сличан систем 4-2-4, тако да је крајњи резултат од 2:0 показао снагу и равноправност тадашње Југословенске екипе. У финалној утакмици голове су дали ференц Пушкаш и Золтан Цибор.

Између осталих, на финалној утакмици, у гледалишту је био и Стенли Раус (-{Stanley Rous}-), тада генерални секретар енглеске федерације, који је импресиониран игром мађара позвао репрезентацију Мађарске да одигра пријатељску утакмицу против Енглеске на Вемблију.

Мађарска против Енглеске

За утакмицу против Енглеске, Шебеш је своју репрезентацију веома методично спремао. Између осталог тренинге је одрађивао са нешто тежим лоптама, које су се користиле у Енглеској, затим величину терена за тренинге је подесио да одговарају величини терена на Вемблију. Такође је на тренинг утакмицама имао противнике, мађарске клубове, који су добили инструкције да играју енглески стил игре. Са овим начином припрема, пре утакмице са енглезима, Мађарска је одиграла утакмицу против Шведске, коју је водио енглески селектор Џорџ Рајнор (-{George Raynor}-). Такође је избацио у први план Нандора Хидегкутија уместо Палоташа у улози повученог центарфора и ослободио простор за Кочиша, тако да је имао два изванредна голгетера у тиму који не сметају један другом.

Мађарска је одиграла утакмицу на Вемблију 25. новембра 1953, против до тада непоражене Енглеске, која је у саставу имала поред осталих Стенли Метјуса, Стен Мортенсена, Били Рајта и Алф Ремзија, и победила са 6:3.

У сјајној фудбалској представи, Хидегкути је постигао хет трик а Пушкаш је погодио мрежу два пута. После утакмице је заказана и узвратна утакмица у оквиру припрема за светско првенство 1954. И у овој узвратној утакмици су Мађари одржали лекцију енглезима на Непстадиону пред 100.000 гледалаца и победили са 7:1.

Светско првенство 1954

Мађарски национални тим је у ово првенство ушао пун самопоуздања и са имиђем непобедивости од 1950. Веома лако су прошли групу, са победама против Јужне Кореје од 9:0и против ослабљене Немачке са 8:3. У четвртфиналу су победили Бразил са 4:2, ту је после утакмице Шебеш зарадио четири копче од неке залутале флаше, пошто је избила туча (Бернска Битка) између мађарских и бразилских играча. У полуфиналу су победили владајућег светског првака репрезентацију Уругваја такође са 4:2 у продужецима, головима Шандора Кочиша (у регуларном делу је било 2:2).

У финалној утакмици мађари Лака коњица, поново се срела са Немцима Панцирима. Резултат је био поразан за Шебеша. Његова екипа је изгубила са 3:2 у утакмици која је и данас позната под именом Чудо у Берну.

Признања
Тренер

Мађарска
 Олимпијски шампион
 1952.
 Шампион Централно Европског интернационалног купа
 1953.
 Светски куп
 Финалиста: 1954.

Играч

МТК (-{MTK Hungária FC/Hungária FC}-)

 Мађарска лига
 Шампион : 1929, 1936, 1937: 3
 Вице шампион : 1928, 1931, 1933, 1940: 4
 Мађарски куп
 Шампион : 1932 : 1
 Вице шампион : 1930, 1935: 2

Извори
 Иза завесе - Путовања источноевропским фудбалом: Џонатан Вилсон (-{Jonathan Wilson}-) (2006)

 Тимови у којима је играо
 1919. — 1920 СД Мисаки Долгозок (-{Müszaki Doldozók SE}-) 1920. — 1924 ФК Вашаш (-{Vasas FC}-) 1925. — 1926 Савиџис Номадес (-{Sauvages Nomades}-) 1926. — 1927 Клуб Олимпик Бијанкур (-{Club Olympique Billancourt}-) 1927. — 1929 МТК (-{MTK}-) 1929. — 1940 Хунгарија (-{Hungária FC}-) 1945. — 1945 МТК (-{MTK}-) Тимови које је тренирао
 1940. — 1941 АК Сентлеринц (-{Szentlõrinci AC}-) 1942. — 1943 ВМКАШЕ (-{WMKASE}-) 1943. — 1944 СД Вајс Манфред (-{Weiss Manfred SE}-) 1945. — 1946 МТЕ Будафок (-{Budafoki MTE}-) 1949. — 1957 Савезни селектор Мађарске (-{Magyarország, szövetségi kapitány}-) 1957. — 1960 ФК Ујпешт Дожа (-{Újpesti Dózsa}-) 1960. — 1961 ФК Хонвед (-{Kispest Honvéd}-) 1968. — 1968 Диошђер ВТК (-{DVTK}-)''

