text:
San Juan del Río är en kommun i Mexiko.   Den ligger i delstaten Querétaro Arteaga, i den sydöstra delen av landet,  km nordväst om huvudstaden Mexico City. Arean är  kvadratkilometer.

Terrängen i San Juan del Río är varierad.

Följande samhällen finns i San Juan del Río:

 San Juan del Río
 La Llave
 La Estancia
 Paso de Mata
 El Cazadero
 Villas Fundadores Fraccionamiento
 El Jazmín
 Vista Hermosa
 Santa Cruz Escandón
 San Germán
 El Rodeo
 San Pablo Potrerillos
 San Javier
 Pueblo Quieto
 Lázaro Cárdenas
 Buenavista Palma de Romero
 Los Llanitos
 San Gil
 Estancia de Bordos
 Dolores Godoy
 Centro de Readaptación Social
 Cuarto Centenario
 Barranca de Cocheros
 Rosa de Castilla
 San Miguel Arcángel
 Ninguno Granja
 Perales
 La Caseta
 Santa Rita
 San Francisco
 El Rocío
 San Sebastian Loma Linda
 Insurgentes
 Familia Monroy
 Villas de San José
 Puerta del Sol
 Revolución
 Las Torres Fraccionamiento
 La Presita
 San Martín

I övrigt finns följande i San Juan del Río:

 Kullar:
 Cerro Buenavista (en kulle)
 Cerro El Chato (en kulle)
 Cerro La Estancia (en kulle)
 El Picacho (en kulle)

 Berg:
 Cerro Blanco (ett berg)
 Cerro Chato (ett berg)
 Cerro El Banthi (ett berg)
 Cerro El Sitio (ett berg)
 Cerro Jingo (ett berg)
 Cerro La Venta (ett berg)
 Cerro Prieto (ett berg)
 Loma Chata (ett berg)

Ett tropiskt höglandsklimat råder i trakten. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är maj, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är januari, med  °C. Genomsnittlig årsnederbörd är  millimeter. Den regnigaste månaden är augusti, med i genomsnitt  mm nederbörd, och den torraste är januari, med  mm nederbörd.

Kommentarer

Källor

Indelningar i Querétaro Arteaga


text:
Seiya Kobayashi (born 11 August 2001) is a Japanese luger who competes internationally.

He represented his country at the 2022 Winter Olympics.

References

2001 births
Living people
Lugers at the 2022 Winter Olympics
Olympic lugers of Japan
Japanese male lugers
21st-century Japanese people

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Ett pågående utbrott av apkoppsvirus, en virusinfektion, bekräftades i maj 2022. Det upptäcktes genom ett kluster av bekräftat smittade personer i Storbritannien och länkades till en enskild resenär som varit i Nigeria (där viruset är endemiskt) och bekräftats sjuk i viruset den 6 maj 2022. Utbrottet markerade första gången som apkoppsviruset fått en större spridning utanför Afrika. Från den 18 maj 2022 ökade antalet bekräftade smittades i ett större antal länder och regioner, främst i Europa men även i Nordamerika, Sydamerika, Asien, Afrika och Australien. Den 23 juli 2022 hade 17186 bekräftade fall rapporterats till Världshälsoorganisationen (WHO). Den 23 juli 2022 deklarerade WHO att virusutbrottet nu utgör ett Internationellt hot mot människors hälsa.

Apkoppsviruset är en virusinfektion med inkubationstid på 7–14 dagar efter exponering. Symptom på viruset är först feber och andra ospecifika symtom, och som sedan ger utslag med blåsor som kan pågå i ett par veckor innan det vanligtvis försvinner av sig själv. Vid liknande infektioner före detta pågående utbrottet har 1–3 procent av personerna med kända infektioner avlidit (utan behandling). Barn har en större benägenhet att bli allvarligt sjuka av en infektion och WHO har betonat att alla människor kan drabbas av sjukdomen, särskilt de som har nära kontakt med en symtomatisk person. Vid tidpunkten för den 23 juli 2022 har 97 % av fallen, utanför endemiska regioner i Afrika, drabbat män som har sex med män, särskilt de som har flera sexpartners. Den amerikanska folkhälsomyndigheten Centers for Disease Control and Prevention har betonat vikten av att minska stigmatiseringen i kommunikationen om de demografiska aspekterna av apkoppsviruset.

Referenser

Externa länkar

 Information om apkoppor – Folkhälsomyndigheten.se
 Fakta om apkoppor – WHO.int (på engelska)

2022
Anmälningspliktiga sjukdomar
Sjukdomsutbrott


text:
Petrogale persephone — вид родини Кенгурових. Етимологія: вид названо за назвою містечка Просерпайн у Квінсленді, біля якого був зібраний голотип.

Поширення
Проживає на невеликій площі на східному узбережжі Австралії, в Квінсленді. Населяє виходи скельних порід і стрімчаки в напівлистяних сухих лісах оповитих виткими рослинами. Також використовує трав'янисті райони прилеглих рідколісь для пошуку їжі в сухі місяці року. Веде нічний спосіб життя і зазвичай зустрічаються між тріщинами скель і в печерах протягом дня.

Опис
Колір поверхні тіла темно-сірий з легким бузковим відтінком. Зворотні сторони вух від темно-коричневого до чорного кольору. Груди і черево від світло-сірого до брудно-кремового кольору. Хвіст довгий і в основному чорного кольору з насичено-рудо-коричневою основою, спинна поверхня хвоста світліша. Як і у всіх інших представників цього роду, пазурі на задніх ногах зводяться до коротких товстих гачків і підошви задніх стоп мають товсті м'ясисті подушечки, які допомагають зчепленню з дорогою, коли тварина рухається по скелям. Попередні дані показують, що листя опале з дерев становить приблизно 60% раціону цього виду, а трави, лоза, папороті і гриби, доповнюють раціон. У посушливі періоди P. persephone переходить на узлісся й пасеться на травах, таких як Panicum maximum. Вагітність триває 30–34 діб. Вигодовування молоком триває 300–350 діб. Статева зрілість у самиць настає на 21 місяць, у самців на 25 місяць. Вага 5–8 кг. Вони можуть жити протягом 7-10 років у середньому в дикій природі. Диплоїдний набір хромосом, 2n=22.

Загрози та охорона
Чисельність зменшується в основному за рахунок втрати середовища проживання, а також близькості населених пунктів, що веде до смертності від хижацтва домашніх собак і дорожніх вбивств. Присутній у чотирьох природоохоронних територіях: Національний Парк Конвей, Національний Парк Дряндер, Національний Парк Острів Глостер і Державний Ліс Просерпайн.

Джерела
  вебсайт МСОП

Тварини, описані 1982
Кенгурові
Ссавці Австралії


text:
Teodolfo Mertel (ur. 9 lub 6 lutego 1806 w Allumiere, zm. 11 lipca 1899 w Allumiere) – prawnik włoski, wysoki urzędnik Państwa Kościelnego i Kurii Rzymskiej, kardynał. Ostatni kardynał, który nie był wyświęconym księdzem.

Życiorys
Pobierał nauki u kapucynów w Tolfa, uczęszczał również do seminarium w Montefiascone; nie przyjmował jednak święceń, a na rzymskim Uniwersytecie La Sapienza obronił doktorat obojga praw (1828). Od 1831 pracował jako prawnik w Kurii Rzymskiej, pełniąc tam wiele funkcji, m.in. sędziego Trybunału Sygnatury Apostolskiej. Kierował Kongregacją św. Iwona, zrzeszającą prawników rzymskich i zajmującą się społeczną opieką prawną nad ubogimi. Od sierpnia 1843 nosił tytuł prałata-referendarza, był również audytorem Roty Rzymskiej dla prowincji Romandiola.

Brał udział (jako sekretarz) w pracach nad konstytucją Państwa Papieskiego, w grudniu 1848 wszedł w skład Komisji Stanu. W latach 1850-1853 był ministrem bez teki, a 1853-1858 ministrem spraw wewnętrznych i sprawiedliwości. W marcu 1858 papież Pius IX wyniósł go do godności kardynalskiej, nadając tytuł diakona Sant'Eustachio; dopiero 16 maja 1858 Mertel został wyświęcony na diakona (przez samego papieża), pod koniec życia będąc ostatnim kardynałem bez święceń kapłańskich. W latach 1858-1863 ponownie pełnił funkcję ministra bez teki we władzach Państwa Papieskiego, jednocześnie był prezydentem Najwyższej Rady Spraw Wewnętrznych, a w latach 1860-1863 – prefektem ds. ekonomicznych Kongregacji Rozkrzewiania Wiary (Propaganda Fide). W latach 1863-1871 był prezydentem Najwyższej Rady Państwa. Brał udział w obradach I soboru watykańskiego.

Od czerwca 1877 Mertel pełnił funkcję prefekta Trybunału Sygnatury Sprawiedliwości. Rok później wziął udział w konklawe po śmierci Piusa IX. Nowy papież Leon XIII powierzył mu funkcję sekretarza Memoriałów, a następnie sekretarza Listów Apostolskich. W listopadzie 1881 po śmierci kardynała Prospero Cateriniego przeszła na niego godność kardynała-protodiakona (najstarszego stażem kardynała-diakona); objął wówczas diakonię Santa Maria in Via Lata. Od marca 1884 Mertel był wicekanclerzem św. Kościoła Rzymskiego i jako tytularną diakonię objął kościół San Lorenzo in Damaso (normalnie pozostający w randze tytułu kardynała-prezbitera).

Teodolfo Mertel zmarł w wieku 93 lat i został pochowany w świątyni maryjnej w rodzinnym Allumiere.

Bibliografia
 sylwetka w słowniku biograficznym kardynałów Salvadora Mirandy

Włoscy kardynałowie
Urodzeni w 1806
Zmarli w 1899
Kardynałowie z nominacji Piusa IX


text:
Travnik is een plaats in Slovenië en maakt deel uit van de gemeente Cerkno in de NUTS-3-regio Goriška.

Plaats in Cerkno


text:
Централни округ ( и ) је један од шест округа у Израелу. Налази се на средишњем делу државе и захвата површину од 1.293 км². У њему живи приближно 1.700.000 становника. Главни град је Рамла, а највећи је Ришон Лецион.

Види још
 Окрузи Израела
 Рамла

Спољашње везе
 Попис становништва Израела по окузима

Окрузи Израела
Израел


text:
Homalothecium neckeroides är en bladmossart som beskrevs av Jean Édouard Gabriel Narcisse Paris 1896. Homalothecium neckeroides ingår i släktet lockmossor, och familjen Brachytheciaceae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Lockmossor
neckeroides


text:
Coizard-Joches () is a commune in the Marne department in north-eastern France.