Спољашње везе

 Шебешова биографија на УЕФА
 Чланак о Шебешу на УЕФА
 Биографија Густава Шебеша
 Листа мађарских селектора Rsssf
 Списак мађарских интернационалаца
 Златни тим Густава Шебеша

Шебеш Густав
Шебеш Густав
Мађарски фудбалски репрезентативци
Шебеш Густав
Селектори фудбалске репрезентације Мађарске
Шебеш Густав
Шебеш Густав
Шебеш Густав
Шебеш Густав
Будимпештани


text:
Seine Frau ist meine Frau (Originaltitel: Guest Wife) ist eine US-amerikanische Screwball-Komödie in schwarz-weiß aus dem Jahr 1945. Regie führte Sam Wood nach einem Drehbuch von Bruce Manning und John D. Klorer. Die Hauptrollen spielten Claudette Colbert, Don Ameche und Dick Foran.

Handlung
In einer kleinen Stadt in Ohio planen der Bankangestellte Christopher Price und seine Frau Mary eine zweite Hochzeitsreise nach New York City. Doch kurz bevor sie losfahren trifft Joe Parker, ein Freund von Chris aus Kindertagen und ein erfolgreicher Auslandsreporter, ein. Er wurde von seinem Boss, Arthur Truesdale Worth, zurück nach New York beordert und hat nun ein Problem. Um sich Urlaub zu erschleichen hat er vor Jahren Worth gegenüber vorgegeben zu heiraten. Später hat er ihm ein Bild von Mary geschickt und sie als seine Frau ausgegeben. Nun muss Joe zusammen mit seiner angeblichen Frau nach New York reisen. Er bittet die beiden, ihm Mary als Gattin auszuleihen. Mary ist dagegen, aber Chris, der schon mehrfach von Joe ausgenutzt wurde, sagt sofort zu. Da der Zug nach New York voll ist, reisen zunächst nur Joe und Mary ab; Chris soll später nachkommen.

Kaum in New York angekommen müssen Joe und Mary zu einer Veranstaltung, die Worth angesetzt hat. Er will seinen erfolgreichen Auslandskorrespondenten und dessen Frau, deren Briefe ihn sehr berührt haben, feiern. Als Chris den beiden endlich hinterherreisen will, wird er von Arnold, seinem Chef, aufgehalten. Dieser hat ein Bild von der Joe und Mary in einer Zeitung gesehen und fürchtet nun um den Ruf seiner Bank, da Chris anscheinend mit der Frau eines anderen Mannes zusammenlebt. Daher muss Chris erst einen Skandal abwenden, bevor er abreisen kann. Als er endlich in New York ankommt und sich mit Mary treffen kann, erregen die beiden die Aufmerksamkeit des Hoteldetektivs und dann auch die von Worth. Mary, die von den Ereignissen genervt ist, erzählt Joes ehemaliger Freundin Suzy, dass sie Joe liebe. In Worths Anwesen auf Long Island, in das Joe und Mary mittlerweile eingeladen worden sind, überzeugt Mary nun auch Joe, dass sie ihn liebe. Sie geht sogar so weit, mit Selbstmord zu drohen, als er ihre Avancen ablehnt.

Chris dringt in das Anwesen ein. Als er Mary und Joe zusammen in einer romantisch wirkenden Situation sieht, wird er eifersüchtig. Er bricht in den Raum ein, schlägt Joe nieder und verlässt mit Mary das Haus. Nachdem Joe durch eine von Mary zurückgelassene Nachricht erfährt, dass sie ihn mit ihrem Verhalten hereinlegen wollte, beschließt er, den großzügigen Ehemann zu spielen und sich von Worth trösten zu lassen. Mary dagegen zeigt sich erfreut, dass ihr Mann sich endlich einmal gegen Joe durchgesetzt hat.

Produktion
Das Budget für Seine Frau ist meine Frau belief sich auf 1.750.000 US-Dollar.

Im August 1951 wurde bekannt, dass der Mafioso Abner Zwillman aus New Jersey über seinen Mittelsmann Jules Endler finanziell an der Produktion von Seine Frau ist meine Frau beteiligt war, ohne dass die anderen Produzenten davon wussten.

Cast und Crew
Für Claudette Colbert war Seine Frau ist meine Frau der erste Film, in dem sie nach Beendigung ihres Vertrages bei Paramount Pictures als vertraglich ungebundene Schauspielerin spielte. Sie gab an, dass sie nun ihre Rollen selbst auswählen und mindestens 150.000 US-Dollar pro Film verlangen werde.

Für das Szenenbild waren Lionel Banks (Art Director) und George Sawley (Set Decorator) verantwortlich.

Dreharbeiten
Der von Greentree Productions produzierte Film wurde vom 27. November 1944 bis Ende Januar 1945 unter dem Arbeitstitel What Every Woman Wants gedreht. Drehorte für Außenaufnahmen waren die High Sierra nahe Bishop in Kalifornien und Acapulco.

Kibble
Im Film wird der Begriff Kibble etabliert, der für nichts anderes als Streich steht. Dies ging so weit, dass der Motion Picture Herald vom 27. Oktober 1945 Kinobesitzern empfahl, die Werbung für den Film auf diesem Wort aufzubauen. Auch Bosley Crowther fühlte sich in seiner durchaus negativen Kritik in der New York Times zu dem Film dazu veranlasst, dieses Wort zu erwähnen.

Erstaufführungen
Seine Frau ist meine Frau wurde am 27. Juli 1945 uraufgeführt. Vertrieben wurde der Film von United Artists. Die deutschsprachige Erstaufführung war am 19. April 1950.

Rezeption

Kritiken
Seine Frau ist meine Frau wurde zumeist als eher seichte Ehekomödie beziehungsweise Farce eingeordnet, aber unterschiedlich bewertet. Die Meinungen gehen von "sehr ermüdend" über schwach, mittelmäßig, munter, unterhaltend, doch nicht erinnerungswürdig, leichtgewichtig, aber charmant, bis ziemlich amüsant. Als Grund wurde die dünne Geschichte, die auch nicht neu sei oder das schwache und banale Drehbuch ausgemacht. In späteren Kritiken wurde auch die Zensur der 1940er Jahre angegeben, die verhindert habe, dass der Film noch witziger und deutlich besser werden konnte. Zum Beispiel fragt sich Craig Butler, wie die Chemie zwischen Mary und Joe zu sein habe. Ist sie schlecht, werde der Film langweilig, ist sie aber gut, wolle der Zuschauer, dass die beiden zusammen kämen, was damals von der Zensur nicht akzeptiert worden wäre. Ähnliches gelte für Alternativlösungen, wie die, dass Joe als schwul sein könnte. Störend sei auch, dass die Geschichte nicht gerade besonders plausibel sei, ja sogar darüber hinaus in Richtung "völlig idiotisch" ginge. Die Verwicklungen würden sich leicht auflösen lassen, wären nicht alle Figuren komplette Idioten. Auch sei der Film weniger bekannt, weil bei seinem Erscheinen die Zeit der Screwballkomödie mehr oder weniger vorbei gewesen sei.

Zum Teil werden die Darstellerleistungen pauschal als gut bewertet. Don Ameche wird hervorgehoben, vor allem aber Claudette Colbert, die zeige, was für eine hervorragende Schauspielerin sie sei und eine ihrer besten komödiantischen Leistungen überhaupt abliefere. Gelegentlich werden Don Ameche und Dick Foran aber auch kritisiert.

Die Regie von Sam Wood wird positiv bewertet, aber auch die Kamera und die Filmmusik.

Auszeichnung
Bei der Oscarverleihung 1946 wurde Daniele Amfitheatrof in der Kategorie Beste Filmmusik in Drama oder Komödie nominiert. Der Oscar ging jedoch an Miklós Rózsa für Ich kämpfe um dich.

Nachwirkung
Am 10. Dezember 1945 sendete das Lux Radio Theater eine Radioversion von Seine Frau ist meine Frau. Don Ameche und Dick Foran übernahmen dabei ihre Rollen aus dem Film. Die Rolle der Mary Price wurde von Olivia de Havilland gesprochen.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 1945
US-amerikanischer Film
Screwball-Komödie
Schwarzweißfilm


text:
De Procolophonidae zijn een familie van uitgestorven reptielen. Deze dieren waren van het Laat-Perm tot het eind van het Trias wereldwijd verspreid.