See also
Communes of the Marne department

References

Coizardjoches


text:
Zamboanga City's 2nd congressional district is one of the two congressional districts of the Philippines in Zamboanga City. It has been represented in the House of Representatives since 2007. It was created by the 2004 reapportionment that divided the city into two congressional districts and which took effect in 2007. The district is composed of 60 barangays in the city's east coast and includes Sacol and Vitali islands, as well as parts of its downtown commercial area east of Veterans Avenue. It is currently represented in the 19th Congress by Manuel Jose Dalipe of the Lakas–CMD.

Representation history

Election results

2019

2016

2013

2010

See also
Legislative districts of Zamboanga City

References

Congressional districts of the Philippines
Politics of Zamboanga City
2004 establishments in the Philippines
Congressional districts of Zamboanga Peninsula
Constituencies established in 2004


text:
Riksförbundet Svensk Jazz (före 2011 Svenska jazzriksförbundet) är en ideell organisation med syfte att samla och stärka Sveriges jazzliv. Bland medlemmarna återfinns jazzklubbar, festivaler, jazzmusikers bolag, skivbolag, producenter och intresseorganisationer inom jazzen.

Riksförbundet Svensk Jazz har cirka 170 jazzorganisationer som medlemmar. Anslutna arrangörer - klubbar och festivaler - arrangerar årligen mer än 2 000 konserter tillsammans. Svensk Jazz utser Årets Jazzkommun och delar ut priser såsom Basisten, Jazzkannan och Lifetime Achievement. Svensk Jazz är medlem i Musikarrangörer i samverkan (MAIS). Förbundets årsmöte benämns "Jazzriksdagen" och äger rum i april/maj varje år. Svensk Jazz kansli är beläget på Hornsgatan 103 i Stockholm.

Historik
Förbundet bildades ursprungligen 1948, efter ett upprop i OrkesterJournalen och jazztidskriften Estrad och med inspiration från de franska Hotklubbarna, under namnet Svenska Jazzklubbarnas Riksförbund. Organisationen bytte 1968 namn till Svenska Jazzriksförbundet och ändringen till det nuvarande namnet skedde 2011, varvid den tidigare inriktningen på företrädesvis jazzklubbar vidgades till alla jazzintresserade.

Gunnar Dahlin var den förste ordföranden och efterträddes 1951 och fyra år framåt av Lars Resberg, känd även som jazzskribent och radiomedarbetare. År 1968, i samband med kursändringen, valdes Lars-Erick Forsgren till ordförande. Forsgren efterträddes 1970 av Lars-Göran Thuresson. År 1992 valdes Bengt Säve-Söderbergh till ordförande, och ersattes först 22 år senare (2014) av Magnus Thuvesson. Thuvesson var ordförande 2014–2018, då han ersattes av Gunno Sandahl.

Referenser

Noter

Tryckta källor

Externa länkar
 Svensk Jazz webbsida
 Musikarrangörer i Samverkans webbsida

Organisationer bildade 1948
Jazz
Musikorganisationer i Sverige
Jazz i Sverige
Musik i Stockholm
Projekt jazz


text:
Іммігра́ція ( — «вселяюся», «в'їжджаю») — в'їзд громадян інших держав у країну на довгострокове перебування або постійне проживання. Як правило, зумовлена економічними або політичними причинами, рідше релігійними чи родинними міркуваннями.

Імміграція в Україну

Питання імміграції в Україні регулюються Конституцією і Законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, що у сукупності становлять Імміграційне законодавство України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначається спеціальним Законом України «Про імміграцію»

За цим Законом, імміграція — це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства
на постійне проживання, а іммігрант — особа без громадянства чи іноземець, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Квота імміграції в Україну

Квота імміграції в Україну — це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку.

Квота імміграції формується за категоріями іммігрантів і за регіональним принципом (з урахуванням поточної демографічної ситуації) відповідно до пропозицій центральних та місцевих органів виконавчої влади, поданих до Державної міграційної служби України.

Квота імміграції формується по таких категоріях іммігрантів:

 діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України;
 висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України;
 особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США, зареєстровану у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;
 особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;
 особи, які раніше перебували в громадянстві України;
 батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти;
 особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.

Пропозиції стосовно формування квоти імміграції повинні ґрунтуватися на результатах аналізу імміграційного процесу у попередньому календарному році та враховувати необхідність максимального обмеження квоти імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства з країн походження значної кількості нелегальних мігрантів, за переліком встановленому МЗС України.

Пропозиції до ДМС України щодо встановлення квоти імміграції на наступний календарний рік вносять:
Мінкультури — стосовно діячів культури, імміграція яких відповідає інтересам України;
Мінсоцполітики — стосовно висококваліфікованих спеціалістів та робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України, та осіб, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми;
Мінекономіки разом з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями — стосовно осіб, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менш як 100 тис. доларів США;
МОН — стосовно діячів науки, імміграція яких відповідає інтересам України;
Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації — стосовно граничної кількості іммігрантів, які можуть бути прийняті протягом календарного року відповідним регіоном (за категоріями іммігрантів).
Інші центральні органи виконавчої влади можуть подавати до зазначених у цьому пункті органів пропозиції щодо формування квоти імміграції за галузевим принципом.

Пропозиції стосовно осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України, а також тих, що раніше перебували в громадянстві України, та батьків, чоловіка (дружини) іммігранта, його неповнолітніх дітей готуються безпосередньо ДМС.

Квота імміграції встановлюється рішенням Кабінету Міністрів України за категоріями іммігрантів не пізніше ніж 1 березня поточного року. Проект рішення Кабінету Міністрів України про встановлення квоти імміграції на відповідний календарний рік розробляється і подається МВС до 31 січня поточного року.

Дозвіл на міграцію

дозвіл на імміграцію — це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції, встановленому постановою Кабінету Міністрів України. Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначена «Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

 одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;
 особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;
 особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;
 особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;
 закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в'їзду та перебування на території України.

Для отримання дозволу на імміграцію іноземець або особа без громадянства подає відповідну Заяву про надання дозволу на імміграцію. Рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають органи ДМС України.

Отримання дозволу на імміграцію

Для отримання дозволу на імміграцію іноземець або особа без громадянства подає Заяву про надання дозволу на імміграцію (далі — Заява), встановленого зразка.

Заява подається особисто. За наявністю поважних причин поштою або іншою особою (посвідченою нотаріально). При цьому заявник повинен особисто звернутись до територіального підрозділу ДМС України хоч би один раз. За неповнолітніх, недієздатних осіб подають їх законні представники.

Заява подається до територіального підрозділу ДМС за місцем проживання — особою, яка тимчасово перебуває в Україні на законних підставах;
до закордонного дипломатичної установи України за місцем постійного проживання — особою, яка постійно проживає за межами України.

Разом із Заявою подаються такі необхідні документи:

 паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та копія його сторінок;
 засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними;
 три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра;
 документ про місце проживання (в Україні та за кордоном);
 документально підтверджені відомості про склад сім'ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо);
 документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п'ятої статті 9 Закону України «Про імміграцію» (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами;
 довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію». У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах;
 квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов'язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.
 Документи, визначені пунктами 1-10 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи ДМС, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Термін розгляду Заяви: Не перевищує одного року з дня подання Заяви

Вартість послуги — 179.74 грн. Держмито не передбачено.

Відмова у видачі дозволу на імміграцію

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію:

 особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;
 особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено;
 особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я;
 особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;
 особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;
 в інших випадках, передбачених законами України.

Примітки

Див. також

 Еміграція
 Міграція населення
 Список країн за кількістю емігрантів
 Список країн за кількістю іммігрантів
 Список найбільших міграційних коридорів

Джерела та література
 В. Ф. Панібудьласка. Імміграція  //
 А. Л. Перковський. Імміграція  //

Посилання
 Імміграція  //

Міграційне право


text:
Daniel Lazrus (* 1989 oder 1990) ist ein professioneller US-amerikanischer Pokerspieler. Er ist zweifacher Braceletgewinner der World Series of Poker.

Pokerkarriere

Werdegang
Seine erste Geldplatzierung bei einem Live-Pokerturnier erzielte Lazrus Ende Juni 2019 bei einem Event der Goliath Phamous Poker Series im Planet Hollywood Resort and Casino am Las Vegas Strip. Bei der World Series of Poker Online (WSOPO), die aufgrund der COVID-19-Pandemie erstmals ausgespielt wurde, erzielte er im Juli 2021 auf WSOP.com unter dem Nickname RiverRats eine Geldplatzierung. Beim ebenfalls dort gespielten Domestic Main Event der World Series of Poker (WSOP) belegte er Mitte Dezember 2020 den mit über 20.000 US-Dollar dotierten 44. Platz. Ende Juli 2021 gewann der Amerikaner die High Roller Championship der WSOPO 2021 und sicherte sich ein Bracelet sowie den Hauptpreis von mehr als 200.000 US-Dollar. Im Oktober 2021 war Lazrus auch erstmals bei der Hauptturnierserie der WSOP im Rio All-Suite Hotel and Casino in Paradise am Las Vegas Strip erfolgreich und entschied das in der Variante No Limit Hold'em gespielte Millionaire Maker für sich. Dafür setzte er sich gegen 5325 andere Spieler durch und erhielt eine Siegprämie von einer Million US-Dollar und sein zweites Bracelet. Ende Januar 2021 belegte der Amerikaner beim Main Event der World Poker Tour in Hollywood, Florida, den dritten Platz und sicherte sich über 480.000 US-Dollar.

Insgesamt hat sich Lazrus mit Poker bei Live-Turnieren mehr als 1,5 Millionen US-Dollar erspielt.

Braceletübersicht
Lazrus kam bei der WSOP 13-mal ins Geld und gewann zwei Bracelets:

Weblinks

 Daniel Lazrus in der Datenbank der World Series of Poker: 2020–2022, 2022 (englisch)

Einzelnachweise

Pokerspieler (Vereinigte Staaten)
Braceletgewinner
US-Amerikaner
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann


text:
Montemor-o-Novo é uma cidade portuguesa do Distrito de Évora, fazendo parte da sub-região Alentejo Central (NUT III) e da Região do Alentejo (NUT II). É a segunda maior cidade do distrito com 10.842 habitantes em 2021.

É sede do Município de Montemor-o-Novo, tendo uma área total de 1.232,97 km2 , 15.804 habitantes em 2021, subdividido em 7 freguesias. O município é limitado a norte pelo município de Coruche, a leste por Arraiolos e por Évora, a sul por Viana do Alentejo e por Alcácer do Sal e a oeste por Vendas Novas e Montijo.

Cidade onde nasceu o Santo João de Deus, Padroeiro dos Hospitais, dos Doentes e dos Enfermeiros. A sua Memória Litúrgica é celebrada a 8 de Março.