De klade werd in 1995 door Laurin gedefinieerd als de laatste gemeenschappelijke voorouder van Anomoiodon, Burtensia, Candelaria, Contritosaurus, Eumetabolodon, Hypsognathus, Kapes, Koiloskiosaurus, Leptopleuron, Maacrophon, Microphon, Microthelodon, Myocephalus, Myognathus, Neopocolophon, Orenburgia, Paoteodon, Procolophon en Ihelegnathus; en al zijn afstammelingen.

Kenmerken
De vroege Procolophonidae hadden een dun schedeldak en talrijke kleine, naaldvormige tanden. De latere grotere vormen, vanaf ongeveer het Midden-Trias, hadden een heel ander gebit. Afgaande op de brede tanden bij de wangen, werd verondersteld dat deze dieren herbivoren waren, maar dit bleek een misvatting. Op de schedel bevonden zich aan beide zijden benige stekels, waarschijnlijk ter bescherming. Dankzij de zijdelings afstaande poten hadden deze dieren de mogelijkheid om te kruipen. De verbrede voeten waren gebouwd om te graven.

Leefwijze
Het waren kleine, lichtgebouwde en snelle dieren, wier voeding bestond uit insecten en diverse soorten ongewervelden.

Indeling
† Acadiella , 1998
† Coletta , 2000
† Colognathus , 1928
† Contritosaurus , 1974
† Estheriophagus , 1948
† Gomphiosauridion , 1993
† Haligonia , 1998
† Kitchingnathus , 2008
† Myognathus
† Phaanthosaurus , 1956
† Pintosaurus , 2004
† Sauropareion , 2001
† Tichvinskia , 1956
Onderfamilie Theledectinae , 2008
† Eumetabolodon , 1983
† Theledectes , 2003
Onderfamilie Leptopleuroninae , 1979
† Macrophon , 1975
† Neoprocolophon , 1957
† Pentaedrusaurus , 1989
† Phaanthosaurus , 1956
† Procolophonichnium , 1923
† Sclerosaurus , 1857
† Scoloparia , 1998
Onderfamilie Procolophoninae , 1890
† Anomoiodon , 1939
† Eumetabolodon , 1983
† Kapes , 1975
† Procolophon , 1876
† Procolophonoides , 1979
† Sauropareion , 2001
† Teratophon , 2003
† Thelephon , 2003
† Thelerpeton , 2003
† Timanophon , 1991

Uitgestorven reptielen


text:
Уманський район — район Черкаської області в Україні, утворений 2020 року. Адміністративний центр — місто Умань. Площа — 4528,3 км²  (21,6% від площі області), населення — 254,2 тис. осіб (2020). Займає третє місце серед районів області за площею та друге за кількістю населення.

Історія
Район створено відповідно до постанови Верховної Ради України № 807-IX від 17 липня 2020 року. До його складу увійшли: Жашківська, Монастирищенська, Уманська, Христинівська міські, Бабанська, Буцька, Маньківська селищні, Баштечківська, Дмитрушківська, Іваньківська, Ладижинська, Паланська сільські територіальні громади.

Передісторія земель району
Раніше територія району входила до складу Уманського (1923—2020), Жашківського, Монастирищенського, Христинівського та Маньківського районів, ліквідованих тією ж постановою.

Примітки

Посилання

Райони Черкаської області
Держави і території, засновані 2020
засновані в Україні 2020


text:
Gholam Reza Shariati (, born 1972 in Behbahan) is an Iranian reformist politician, who is the former head of Institute of Standards and Industrial Research of Iran. He was the former governor of Khuzestan Province from 2016 to 2021. Shariati was born in Behbahan.

He is the lecturer at Ahvaz Jundishapur University of Medical Sciences.

References

1972 births
Living people
Khuzestan Province
People from Khuzestan Province


text:
Polycrate de Samos est un tyran de l'île de Samos de 538 à 522 av. J.-C.