Freguesias

O município de Montemor-o-Novo está dividido em 7 freguesias:
 Cabrela
 Ciborro
 Cortiçadas de Lavre e Lavre
 Foros de Vale de Figueira
 Nossa Senhora da Vila, Nossa Senhora do Bispo e Silveiras (Montemor-o-Novo)
 Santiago do Escoural
 São Cristóvão

Geografia
O município de Montemor-o-Novo localiza-se no Alentejo Central sendo contíguo a três outras regiões NUTS III. A norte, a Lezíria do Tejo (município de Coruche), a noroeste, a Península de Setúbal (município de Montijo) e a sul e sudoeste, o Alentejo Litoral (município de Alcácer-do-Sal).

O município tem uma altitude média de 291 m acima do nível do mar.

A cidade de Montemor-o-Novo foi edificada entre três montes: (o maior) o do Castelo de Montemor-o-Novo, o da igreja da Nossa Senhora da Visitação e o da igreja da Nossa Senhora da Conceição.

Clima
A região por onde se estende o município é caracterizada por um clima marcadamente mediterrânico.

Pertence ao Distrito de Évora, distrito mais quente de Portugal no Verão, sendo os verões na região quentes e secos, por vezes com temperaturas superiores a 40 ºC. Enquanto que no Inverno a temperatura pode descer abaixo dos 0 ºC.

A temperatura média anual é de 15,4 ºC, registando-se a média máxima em Julho - 32 ºC - e a média mínima em Janeiro - 3,1 ºC.

Economia
Na economia a produção de carne é o seu principal factor sendo o município do país que mais produz.

Património

 Anta de Nossa Senhora do Livramento
 Castelo de Montemor-o-Novo
 Convento de São Francisco
 Convento de Nossa Senhora da Saudação
 Gruta do Escoural
 Igreja Paroquial de São Brissos
 Praça de Touros de Montemor-o-Novo

Equipamentos
Nos últimos anos foram feitos grandes investimentos desportivos, novas piscinas descobertas (com cerca de 50 mil visitantes ano) e cobertas, novo gimno-desportivo, 4 courts de ténis (um coberto), bancada no Estádio 1.º de Maio e construção de um novo estádio municipal (sintético) com pista de atletismo em tartan de 8 corredores.

Transportes
Montemor-o-Novo possui ligações a Évora pela A6, da qual dista cerca de 15-20 minutos; e a Vendas Novas pela estrada nacional e pela A6, da última distando menos de 10 minutos por autoestrada. De Lisboa, dista sensivelmente 60 minutos - quer pela A6 (e ligação pela Ponte 25 de Abril), quer utilizando A6 até Vendas Novas e a N4 subsequentemente, via Ponte Vasco da Gama. A portagem da A6 e da A2 custa, no total e em cada sentido, 6.85€.

Possui através da Rede Expressos ligações diárias a todo o pais. como exemplo, as 14 ligações para Lisboa, a primeira ás 6.30, sendo possível estar em Lisboa diariamente ás 7:45 da manhã, com  o ultimo horário de regresso ás 22:30, possui também pelo menos 10 ligações diárias a Évora. É juntamente com Évora, a cidade do Alentejo com melhores acessos à capital do pais através de autocarro.

A Rodoviária do Alentejo possui várias ligações diárias para Évora, Setúbal e Vendas Novas, além de ligações semanais para as freguesias do município.

Possui também um Terminal Rodoviário localizado no centro da cidade, aberto todos os dias do ano, sendo possível adquirir bilhetes para os autocarros da Rede Expressos.

No que diz respeito a transportes ferroviários, a única gare ferroviária que possui, Casa Branca, situa-se a 10 km da sede de município - apesar de ter ligações rodoviárias entre a estação ferroviária e o centro, fornecidas pela Rodoviária do Alentejo, estas não sincronizam com nenhum dos 5 horários diários oferecidos na linha, em cada sentido. Também não existem quaisquer sincronizações com a estação ferroviária de Vendas Novas.

Evolução da População do Município
De acordo com os dados do INE o distrito de Évora registou em 2021 um decréscimo populacional na ordem dos 8.5% relativamente aos resultados do censo de 2011. No concelho de Montemor-o-Novo esse decréscimo rondou os 9.4%.

★ Número de habitantes "residentes", ou seja, que tinham a residência oficial neste município à data em que os censos  se realizaram.

★★ De 1900 a 1950 os dados referem-se à população "de facto", ou seja, que estava presente no município à data em que os censos se realizaram. Daí que se registem algumas diferenças relativamente à designada população residente

O decréscimo verificado nos dados de 1970 resulta, em parte, da criação do município de Vendas Novas.

Política

Eleições autárquicas
<small>

<big>

Eleições legislativas

Ver também
 Lista de percursos pedestres de pequena rota em Portugal


text:
El Príncipe de las brumas es una serie de cuadernos de aventuras escrita por Enrique Martínez Fariñas y dibujada por Beaumont para la editorial S.A.D.E., que sólo alcanzó las 16 entregas.

Trayectoria editorial
El Príncipe de las brumas era una de las dos series que Beaumont realizaba para S.A.D.E., junto a El Rayo de Baal tras haberse marchado de Bruguera. Ambas quedarían inconclusas por el cierre de la nueva editorial.

Estilo
Para el teórico Jesús Cuadrado, El Príncipe de las brumas podría haber sido la mejor obra de Beaumont, a pesar de su recurso a la imitación (e incluso el plagio) de modelos bruguerianos.

Referencias

Bibliografía

Historietas de España
Historieta histórica


text:
Rollinia dolichopetala es una especie de árbol de la familia Annonaceae. Es un endemismo de Ecuador.  Su hábitat natural son los bosques húmedos de las tierras bajas subtropical o tropicales y los bosques de montaña húmedos.

Descripción
Un árbol endémico de Ecuador, donde se encuentra ampliamente distribuido en la región amazónica. Conocido en 32 colecciones, entre ellas varias en el Parque nacional Yasuní y el Parque nacional Sumaco Napo-Galeras. También podría encontrarse en hábitats similares en el Parque nacional Podocarpus. Las principales amenazas son la deforestación, la minería, los asentamientos humanos, construcción de carreteras y las concesiones petroleras. En 1997, la especie fue clasificada como rara. La destrucción del hábitat es la única amenaza conocida para la especie.

Taxonomía
Rollinia dolichopetala fue descrita por Robert Elias Fries y publicado en Arkiv för Botanik, Andra Serien 4(2): 26, pl. 3. 1959.

Sinonimia

Rollinia dolichopetala var. divergens R.E. Fr.
Rollinia dolichopetala var. suberecta R.E. Fr.

Referencias

dolichopetala
Flora de América del Sur
Plantas descritas en 1959
Plantas descritas por R.E.Fr.


text:
En analyse de Fourier, les polynômes de Shapiro, étudiés par Harold S. Shapiro en 1951, sont des polynômes  et  définis par la relation de récurrence :

Ces polynômes vérifient la propriété :

pour z sur le cercle unité.

Ces polynômes ont des applications en traitement du signal.

Articles connexes
 Suite de Rudin-Shapiro
 Polynôme de Littlewood

Traitement du signal
Shapiro


text:
James Aylward (born January 12, 1964) is a Canadian politician, who was elected to the Legislative Assembly of Prince Edward Island in the 2011 provincial election. He represents the district of Stratford-Keppoch as a member of the Prince Edward Island Progressive Conservative Party. He served as the Leader of the Opposition and leader of the Progressive Conservative party from October 2017 to February 2019.

In December 2014, Aylward announced his candidacy in the 2015 Progressive Conservative Party of Prince Edward Island leadership election. He lost to Rob Lantz on the second ballot, at the PC leadership convention on February 28, 2015.

Aylward won the leadership of the Progressive Conservative Party in 2017, defeating fellow MLA Brad Trivers.

On September 17, 2018 Aylward announced his pending resignation as party leader, effective upon the selection of his successor at the 2019 party leadership convention.

Electoral record

References

External links
 James Aylward

Living people
1964 births
Members of the Executive Council of Prince Edward Island
People from Queens County, Prince Edward Island
Progressive Conservative Party of Prince Edward Island MLAs
21st-century Canadian politicians


text:
Carriera
Giocò da titolare la finale di Coppa dei Campioni 1989-1990 persa contro il Milan 0-1.

Palmarès

Benfica: 1988-1989, 1990-1991, 1993-1994

Benfica: 1992-1993

Collegamenti esterni

Calciatori della Nazionale portoghese


text:
Natural Selection is an album by guitarist Frank Gambale that was released by Wombat Records in 2010.

Reception

In a review for All About Jazz, Jack Huntley stated that the album "covers a varied musical territory but really excels on the more straight-ahead, classic-sounding tracks," and commented: "Throughout... the musicianship is wonderful and the soloists are always interesting. Gambale's style is marvelously flexible in the driving swing on most of this CD and in being so, adds a more melodic sensibility."

Track listing

Personnel
Frank Gambale – guitar, mixing, production
Otmaro Ruíz – piano
Joel Taylor – percussion
Alain Caron – bass

References

Frank Gambale albums
2011 albums


text:
Ланка́стер () — місто () в США, в окрузі Ланкастер штату Пенсільванія. Населення —  особи (2010). Розташоване в долині річки Сасквеханна. У місті розвинені такі галузі промисловості: м'ясна та текстильна.

Географія
Ланкастер розташований за координатами  (40.042061, -76.300990).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році місто мало площу 19,05 км², з яких 18,71 км² — суходіл та 0,33 км² — водойми.

Клімат

Демографія

Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкали  особи в  домогосподарствах у складі  родини. Густота населення становила 3115 осіб/км².  Було 23377 помешкань (1227/км²).

Расовий склад населення:

До двох чи більше рас належало 5,8 %. Частка іспаномовних становила 39,3 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 25,6 % — особи молодші 18 років, 65,8 % — особи у віці 18—64 років, 8,6 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 30,5 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 98,7 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 96,4 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив  долари США (медіана — ), а середній дохід на одну сім'ю —  долари (медіана — ). Медіана доходів становила  доларів для чоловіків та  долари для жінок. За межею бідності перебувало 29,0 % осіб, у тому числі 42,2 % дітей у віці до 18 років та 14,3 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило  осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 23,4 %, виробництво — 16,9 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 12,7 %, роздрібна торгівля — 12,3 %.

Відомі люди
 Вільям Мюррей Блек (1855—1933) — генерал-майор, начальник інженерних військ армії США.

Примітки

Джерела

Міста Пенсільванії
Населені пункти округу Ланкастер (Пенсільванія)
Колишні столиці штатів США

Окружні центри Пенсільванії


text:
Jessica Roux (born 10 November 1992 in Port Elizabeth) is a South African distance swimmer. Her club is the Swimcats/Bay Eagle Swim Team, and she is based in Durban.  She is also trained in hockey and water polo. At the time of the 2012 Olympics she was a student at Varsity College. She trained for the 2012 Summer Olympics in the bay at Cape Town where the water is colder. At the 2012 olympics in London she competed in the Women's marathon 10 kilometre, but didn't complete the race, and had to be taken to safety on a raft and taken away in a wheelchair.

References

1992 births
Living people
South African female swimmers
Olympic swimmers of South Africa
Swimmers at the 2012 Summer Olympics
Female long-distance swimmers
Sportspeople from Port Elizabeth
20th-century South African women
21st-century South African women


text:
The SAP CRM applications have been initially an integrated on-premises customer relationship management (CRM) software manufactured by SAP SE which targeted business software requirements for marketing, sales and service of midsize and large organizations in all industries and sectors. The first SAP CRM release 2.0 has been made generally available in November 2000. The current release 7.0 is being updated with quarterly enhancement packs (EHPs) since 2009.

In 2007 SAP started to develop a cloud based CRM which has been renamed from SAP Business ByDesign CRM to Sales on Demand to SAP Cloud for Customer and finally to SAP Cloud for Sales. Since 2018 SAP has consolidated all of its cloud based marketing, sales, service and commerce applications as SAP C/4HANA suite.

Overview
After the acquisition of Hybris in 2013, SAP has gradually realigned their CRM strategy mainly to take on the market leader Salesforce.com which is a cloud-based software. In a bid to be more competitive and future focused, SAP has been shifting towards cloud based CRM applications since 2011 rather than traditional on-premises software. Still SAP CRM is being used by thousands of companies and there are according to SAP no plans to sunset the product.

SAP has consolidated its CRM applications under the terms "Customer Engagement and Commerce" (CEC) and since 2018 under "Customer Experience" (CX). SAP offers a variety of (partially acquired) applications:

 Customer Profile Management
 SAP Customer Data Cloud (acquired and formerly known as Gigya)
Marketing
 SAP Marketing Cloud (formerly known as SAP Hybris Marketing)
SAP CRM Marketing (On Premises)
 Commerce
 SAP Commerce Cloud (acquired and formerly known as Hybris Commerce)
Sales
 SAP Sales Cloud (formerly known as Cloud for Sales or C4C)
Callidus Cloud CPQ (acquired)
 SAP CRM Sales (On Premises)
 Service
 SAP Service Cloud (formerly known as Cloud for Service or C4S)
SAP Customer Engagement Center (formerly known as Hybris Service Engagement Center)
Core Systems (acquired)
 SAP CRM Service (On Premises)
SAP CRM Interaction Center (On Premises)
 Billing
 SAP Subscription Billing (formerly known as Hybris Revenue Cloud)
SAP Billing and Revenue Management (On Premises and formerly known as SAP BRIM or Hybris Billing)

History
SAP started working on CRM related capabilities in the early 1990s as embedded CRM modules of the SAP R/3 ERP. The "Sales and Distribution" (SD) module of SAP R/3 ERP covered functionalities for:

 Customer management and Product catalog (MM).
 Pre-sales actions for inquiry, activities and quotation management.
 Sales order and delivery management
 Pricing, tax and billing including credit management

SAP offered its first stand-alone CRM software in 2000. The initial release of "SAP CRM" 2.0 had been pushed by the acquisition of the German salesforce automation specialist Kiefer & Veittinger with its "Mobile Sales" application.

In parallel to the new focus for stand-alone SAP CRM, SAP continued to invest in the embedded CRM scenarios as part of its ERP software in 2005. This allowed SAP in 2007 to copy the CRM codeline from the newly developed cloud ERP SAP Business ByDesign and to create the independent "Cloud for Sales" and "Cloud for Service" applications (also known as "Cloud for Customer"). Another example for this copy and paste approach was the decision to move the SAP CRM codelines for service and sales into the S/4HANA ERP which allowed SAP to offer the new "S/4HANA for Customer Management" option.

Major milestones of the SAP CRM development:

SAP R/3 Sales and Distribution (SD) was initially released as part of R/3 Enterprise Edition 1.0 A in 1992
SAP CRM 2000 (2.0) initially released in 2000
SAP CRM 2006 (5.0) released in 2005
SAP CRM 2007 (6.0) released in 2007
SAP CRM 2008 (7.0) released in 2009 as Part of SAP Business Suite 7.0
SAP Business ByDesign Cloud ERP including CRM initially released in 2007
SAP Cloud for Customer initially released in 2011
Hybris acquisition in 2013 and afterwards renaming of its CRM portfolio to SAP Hybris Customer Engagement and Commerce in 2014
CallidusCloud (CPQ, Sales Enablement) and Coresystems (Field Service) acquisition in 2018
Introduction of SAP S/4HANA for Customer Management in 2018 which added the SAP CRM 7.0 service and sales capabilities to S/4HANA ERP core
SAP C/4HANA Customer Experience announced 2018. SAP C/4HANA is an umbrella term for SAP's combined customer experience solutions. After completing acquisitions of market leaders such as Hybris, Gigya and CallidusCloud, SAP C/4HANA  now ties together solutions to support all front-office functions, including consumer data protection, marketing, commerce, sales and customer service. It is an integrated portfolio of cloud solutions, designed to modernise the sales-only focus of legacy CRM products.

See also
 List of SAP products

References

Sources

 Kalaimani J. (2016) Implementing SAP CRM 7. In: SAP Project Management Pitfalls. Apress, Berkeley, CA.
 Yi Wu and Fengping Wu, "Notice of Retraction: Researches on SAP-CRM's application in cigarette manufacturing factory," 2011 2nd International Conference on Artificial Intelligence, Management Science and Electronic Commerce (AIMSEC), 2011, pp. 4762-4765, .
 A. D. Berdie, M. Osaci, I. Muscalagiu and G. Prostean, "A case-study about a web business application implemented in different SAP UI technologies," 2012 7th IEEE International Symposium on Applied Computational Intelligence and Informatics (SACI), 2012, pp. 111-114, .

External links

SAP SE
Customer relationship management software
1992 software


text:
L'oratorio di Santa Maria in Campo Arsiccio è un edificio sacro che si trova nei pressi di Campogialli, nel comune di Terranuova Bracciolini.

Storia
L'Oratorio di Santa Maria in Campo Arsiccio si trova in un'area che fu fondamentale in epoca etrusca e poi romana, in quanto permetteva di raggiungere Roma attraverso la Cassia Vetus (ingl. grande strada). La chiesa è stata costruita in un'area un tempo arida, da cui il nome di Campo Arsiccio (nel campo arido). La sua storia risale al XIV secolo. Prima serviva come ostello per escursionisti e pellegrini, poi come chiesa di pellegrinaggio. Nel corso del tempo è stato utilizzato in vari modi, fino alla sua profanazione e alla sua trasformazione in stalla. Negli anni '90 la chiesa è stata ampiamente restaurata dall'Ufficio per la Tutela dei Monumenti Storici di Arezzo. Ciò ha permesso di conservare numerosi affreschi. Ciononostante, la chiesa rimase chiusa. Nell'ambito di un programma di conservazione, restauro e rivalutazione, la chiesa è stata affidata alla Fondazione Famiglia Lo Franco per renderla nuovamente accessibile ai visitatori. Nel 2019 il progetto è stato completato e la chiesa è stata trasferita alla parrocchia competente per l'ulteriore conservazione.

Descrizione
La piccola chiesa medievale, ad aula unica, coperta da capriate linee, è introdotta sul fianco sinistro da un portico dalla semplice tipologia rinascimentale, e conserva all'interno cicli di affreschi frammentari, anche sovrapposti, di rilevante interesse, risalenti ai sec XIV e XV.

Sulla parete di fondo è affrescato il Giudizio Universale, al quale è stata sovrapposta in basso a sinistra un'Annunciazione che reca la data 1364, riconducibili alla bottegfa di Andrea di Nerio.

Sulle pareti si svolgono invece Scene della Passione di Cristo, attribuite, queste, al Maestro di Barberino e collocate cronologicamente tra sesto e settimo decennio del Trecento. La parete a destra, più conservata, presenta l'Ultima Cena, la Preghiera nell'Orto degli Ulivi, il Bacio di Giuda, la Derisione di Gesù, il Processo davanti a Pilato, la Flagellazione, il Pianto delle Pie Donne, scene disposte su due ordini e divise da cornice dipinte con motivi geometrici, affollate di personaggi dalla volumetria ben costruita, anche se di disegno e modellato non particolarmente fine. Le pitture sulla parete a sinistra sono più frammentarie e non tutte chiaramente leggibili, ma presentano il medesimo linguaggio. In un incasso della parete è la copia dell'immagine miracolosa della Madonna col Bambino, attribuita anch'essa Maestro di Barberino, il cui originale si trova nei depositi delle Gallerie fiorentine.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Maria in Campo Arsiccio (Terranuova Bracciolini)
Oratori dedicati a Maria
Maria


text:
William Barrett may refer to:

William Barrett (consul) (died 1584), English consul at Aleppo
William Barrett (antiquarian) (1733–1789), English surgeon and antiquary
William F. Barrett (1844–1925), English physicist
William Lewis Barrett (1847–1927), British flautist and music teacher
William N. Barrett (1855–1916), American politician from Oregon
William Emerson Barrett (1858–1906), U.S. Representative from Massachusetts
William H. Barrett (1866–1941), United States federal judge
William Alexander Barrett, English church composer and author of the 1891 songbook English Folk Songs; see "Fathom the Bowl"
William Daniel Barrett (1878–1953), New Zealand tribal leader, land court agent and trust board secretary
William Barrett (priest) (1880–1956), British-Australian Anglican Dean of Brisbane
William A. Barrett (1896–1976), U.S. Representative from Pennsylvania
William Edmund Barrett (1900–1986), American writer
William Barrett (philosopher) (1913–1992), American philosopher and critic
W. S. Barrett (1914–2001), English classical scholar
Bill Barrett (1929–2016), U.S. Representative from Nebraska

See also
Bill Barrett (disambiguation)
William Barratt (1823–1889), English convert to Mormonism
William Barratt (manufacturer) (1877–1939), British shoe manufacturer
William Cross Barratt (1862–1940), British Army and British Indian Army officer
William Barret ( 1579–1595), English divine
William Barret (died 1871), American businessman
William E. Berrett (1902–1993), writer and educator


text:
Žakanje è un comune della Croazia di 3.193 abitanti della regione di Karlovac.

Altri progetti

Comuni della regione di Karlovac


text:
Guy-Patrick Sainderichin est un scénariste français, né en 1950 à Piégut-Pluviers (Dordogne). Il est le scénariste principal et l'auteur des dialogues de la première saison de la série Engrenages (Canal Plus).

Pour la compagnie théâtrale L'In Quarto, il a co-écrit en 2014, avec la metteuse en scène Julie Duclos, la pièce Nos serments.

Son premier roman, Société Monte-Cristo, est paru en 2022 aux Éditions de l'Olivier.

Biographie

Guy-Patrick Sainderichin est le fils des journalistes Ginette et Pierre Sainderichin.