Biographie
Fils d'Alakes, un riche habitant de Samos, Polycrate profite de la situation nouvelle dans laquelle se trouve le monde grec depuis la conquête du royaume de Lydie par Cyrus II. Cyrus II impose aux cités ioniennes d'Asie mineure le paiement d'impôts et la fourniture de soldats. À la suite de sa prise de Babylone, Cyrus et la flotte phénicienne qu'il contrôle menacent les îles grecques, et notamment Samos. Cela crée une situation de crise dont profite Polycrate pour prendre le pouvoir.

Avec ses frères Pantagnotos et Syloson, Polycrate prend le pouvoir lors d'un festival en l'honneur d'Héra. Soutenus par le peuple, ils assassinent les chefs des familles aristocratiques de l'île. Mais, peu après, Polycrate assassine aussi son premier frère et exile le second afin de régner seul. Il a la réputation d'être un guerrier féroce et un tyran éclairé. Il se comporte en souverain absolu, et, grâce à sa flotte de corsaires, impose une sorte de blocus aux cités de la côte ionienne en Asie Mineure, jusqu'à ce qu'elles acceptent de lui payer tribut. Plus tard, avec une flotte de 100 pentécontères et une armée de 1000 archers, il pille les îles de la mer Égée et celles des cités ioniennes qui lui résistaient ou se rebellaient, battant leurs flottes et réduisant en esclavage les populations de Lesbos et Milet. Il profite ensuite des relations commerciales étendues de ces villes, notamment celles de Milet.

Polycrate noue ultérieurement une alliance avec Cyrène, puis avec le pharaon d'Égypte Amasis, et avec le tyran de Naxos Lygdamis. Il conquiert aussi la petite île de Rhénée qu'il relie à Délos par une chaîne pour la dédier à Apollon. Il fait construire à Samos un aqueduc (le fameux tunnel d'Eupalinos), un grand temple à Héra appelé Héraion de Samos, auquel Amasis fera de nombreuses offrandes, et un palais que reconstruira l'empereur romain Caligula. Il est aussi le protecteur des poètes Anacréon et Ibycos mais aussi du médecin de Crotone, Démocédès.

L'anneau de Polycrate
Selon Hérodote, Amasis voit en Polycrate un homme à qui la chance sourit trop et lui conseille de jeter au loin , afin d'éviter un revers de fortune. Le tyran suit sa recommandation et part en mer pour se défaire d'une bague incrustée d'une pierre précieuse qui lui est particulièrement chère. La question est de savoir si le don sera agréé par les dieux, jaloux de son bonheur sans mélange. Cependant, quelques jours plus tard, un pêcheur prend dans ses filets un grand poisson qu'il considère comme digne de son souverain. Alors que les cuisiniers de Polycrate préparent le présent, ils y découvrent l'anneau et, tout heureux, l'apportent au tyran : la renonciation consentie par Polycrate est refusée ; il est condamné à une ruine totale pour expier une prospérité trop continue. Quand le récit de l'histoire de son allié parvient à Amasis, celui-ci dénonce immédiatement les accords qui les lient, craignant que l'incroyable chance qui favorise cet homme ne se conclut par un sort funeste.

À cette époque, le Samien fait construire une flotte de quarante trières, certainement la première du monde grec utilisant ce nouveau type de navires. Il fait embarquer sur ces vaisseaux des hommes qu'il juge enclins à la révolte et demande au monarque perse de les exécuter. Se doutant du piège, ils quittent l'Égypte et reviennent à Samos pour attaquer le tyran. Celui-ci perd contre eux une bataille navale puis se retranche sur les hauteurs de l'île d'où les insurgés ne parviennent pas à le déloger. Ils font alors voile vers la Grèce continentale pour solliciter l'aide de Sparte et de Corinthe qui envahissent l'île et font le siège de la cité de Samos (actuelle Pythagorion) pendant quarante jours, sans succès.

Hérodote parle aussi de la mort de Polycrate : vers la fin du règne de Cambyse, le satrape Oroitès de Sardes décide de tuer le tyran, soit parce qu'il n'a pas réussi à intégrer Samos à l'empire perse, soit parce que Polycrate aurait infligé une rebuffade à un ambassadeur perse. Polycrate se rend à Sardes où il est invité, malgré les mises en garde de sa fille, et y est assassiné. Son secrétaire, Maïandrios, allié d'Oroitès lui succède. Lucien de Samosate affirme qu'il a été empalé.