Diplômé de l'Idhec en 1975 ( promotion), il est cofondateur, avec Mireille Abramovici, Jean-Denis Bonan, Richard Copans et François Dupeyron, du collectif de cinéma militant d'extrême-gauche Cinélutte (1973-1976).

De 1976 à 1981, il est technicien de cinéma et de télévision, caméraman entre autres du film de Luc Moullet Genèse d'un repas (1978), assistant-caméraman à Vienne puis à Berlin pour les films d'opéra Le Couronnement de Poppée de Monteverdi, réalisé par Jean-Pierre Ponnelle (1979), et Falstaff de Verdi réalisé par  (1979). Il est ensuite journaliste et critique à Libération, pour les rubriques cinéma et théâtre (1982-1983), rédacteur aux Cahiers du cinéma, membre du comité de rédaction (1980-1983).

Il a également travaillé au Théâtre des Amandiers, alors dirigé par Catherine Tasca et Patrice Chéreau, et à la chaîne de télévision La Cinq.

Il est auteur ou coauteur pour la télévision d'épisodes de séries (Maigret, Navarro, Avocat d'office, Alice Nevers, le juge est une femme, Section de recherches) et de téléfilms policiers (La Bavure, Mort d'un gardien de la paix, Un flic pourri), ainsi que de la première saison de la série Engrenages. Au cinéma, il est le scénariste de Buisson ardent de Laurent Perrin (1987, Prix Jean-Vigo), et de L'Homme aux yeux d'argent de Pierre Granier-Deferre (1985).

Il apparaît dans plusieurs films d'Olivier Assayas, Désordre, L'Enfant de l'hiver, Irma Vep, dans trois films de Mia Hansen-Løve, Le Père de mes enfants (2009), Un amour de jeunesse (2011), L'Avenir (2016).

En 2014, il est co-auteur, avec la metteuse en scène Julie Duclos, de la pièce Nos serments, très librement inspirée du film de Jean Eustache, La Maman et la Putain, représentée en  et reprise en  au Théâtre de la Colline.

Il a publié en 2022 le roman Société Monte-Cristo (Éditions de l'Olivier) qui relate la naissance d'une organisation secrète de vengeurs altruistes.

Filmographie

Scénariste
 1985 : L'Homme aux yeux d'argent
 1987 : Buisson ardent
 1989 : À corps et à cris (TV)
 1994 : Mort d'un gardien de la paix (TV)
 1994 : La Bavure (TV)
 1996 : Maigret et le port des brumes, Série TV
 2005 : Engrenages (Spiral), Série TV : créateur

Acteur
 2009 : Le Père de mes enfants de Mia Hansen-Love
 2011 : Un amour de jeunesse de Mia Hansen-Love
 2016 : L'avenir de Mia Hansen-Love

Notes et références

Liens externes

 Guy-Patrick Sainderichin sur Colline.fr

Scénariste français de cinéma
Acteur français de cinéma
Étudiant de l'Institut des hautes études cinématographiques
Naissance en 1950
Naissance en Dordogne


text:
Little Amerricka is an amusement park located in Marshall, Wisconsin, United States. It features the  gauge Whiskey River Railway, a 1/3 size rail road with over  of track that begins at the amusement park and goes through trees, past the wildlife pond area, and across the Whiskey River. Passengers hear a whistle as they go through the tunnel, past the locomotive shops including roundhouse and turntable, over bridges and around a lake. Other attractions include 24 rides and an 18-hole miniature golf course.

The park is also the home of Merrick Light Railway Equipment, where 1/3 size steam, diesel, and car equipment are still built.

Attractions

Roller coasters

Other rides

See also

References

External links

Amusement parks in Wisconsin
Buildings and structures in Dane County, Wisconsin
Tourist attractions in Dane County, Wisconsin
1991 establishments in Wisconsin


text:
Simon Allen (born 5 September 1983) is a New Zealand cricketer. He played six List A matches for Wellington between 2007 and 2009. He was also part of New Zealand's squad for the 2002 Under-19 Cricket World Cup.

References

External links

1983 births
Living people
New Zealand cricketers
Wellington cricketers
Cricketers from Wellington City


text:
Троицкий — посёлок в Ичалковском районе Республики Мордовия России. Входит в состав Оброчинского сельского поселения.

История
Основан в 1923 году переселенцами из села Болдасево. В 1931 году состоял из 24 дворов.

Население

 Национальный состав
Согласно результатам переписи 2002 года, в национальной структуре населения мордва-эрзя составляли 73 %

Примечания

Населённые пункты Ичалковского района


text:
Art or Arthur Powell may refer to:

 Art Powell (wide receiver) (1937–2015), former American football wide receiver
 Art Powell (coach) (1884–1969), head coach of the Buffalo Bulls college basketball program, 1915–1943
 Arthur E. Powell (1882–1969), theosophist and author
 Arthur William Baden Powell (1901–1987), New Zealand malacologist, naturalist and palaeontologist
Spence Powell (1903–1970), Arthur Thomas (Spence) Powell
Peter Baden-Powell, 2nd Baron Baden-Powell (1913–1963), Arthur Robert Peter Baden-Powell
Baden Powell (politician) (1900–1955), Arthur Redvers Baden Powell

See also
Arthur Powell Davies


text:
(9496) Ockels is een planetoïde genoemd naar de Nederlandse astronaut Wubbo Ockels.

De planetoïde werd ontdekt op 26 maart 1971 door Cornelis Johannes van Houten, Ingrid van Houten-Groeneveld en Tom Gehrels. De planetoïde staat op 2,9186509 AE van de zon. De excentriciteit bedraagt 0,0498987. Hij staat 2,94884° van de ecliptica. De planetoïde heeft een magnitude van 13,6.

Externe link

Ockels


text:
El Comité Internacional de la Cruz Roja (CICR) es una  organización que tiene la misión exclusivamente humanitaria de proteger a las víctimas de la guerra y de la violencia interna, así como de prestarles asistencia. La sede del CICR se encuentra en Suiza, en la ciudad de Ginebra. Desde 1947, funciona en el edificio del antiguo Hotel Carlton; edificio que fuera construido en 1876 para albergar el Instituto Nacional de Educación "La Châtelaine", que era un importante internado escolar en el siglo XIX.  Este mismo edificio también fue la sede de la Organización Internacional del Trabajo desde 1920 a 1926.

En las situaciones de conflicto armado, dirige y coordina las actividades internacionales de socorro del Movimiento Internacional de la Cruz Roja y de la Media Luna Roja. Procura, asimismo, prevenir el sufrimiento mediante la promoción y el fortalecimiento del derecho y de los principios humanitarios universales. El CICR, nombre recibido posteriormente en 1876, se constituyó el 17 de febrero de 1863, como "Comité Internacional y Permanente de Socorro a los Militares Heridos en Tiempo de Guerra".

El Movimiento Internacional de la Cruz Roja y de la Media Luna Roja engloba a todas las organizaciones relacionadas con la Cruz Roja y la Media Luna Roja, que son:
 El Comité Internacional de la Cruz Roja (CICR).
 La Federación Internacional de Sociedades de la Cruz Roja y de la Media Luna Roja (FICR).
 Las Sociedades Nacionales de la Cruz Roja y la Media Luna Roja.

Organización del CICR
Los órganos directivos del CICR son:
 La Asamblea: compuesta por entre quince a veinticinco personas que son reclutadas por cooptación entre los ciudadanos suizos. Es la máxima autoridad del CICR y su presidente lo es también del CICR.
 El Consejo de la Asamblea: integrado por cinco miembros elegidos por la Asamblea y el presidente del CICR. Actúa entre las sesiones de la Asamblea y se encarga del enlace entre esta y la Directiva.
 La Directiva es el órgano ejecutivo del CICR. Está encargada de ejecutar las decisiones de la Asamblea y de la administración del CICR. Está integrada por el director general y otros tres directores, todos nombrados por la Asamblea.
La presidencia: compuesta por el presidente y el vicepresidente. El presidente representa a la organización en el ámbito internacional y también se ocupa de la cohesión interna. Recibe la ayuda del vicepresidente.
La Unidad de Auditoría Interna: órgano de control interno que supervisa de manera independiente y objetiva el desarrollo y la eficacia de la organización.

Según los estatutos del CICR, todos los integrantes de los órganos directivos deben ser ciudadanos suizos.

Fundadores
Los miembros Fundadores del CICR son:
 Gustave Moynier
 Henri Dunant
 Guillaume-Henri Dufour
 Louis Appia
 Théodore Maunoir

Presidentes del CICR

Han sido presidentes del CICR y de la Asamblea las siguientes personas:
 Guillaume-Henri Dufour (primer presidente y presidente honorario), 17 de febrero de 1863- 13 de marzo de 1964
 Gustave Moynier, 1864-1910.
 Gustave Ador, 1910-1928.
 Max Huber, 1928-1944
 Carl Burckhardt, 1944-1948.
 Paul Ruegger. 1948-1955.
 Léopold Boissier, 1955-1964.
 Samuel Gonard, 1964-1969.
 Marcel Naville, 1969-1974
 Eric Martin, 1974-1976.
 Alexandre Hay, 1976-1987.
 Cornelio Sommaruga, 1987-1999.
 Jakob Kellenberger, 2000-2012.
 Peter Maurer, 2012-2022
 Mirjana Spoljaric Egger 1 de octubre de 2022-presente

Premios y galardones
 El Comité Internacional de la Cruz Roja recibió el Premio Nobel de la Paz en 1901, 1917, 1944 y 1963. El de 1901 fue para el creador de la organización fruto de sus esfuerzos para ayudar a los soldados a no sufrir después de los conflictos. El premio de 1917 se lo dieron principalmente por el transporte de soldados heridos a su país de origen a través de Suiza. En 1944 el Comité Internacional de la Cruz Roja recibió el Premio Nobel por su gran cantidad de actividades humanitarias y sus servicios a los prisioneros de guerra. Finalmente el último premio recibido por esta organización fue el de 1963 en conjunto con la Liga de Sociedades de la Cruz Roja en reconocimiento a sus servicios humanitarios prestados durante los primeros cien años de su fundación.

 También recibió el Premio Balzan en 1996.

 Y en 2013, recibió el Premio Internacional Jaime Brunet a la promoción de los derechos humanos.

Referencias

Enlaces externos

 Comité Internacional de la Cruz Roja, sitio web oficial.

Cruz Roja
Derecho internacional humanitario
Consecuencias de la guerra
Premios Jaime Brunet
Laureados con el Premio Nobel de la Paz
Laureados con el Premio Nobel 1917
Laureados con el Premio Nobel 1944
Laureados con el Premio Nobel 1963


text:
Gorybia simplicior är en skalbaggsart som först beskrevs av Bates 1870.  Gorybia simplicior ingår i släktet Gorybia och familjen långhorningar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Långhorningar
simplicior


text:
Bert Kaempfert, född den 16 oktober 1923 i Hamburg, Tyskland, död den 21 juni 1980 på Mallorca (efter en stroke), var en tysk orkesterledare och kompositör. Han är kanske mest känd för att vara kompositör till Frank Sinatras hit "Strangers in the Night" från 1966. Kaempfert har också komponerat den i Sverige välbekanta signaturmelodin till TV-frågesporten Vi i femman, "A Swingin' Safari" och outro till Vetenskapens värld, "Afrikaan beat".

Biografi
Kaempfert föddes i stadsdelen Barmbek och började spela piano vid sex års ålder. Vid musikskolan studerade han piano, klarinett, saxofon och dragspel. Under andra världskriget var han stationerad i Danmark i en av Wehrmachts musikkårer. I Danmark förälskade han sig i en danska, med vilken han fick äldsta dottern Renate. Han satt senare i krigsfångenskap, där han startade sitt första storband, Pik Ass. Efter frisläppandet började han turnera med Pik Ass på brittiska officersklubbar i norra Tyskland. Nu inledde han sin karriär som orkesterledare och dirigent. Han träffade sin fru, Hannelore Winkler, som han gifte sig med 1946 och fick döttrarna Marion och Doris med.

Sin första hit fick Kaempfert, med sin orkester, med "Wonderland by Night", 1960. Sedan följde två decennier av inspelningar (Rahlstedt Studio, Hamburg med Peter Klemt som tekniker) och några få turnéer, till exempel Royal Albert Hall i London, 1974. Det var också många andra artister som gjorde hans melodier kända (Brenda Lee, Al Martino, Nat King Cole, Tony Bennett, Sammy Davis, Jr., Wayne Newton, Shirley Bassey, Johnny Mathis, Dean Martin, Pat Boone m.fl.).

1961 medverkade han till att Beatles fick göra sin första kommersiella inspelning, när de sjöng bakgrundssången och kompade till Tony Sheridans inspelningar av till exempel "My Bonnie" och "When the Saints Go Marching In". The Beatles fick också göra sin första egna inspelningar - "Ain't She Sweet" med John Lennon som försångare och den instrumentala "Cry for a Shadow", skriven av Lennon och George Harrison.

Den 21 juni 1980 drabbades Bert Kaempfert av en stroke i sitt hem på Mallorca och dog strax därefter, endast 56 år gammal.

Födda 1923
Avlidna 1980
Tyska kompositörer
Tyska orkesterledare
Män


text:
Pteridiner är en grupp aromatiska, kväveinnehållande heterocykler som kan betraktas som derivat av pteridin.

Egenskaper
En pteridin innehåller en mängd olika sammansättningar på sin heterocykliska struktur. Pteriner och flaviner är klasser av substituerade pteridiner som har viktig biologisk aktivitet. Pteridin, är en prekursor i syntesen av dihydrofolsyra i många mikroorganismer. Pteridin och 4-aminobensoesyra konverterar genom enzymet dihydropteroate syntetas till dihydrofolsyra i närvaro av glutamat. Enzymet dihydropteroate syntetas inhiberas av sulfonamidantibiotika.

Förekomst
Vissa pigment hos insekter, fiskar och reptiler utgörs av pteridiner, t. ex. leukopterin och xantopterin i vingarna hos kål- respektive citronfjäril. Pteridinskelett finns även i vitaminet folsyra.

Källor

Bra Böckers lexikon, 1979

Externa länkar
http://www.jbc.org/content/242/4/565.full.pdf

Kväveföreningar
Pteridiner
Biologiska pigment


text:
Dušan Silni (), IV. István Uroš szerb cár (Dušan Silni, azaz Dusán a hatalmas) nevét felvett szerb félkatonai alakulat volt, amely részt vett a horvátországi háborúban. Az egységet a Szerb Megújhodási Mozgalom nevű párt tagjai alkották. Mirko Jović, az SNO elnöke a párt nevében önkénteseket gyűjtött, és kiküldte őket a harcterekre.

Folyamatban van az a per 1991-ben a szerémségi Hosszúlovász községben 70 civil meggyilkolása ügyében indítottak az egység tagjai ellen. 2012. június 26-án a belgrádi Legfelsőbb Bíróság Háborús Bűnügyi Osztálya a Jugoszláv Néphadsereg és a Dušan Silni félkatonai egység tizennégy tagját összesen 128 év börtönbüntetésre ítélte, de 2014. január 9-én a Fellebbviteli Bíróság Belgrádban hatályon kívül helyezte az ítéletet, és elrendelte a hosszúlovászi bűncselekmények ügyében indított per újratárgyalását.

Jegyzetek

Fordítás

Katonai egység


text:
Plagiostenopterina gemina är en tvåvingeart som först beskrevs av Seguy 1933.  Plagiostenopterina gemina ingår i släktet Plagiostenopterina och familjen bredmunsflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Bredmunsflugor
gemina


text:
Gardelegen (Hansestadt Gardelegen) – miasto w Niemczech, w kraju związkowym Saksonia-Anhalt w powiecie Altmarkkreis Salzwedel.

Historia
Powstało w X wieku, pierwsze wzmianki z 1196.

13 kwietnia 1945 jednostka SS prowadząca więźniów w marszu śmierci ze wschodu, natknęła się na amerykańskie czołówki i w związku z tym, postanowiła pozbyć się więźniów. Pomagały im w tym jednostki pomocnicze, Volksturm i Hitlerjugend. 1016 więźniów, z czego największą grupę stanowili Polacy, zostało spalonych żywcem, bądź rozstrzelanych (zbrodnia w Gardelegen). 15 kwietnia 1945 żołnierze posuwającej się na wschód 102. Dywizji Piechoty 9. Armii Stanów Zjednoczonych odkryli miejsce zbrodni i zmusili miejscową ludność do wykopania grobów i pochowania pomordowanych.

1 stycznia 2010 miasto zostało powiększone o gminy Jeseritz, Potzehne, Roxförde, Wannefeld, Wiepke i Zichtau.

31 grudnia 2010 w wyniku reformy administracyjnej rozwiązano wspólnotę administracyjną Südliche Altmark, której siedziba znajdowała się w Gardelegen, a gminy należące do tej wspólnoty: Breitenfeld, Dannefeld, Estedt, Hottendorf, Jävenitz, Jeggau, Jerchel, Kassieck, Köckte, Letzlingen, Lindstedt, Mieste, Miesterhorst, Peckfitz, Sachau, Seethen, Sichau i Solpke włączono do miasta.

Transport
W mieście znajduje się stacja kolejowa Gardelegen.

Współpraca
Miejscowości partnerskie:
  Darłowo, Polska
  Dumfries, Wielka Brytania
  Gifhorn, Dolna Saksonia
  Waltrop, Nadrenia Północna-Westfalia

Przypisy

Bibliografia
 Statistische Landesamt Sachsen-Anhalt, Halle (Saale), 2009

Miasta w Saksonii-Anhalcie
Altmarkkreis Salzwedel


text:
Gisela da Suábia (11 de novembro de 990 — Palácio Imperial de Goslar, 15 de fevereiro de 1043) foi rainha consorte da Germânia e imperatriz do Sacro Império Romano-Germânico como esposa de Conrado II do Sacro Império Romano-Germânico.

Família
Ela era a filha do duque Hermano II da Suábia e de Gerberga da Borgonha. Seus avós paternos eram Conrado I da Suábia e Richlinda da Suábia. Seus avós maternos eram Conrado I da Borgonha e Matilde de França, filha do rei Luís IV de França.

Biografia
Primeiramente, casou-se com Bruno I, conde de Brunswick em torno do ano 1000. Entre 1003 e 1005, uniu-se a Ernesto I, duque da Suábia, que herdou o Ducado da Suábia a partir da morte do irmão de Gisela, Hermano III, duque da Suábia, que não tinha filhos. Após a morte do marido em 1015, ela agiu como regente para o seu filho Ernesto II, duque da Suábia. Entretanto, com o protesto de que a nobre compartilhava um parentesco muito próximo com seu marido, ela foi removida da regência.

Em 1016, seu terceiro e último marido foi Conrado II, que se tornou Imperador do Sacro Império Romano-Germânico em 1027. Aribo, arcebispo de Mainz se recusou a coroá-la, dizendo que o casal era muito próximo em sangue. Treze dias após a coroação do novo Imperador, Pilgrim, arcebispo de Colônia coroou Gisela Rainha da Germânia na Catedral de Colônia.

Ela participava de conselhos reais e concílios da igreja e fez com que seu parente Rodolfo III da Borgonha transferisse seus estados para  Conrado.

Após a morte de seu cunhado Frederico II, da Alta Lorena, marido de sua irmã Matilde da Suábia, suas duas filhas, Beatriz de Bar e Sofia de Bar, viveram com a tia Imperatriz.

Em 1038, a viúva e seu filho Henrique III, Sacro Imperador Romano-Germânico, lideraram a procissão em honra do monarca falecido.

Morreu de disenteria no Palácio Imperial de Goslar em 1043. Está enterrada na Catedral de Speyer, onde sua tumba foi aberta em 1900 revelando seu corpo mumificado de 1,72 metros de altura, e seu cabelo loiro.

Filhos
Com Bruno de Brunswick, Gisela teve os seguintes filhos:
 Liodulfo da Frísia (c. 1003 – 23 de abril de 1038). Casado com Gertrudes de Egisheim. Com descendência;
 um filho;
 duas filhas.

Com Ernesto I da Suábia teve os seguintes filhos:
 Ernesto II, duque da Suábia (c. 1010 – 17 de agosto de 1030). Sem descendência;
 Hermano IV, duque da Suábia (c. 1015 – 28 de julho de 1038). Casado com Adelaide de Susa. Sem descendência.

Com Conrado II teve os seguintes filhos:
 Henrique III, Sacro Imperador Romano-germânico (28 de outubro de 1017 – 5 de outubro de 1056). Casado primeiramente com Gunhilda da Dinamarca, com quem teve uma filha, Beatriz, abadessa de Quedlimburgo da Abadia de Quedlimburgo. Em seguida, sua segunda esposa Inês da Aquitânia lhe deu vários filhos, entre eles seu sucessor Henrique IV;
 Matilda da Francônia (c. 1027 – janeiro de 1034). Foi  noiva de Henrique I de França, mas morreu antes do casamento. Está enterrada na Catedral de Worms;
 Beatriz (c. 1030 – 26 de setembro de 1036).

Ancestrais

Imperatrizes do Sacro Império Romano
Dinastia saliana
Rainhas da Germânia
Rainhas da Itália
Mulheres da Alemanha medieval
Regentes da Alemanha
Duquesas da Suábia
Mulheres do século X
Mulheres do século XI
Sepultados na Catedral de Speyer
Rainhas católicas


text:
Hanns Peter Euler (* 10. August 1941 in Schweinfurt, Bayern) ist ein deutscher, in Österreich lebender Soziologe und Betriebswirt.