Folkloristique
Le motif de l'anneau jeté à la mer et qui est, soit rapporté par un poisson, soit retrouvé à l'intérieur d'un poisson pêché, est courant dans le folklore international. Il a été codifié B548.2.1 dans la classification de Stith Thompson, et on le retrouve par exemple dans le conte de Grimm intitulé Le Serpent blanc (en ).

Notes et références

Annexes

Bibliographie

 Claude Mossé, La tyrannie dans la Grèce antique, Paris, PUF, 1969.

Liens externes
  Biographie de Polycrate de Samos par Jona Lendering

Personnalité de la Grèce antique
Tyran de la Grèce antique du VIe siècle av. J.-C.
Naissance à Samos
Condamné à mort exécuté par crucifiement
Dirigeant politique du VIe siècle av. J.-C.


text:
Kafr Zajd (arab. كفر زيد) – wieś w Syrii, w muhafazie Aleppo, w dystrykcie Afrin. W 2004 roku liczyła 727 mieszkańców.

Przypisy

Miejscowości w muhafazie Aleppo


text:
Un-nigin – według Sumeryjskiej listy królów pierwszy władca należący do IV dynastii z Uruk. Dotyczący go fragment brzmi następująco:

"W Uruk Ur-nigin został królem i panował przez 7 lat".

Przypisy

Bibliografia
 Piotr Michalowski, Sumerian King List, [w:] Mark Chavalas (redaktor), The Ancient Near East - Historical Sources in Translation, Blackwell Publishing, Carlton 2006, s. 81-85.
 Jean-Jacques Glassner, Mesopotamian Chronicles, Society of Biblical Literature, Atlanta 2004.

Władcy sumeryjscy


text:
Bakerilymnaea dalli är en snäckart. Bakerilymnaea dalli ingår i släktet Bakerilymnaea och familjen dammsnäckor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Dammsnäckor
dalli


text:
In Greek mythology, Scarphe was possibly the mother by Aeson, King of Iolcus, of Jason and possibly Promachus (Jason's brother). In some accounts, she was called Arne; Alcimede, daughter of Phylacus; Polymede (Polymele or Polypheme), daughter of Autolycus; Amphinome; Rhoeo or Theognete, daughter of Laodicus.

Notes

References

 Apollodorus, The Library with an English Translation by Sir James George Frazer, F.B.A., F.R.S. in 2 Volumes, Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1921. ISBN 0-674-99135-4. Online version at the Perseus Digital Library. Greek text available from the same website.
 Apollonius Rhodius, Argonautica translated by Robert Cooper Seaton (1853-1915), R. C. Loeb Classical Library Volume 001. London, William Heinemann Ltd, 1912. Online version at the Topos Text Project. Apollonius Rhodius, Argonautica. George W. Mooney. London. Longmans, Green. 1912. Greek text available at the Perseus Digital Library.
 Diodorus Siculus, The Library of History translated by Charles Henry Oldfather. Twelve volumes. Loeb Classical Library. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press; London: William Heinemann, Ltd. 1989. Vol. 3. Books 4.59–8. Online version at Bill Thayer's Web Site
 Diodorus Siculus, Bibliotheca Historica. Vol 1-2. Immanel Bekker. Ludwig Dindorf. Friedrich Vogel. in aedibus B. G. Teubneri. Leipzig. 1888–1890. Greek text available at the Perseus Digital Library.
 Gaius Julius Hyginus, Fabulae from The Myths of Hyginus translated and edited by Mary Grant. University of Kansas Publications in Humanistic Studies. Online version at the Topos Text Project.
 Gaius Valerius Flaccus, Argonautica translated by Mozley, J H. Loeb Classical Library Volume 286. Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann Ltd. 1928. Online version at theoi.com.
 Gaius Valerius Flaccus, Argonauticon. Otto Kramer. Leipzig. Teubner. 1913. Latin text available at the Perseus Digital Library.
 Tzetzes, John, Book of Histories, Book V-VI translated by Konstantinos Ramiotis from the original Greek of T. Kiessling's edition of 1826. Online version at theoi.com.
 Hesiod, Catalogue of Women from Homeric Hymns, Epic Cycle, Homerica translated by Evelyn-White, H G. Loeb Classical Library Volume 57. London: William Heinemann, 1914. Online version at theoi.com

Women in Greek mythology
Characters from Iolcus