Leben
Hanns Peter Euler studierte zwischen 1961 und 1966 technische Betriebswirtschaft an der Universität Karlsruhe und promovierte 1972 zum Dr. rer. pol. an der dort ansässigen Fakultät für Geistes- und Sozialwissenschaften, wo er zwischen 1979 und 1982 eine Professur für Arbeits-, Industrie- und Betriebssoziologie innehatte.

Ab Dezember 1982 war er ordentlicher Professor an der zum Institut für Soziologie gehörenden Abteilung für Wirtschaftssoziologie und Stadt- und Regionalforschung der Johannes Kepler Universität Linz. Hanns Peter Euler gilt in manchen Kreisen als Organisationspsychologe, da die Abgrenzung zwischen Soziologie und Psychologie nicht immer eindeutig ist. Bekannt ist Hanns Peter Euler insbesondere für seine Studien zur Konfliktumleitung. Am 30. September 2009 emeritierte Euler als ordentlicher Universitätsprofessor an der JKU Linz.

Zu einer seiner Schriften abseits der Soziologie gehört ein Aufsatz über August Euler, dessen Enkel er ist.

Schriften
 Arbeitskonflikt und Leistungsrestriktion im Industriebetrieb. Bertelsmann Universitätsverlag, Düsseldorf 1973, . (Studien zur Sozialwissenschaft, 6)
 Das Konfliktpotential industrieller Arbeitsstrukturen – Analyse der technischen und sozialen Ursachen. Westdeutscher Verlag, Opladen 1977, ISBN 3-531-11407-7. (Studien zur Sozialwissenschaft, 12)

Weblinks

 Webseite über Hanns Peter Euler (Johannes Kepler Universität Linz)

Soziologe (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Universität Linz)
Hochschullehrer (Karlsruher Institut für Technologie)
Deutscher
Österreicher
Geboren 1941
Mann


text:
Dolerophyle nerisaria är en fjärilsart som beskrevs av Walker 1860. Dolerophyle nerisaria ingår i släktet Dolerophyle och familjen mätare. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Mätare
nerisaria


text:
The 1993–94 NBA season was the Nuggets' 18th season in the National Basketball Association, and 27th season as a franchise. The Nuggets had the ninth pick in the 1993 NBA draft, and selected Rodney Rogers out of Wake Forest University. During the off-season, the team acquired Brian Williams from the Orlando Magic, then during the first month of the regular season, they traded Mark Macon and Marcus Liberty to the Detroit Pistons in exchange for All-Star guard Alvin Robertson. However, Robertson never played for the Nuggets due to a back injury, and was out for the entire season. The Nuggets played around .500 all season long with a 22–25 record at the All-Star break, and finished fourth in the Midwest Division with a 42–40 record and made the playoffs for the first time in 4 years. The Nuggets qualified for the playoffs as the #8 seed in the Western Conference.

Last season's Most Improved Player Mahmoud Abdul-Rauf led the team in scoring with 18.0 points per game, while second-year star LaPhonso Ellis averaged 15.4 points and 8.6 rebounds per game, and Dikembe Mutombo averaged 12.0 points, 11.8 rebounds and 4.1 blocks per game. In addition, Reggie Williams provided the team with 13.0 points and 1.4 steals per game, while second-year guard Bryant Stith contributed 12.5 points and 1.4 steals per game, and sixth man Robert Pack provided with 9.6 points and 5.4 assists per game off the bench. Mutombo also finished in third place in Defensive Player of the Year voting.

The Western Conference First Round saw the Nuggets matched up with the Seattle SuperSonics. The Sonics had posted a league best 63–19 record, as the Nuggets lost the first two games of the series. Upon arriving in Denver, the Nuggets used the shot blocking presence of Mutombo to match up with the Sonics. Along with career performances by Pack, Reggie Williams and Brian Williams, the Nuggets evened the series. The series went back to Seattle for the 5th game. The Nuggets rallied to tie the game and force overtime. The Nuggets would emerge with a 4-point victory by the score of 98–94, and became the first 8th-seeded team to beat a #1 seed. An on-court camera featured Mutombo, in jubilation on his back holding the ball after the buzzer.

In the Western Conference Semi-finals, the Nuggets dropped their first 3 games to the 5th-seeded Utah Jazz. Despite the threat of elimination, the Nuggets would rally to win the next 3 games and force a game seven. The postseason run would end as they lost 91–81. Following the season, Robertson was released to free agency.

For the season, the Nuggets revealed a new primary logo of a snowcapped mountain over the team name in gold, and changed their uniforms adding dark navy blue, gold and dark red to their color scheme. The new logo and uniforms both remained in use until 2003, while the basic design of the logo lasted until 2018.

Draft picks

Roster

Roster Notes
 Shooting guard Alvin Robertson missed the entire season due to a back injury, and never played for the Nuggets.

Regular season

Season standings

z – clinched division title
y – clinched division title
x – clinched playoff spot

Record vs. opponents

Game log

Regular season

|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 1
| November 5, 1993
| @ Sacramento
| L 100–109
|
|
|
| ARCO Arena
| 0–1
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 2
| November 7, 1993
| L.A. Clippers
| W 99–97
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 1–1
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 3
| November 9, 1993
| @ Seattle
| L 86–118
|
|
|
| Seattle Center Coliseum
| 1–2
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 4
| November 12, 1993
| @ L.A. Lakers
| W 113–84
|
|
|
| Great Western Forum
| 2–2
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 5
| November 13, 1993
| Golden State
| L 98–106
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 2–3
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 6
| November 16, 1993
| San Antonio
| L 74–86
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 2–4
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 7
| November 18, 1993
| Cleveland
| W 100–93
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 3–4
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 8
| November 20, 1993
| @ Minnesota
| W 90–89
|
|
|
| Target Center
| 4–4
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 9
| November 23, 1993
| @ Portland
| L 94–109
|
|
|
| Memorial Coliseum
| 4–5
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 10
| November 24, 1993
| @ Phoenix
| L 97–130
|
|
|
| America West Arena
| 4–6
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 11
| November 26, 1993
| Portland
| W 112–101
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 5–6
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 12
| November 27, 1993
| New Jersey
| W 111–89
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 6–6
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 13
| November 30, 1993
| @ Utah
| L 92–103
|
|
|
| Delta Center
| 6–7

|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 14
| December 3, 1993
| Charlotte
| W 102–94
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 7–7
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 15
| December 5, 1993
| Dallas
| W 115–110
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 8–7
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 16
| December 7, 1993
| @ Golden State
| L 90–95
|
|
|
| Oakland-Alameda County Coliseum Arena
| 8–8
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 17
| December 10, 1993
| Utah
| W 107–98
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 9–8
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 18
| December 11, 1993
| @ San Antonio
| L 100–105
|
|
|
| Alamodome
| 9–9
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 19
| December 14, 1993
| @ New York
| L 84–93
|
|
|
| Madison Square Garden
| 9–10
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 20
| December 15, 1993
| @ Philadelphia
| L 93–101
|
|
|
| The Spectrum
| 9–11
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 21
| December 17, 1993
| @ Charlotte
| L 96–99
|
|
|
| Charlotte Coliseum
| 9–12
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 22
| December 18, 1993
| @ Atlanta
| L 96–102
|
|
|
| The Omni
| 9–13
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 23
| December 21, 1993
| Phoenix
| W 121–95
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 10–13
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 24
| December 23, 1993
| @ Houston
| W 106–93
|
|
|
| The Summit
| 11–13
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 25
| December 26, 1993
| Minnesota
| W 100–97
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 12–13
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 26
| December 28, 1993
| @ Dallas
| W 97–85
|
|
|
| Reunion Arena
| 13–13
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 27
| December 30, 1993
| Golden State
| W 101–96
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 14–13

|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 28
| January 2, 1994
| Philadelphia
| L 80–96
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 14–14
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 29
| January 4, 1994
| L.A. Lakers
| L 118–119
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 14–15
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 30
| January 5, 1994
| @ Minnesota
| L 95–109
|
|
|
| Target Center
| 14–16
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 31
| January 7, 1994
| San Antonio
| L 76–84
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 14–17
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 32
| January 8, 1994
| Sacramento
| W 104–98
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 15–17
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 33
| January 11, 1994
| @ Detroit
| W 94–86
|
|
|
| The Palace of Auburn Hills
| 16–17
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 34
| January 12, 1994
| @ Indiana
| L 96–107
|
|
|
| Market Square Arena
| 16–18
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 35
| January 14, 1994
| @ New Jersey
| L 96–103
|
|
|
| Brendan Byrne Arena
| 16–19
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 36
| January 16, 1994
| @ Boston
| L 100–105
|
|
|
| Boston Garden
| 16–20
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 37
| January 18, 1994
| Portland
| L 103–104 (OT)
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 17–20
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 38
| January 20, 1994
| Houston
| W 111–106 (2OT)
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 17–21
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 39
| January 22, 1994
| Seattle
| W 98–91
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 18–21
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 40
| January 27, 1994
| Indiana
| W 113–106
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 19–21
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 41
| January 29, 1994
| Detroit
| W 129–110
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 20–21

|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 42
| February 1, 1994
| Chicago
| L 98–118
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 20–22
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 43
| February 2, 1994
| @ Golden State
| L 84–97
|
|
|
| Oakland-Alameda County Coliseum Arena
| 20–23
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 44
| February 4, 1994
| @ Sacramento
| W 108–83
|
|
|
| ARCO Arena
| 21–23
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 45
| February 6, 1994
| Dallas
| W 99–89
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 22–23
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 46
| February 8, 1994
| Utah
| L 95–96
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 22–24
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 47
| February 10, 1994
| @ San Antonio
| L 87–94
|
|
|
| Alamodome
| 22–25
|- align="center"
|colspan="9" bgcolor="#bbcaff"|All-Star Break
|- style="background:#cfc;"
|- bgcolor="#bbffbb"
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 48
| February 15, 1994
| @ Cleveland
| L 99–111
|
|
|
| Richfield Coliseum
| 22–26
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 49
| February 16, 1994
| @ Milwaukee
| W 107–95
|
|
|
| Bradley Center
| 23–26
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 50
| February 18, 1994
| @ Chicago
| W 109–84
|
|
|
| Chicago Stadium
| 24–26
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 51
| February 20, 1994
| Atlanta
| W 97–92
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 25–26
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 52
| February 22, 1994
| @ Houston
| L 97–98
|
|
|
| The Summit
| 25–27
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 53
| February 23, 1994
| Boston
| W 102–94
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 26–27
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 54
| February 25, 1994
| New York
| W 102–94
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 27–27
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 55
| February 27, 1994
| @ Portland
| L 97–104
|
|
|
| Memorial Coliseum
| 27–28

|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 56
| March 4, 1994
| Orlando
| W 98–89
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 28–28
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 57
| March 6, 1994
| Minnesota
| W 117–97
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 29–28
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 58
| March 8, 1994
| @ Orlando
| L 88–95
|
|
|
| Orlando Arena
| 29–29
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 59
| March 9, 1994
| @ Miami
| L 80–102
|
|
|
| Miami Arena
| 29–30
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 60
| March 11, 1994
| @ Washington
| L 93–100
|
|
|
| USAir Arena
| 29–31
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 61
| March 14, 1994
| San Antonio
| W 116–88
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 30–31
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 62
| March 17, 1994
| @ L.A. Clippers
| W 102–99
|
|
|
| Los Angeles Memorial Sports Arena
| 31–31
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 63
| March 18, 1994
| Sacramento
| L 103–115
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 31–32
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 64
| March 20, 1994
| Washington
| W 132–99
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 32–32
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 65
| March 22, 1994
| Milwaukee
| W 108–94
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 33–32
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 66
| March 24, 1994
| Miami
| W 113–101
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 34–32
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 67
| March 26, 1994
| Dallas
| W 112–101
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 35–32
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 68
| March 28, 1994
| @ Seattle
| L 97–111
|
|
|
| Seattle Center Coliseum
| 35–33

|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 69
| April 2, 1994
| @ Utah
| L 91–101
|
|
|
| Delta Center
| 35–34
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 70
| April 3, 1994
| @ Phoenix
| L 98–108
|
|
|
| America West Arena
| 35–35
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 71
| April 5, 1994
| L.A. Clippers
| L 91–92
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 35–36
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 72
| April 7, 1994
| Seattle
| W 104–90
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 36–36
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 73
| April 8, 1994
| @ L.A. Lakers
| W 112–99
|
|
|
| Great Western Forum
| 37–36
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 74
| April 10, 1994
| Houston
| L 92–93
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 37–37
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 75
| April 12, 1994
| Phoenix
| L 102–107
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 37–38
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 76
| April 13, 1994
| @ San Antonio
| W 83–78
|
|
|
| Alamodome
| 38–38
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 77
| April 15, 1994
| @ Dallas
| L 97–99
|
|
|
| Reunion Arena
| 38–39
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 78
| April 17, 1994
| @ Minnesota
| W 99–88
|
|
|
| Target Center
| 39–39
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 79
| April 19, 1994
| L.A. Lakers
| W 105–98
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 40–39
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 80
| April 20, 1994
| @ L.A. Clippers
| W 100–85
|
|
|
| Los Angeles Memorial Sports Arena
| 41–39
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 81
| April 22, 1994
| Utah
| L 106–113
|
|
|
| McNichols Sports Arena
| 41–40
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 82
| April 24, 1994
| @ Houston
| W 115–107
|
|
|
| The Summit
| 42–40

Playoffs

|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 1
| April 28, 1994
| @ Seattle
| L 82–106
| Bison Dele (15)
| Dikembe Mutombo (9)
| Robert Pack (4)
| Seattle Center Coliseum14,813
| 0–1
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 2
| April 30, 1994
| @ Seattle
| L 87–97
| LaPhonso Ellis (18)
| Ellis, Dele (10)
| Dikembe Mutombo (5)
| Seattle Center Coliseum14,813
| 0–2
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 3
| May 2, 1994
| Seattle
| W 110–93
| Reggie Williams (31)
| Dikembe Mutombo (13)
| Reggie Williams (8)
| McNichols Sports Arena17,171
| 1–2
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 4
| May 5, 1994
| Seattle
| W 94–85 (OT)
| LaPhonso Ellis (27)
| LaPhonso Ellis (17)
| Reggie Williams (6)
| McNichols Sports Arena17,171
| 2–2
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 5
| May 7, 1994
| @ Seattle
| W 98–94 (OT)
| Robert Pack (23)
| Bison Dele (19)
| Reggie Williams (5)
| Seattle Center Coliseum14,813
| 3–2
|-

|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 1
| May 10, 1994
| @ Utah
| L 91–100
| Dikembe Mutombo (20)
| LaPhonso Ellis (12)
| Mahmoud Abdul-Rauf (5)
| Delta Center19,911
| 0–1
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 2
| May 12, 1994
| @ Utah
| L 94–104
| Mahmoud Abdul-Rauf (23)
| Dikembe Mutombo (13)
| Robert Pack (6)
| Delta Center19,911
| 0–2
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 3
| May 14, 1994
| Utah
| L 109–111 (OT)
| LaPhonso Ellis (25)
| Dikembe Mutombo (13)
| Robert Pack (8)
| McNichols Sports Arena17,171
| 0–3
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 4
| May 15, 1994
| Utah
| W 83–82
| Reggie Williams (21)
| Dikembe Mutombo (11)
| Mahmoud Abdul-Rauf (6)
| McNichols Sports Arena17,171
| 1–3
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 5
| May 17, 1994
| @ Utah
| W 109–101 (2OT)
| Stith, Abdul-Rauf (22)
| LaPhonso Ellis (11)
| Robert Pack (7)
| Delta Center19,911
| 2–3
|- align="center" bgcolor="#ccffcc"
| 6
| May 19, 1994
| Utah
| W 94–91
| Dikembe Mutombo (23)
| Dikembe Mutombo (12)
| three players tied (2)
| McNichols Sports Arena17,171
| 3–3
|- align="center" bgcolor="#ffcccc"
| 7
| May 21, 1994
| @ Utah
| L 81–91
| Reggie Williams (17)
| Dikembe Mutombo (17)
| Robert Pack (3)
| Delta Center19,911
| 3–4
|-

Playoffs

West First Round

(1) Seattle SuperSonics vs. (8) Denver Nuggets: Nuggets win series 3-2
 Game 1 @ Seattle Center Coliseum, Seattle (April 28): Seattle 106, Denver 82
 Game 2 @ Seattle Center Coliseum, Seattle (April 30): Seattle 97, Denver 87
 Game 3 @ McNichols Sports Arena, Denver (May 2): Denver 110, Seattle 93
 Game 4 @ McNichols Sports Arena, Denver (May 5): Denver 94, Seattle 85 (OT)
 Game 5 @ Seattle Center Coliseum, Seattle (May 7): Denver 98, Seattle 94 (OT)

Last Playoff Meeting: 1988 Western Conference First Round (Denver won 3-2)

West Conference Semi-finals

(5) Utah Jazz vs. (8) Denver Nuggets: Jazz win series 4-3
 Game 1 @ Delta Center, Salt Lake City (May 10): Utah 100, Denver 91
 Game 2 @ Delta Center, Salt Lake City (May 12): Utah 104, Denver 94
 Game 3 @ McNichols Sports Arena, Denver (May 14): Utah 111, Denver 109 (OT)
 Game 4 @ McNichols Sports Arena, Denver (May 15): Denver 83, Utah 82
 Game 5 @ Delta Center, Salt Lake City (May 17): Denver 109, Utah 101 (2OT)
 Game 6 @ McNichols Sports Arena, Denver (May 19): Denver 94, Utah 91
 Game 7 @ Delta Center, Salt Lake City (May 21): Utah 91, Denver 81

Last Playoff Meeting: 1985 Western Conference Semi-finals (Denver won 4-1)

Player statistics

Regular season

Playoffs

Player Statistics Citation:

Transactions

References

 Nuggets on Basketball Reference

Denver Nuggets seasons
Denver Nuggets season
Denver Nuggets season
Denver Nug


text:
Ieșeanul este un ziar săptămânal din Iași, deținut de trustul de presă Publimedia, parte a grupului Media Pro. Ziarul a fost lansat în martie 2002 sub conducerea lui Gabriel Gachi, director editorial, și Sorin Simon - redactor șef. Din echipa inițială au mai făcut parte Ioan Milica, Sorin Semeniuc, Violeta Cincu și Silvia Craus. Tirajul ziarului s-a situat în perioada martie 2002-martie 2005 la peste 7.000 de exemplare pe editie, înregistrând ulterior un trend descendent.

În iunie 2009, din motive financiare, pe fondul crizei economice, Publimedia a decis renunțarea la ediția tipărită a ziarului Ieșeanul, păstrând varianta online.
În intervalul ianuarie-martie 2009, Ieșeanul a avut, în medie, un tiraj de 4.183 de exemplare, cu 2.628 de exemplare vândute.

Note

Legături externe
 ieseanul.gandul.info - Site web oficial
 www.ieseanul.ro - Site web oficial
 old.ieseanul.ro  - Site web vechi

Ziare locale din România
Presa din Iași
Publimedia


text:
This is a list of colonial governors of the South Carolina from 1670 to 1775. Until the beginning of the American Revolution in 1775, South Carolina was a colony of Great Britain. South Carolina was named in honor of King Charles I of England, who first formed the English colony, with Carolus being Latin for "Charles".

Proprietary period (1670–1719)

Governors of the Proprietary Period were appointed either by the Proprietors or the Grand Council convening in Charles Town. In 1663, Charles II granted the land to eight Lords Proprietors in return for their financial and political assistance in restoring him to the throne in 1660.

Royal period (1719–1776)

Governors of the Royal Period were appointed by the monarch in name but were selected by the British government under the control of the Board of Trade. Governors served as a viceroy to the British monarch. The governor could appoint provincial officials or suspend their offices on his own authority, except those offices named above that were also appointed by the crown. Legislative bills required royal assent from the governor and could be rejected; he could prorogue or dissolve the Commons House of Assembly on his own authority.

References

See also
List of governors of South Carolina
List of colonial governors of North Carolina
Province of Carolina
Province of South Carolina

Lists of American colonial governors
Colonial United States (British)


text:
О Ён Су (; ) — южнокорейский актёр. Наиболее известен как исполнитель ведущих ролей в фильме Ким Ки Дука «Весна, лето, осень, зима… и снова весна» и сериале «Игра в кальмара», за игру в котором он был удостоен премии «Золотой глобус» (лучшая мужская роль второго плана в сериале или телефильме). С наградой актера поздравил президент Южной Кореи Мун Чжэ Ин.

Творческий путь
О Ён Су родился в окрестностях города Кэсон, который после разделения корейского полуострова первоначально отошёл Южной Корее, но по итогам Корейской войны перешёл под контроль Северной Кореи. Отец О Ён Су погиб на этой войне, а семья бежала южнее и обосновалась в городе Пхаджу, где и прошло детство актёра. Несмотря на бедность семьи, О Ён Су смог окончить Высшую школу искусств университета Чунан, расположенную в Ансоне, и дебютировал на театральной сцене в 1967 году.

Несмотря на то, что даже в Корее широкому зрителю О Ён Су не был известен до выхода сериала «Игра в кальмара», он считается одним из старейшин южнокорейского театра, исполнившим более 200 ролей; в частности, предложение сняться в «Игре в кальмара» поступило к нему во время его выступления в одной из главных ролей в спектакле по пьесе Фридриха Дюрренмата «Визит старой дамы».

В кинематографе О Ён Су дебютировал только в 2002 году, сыграв в комедии «Маленький монах» одну из главных ролей — оставшегося в заброшенном монастыре настоятеля, который пытается спасти от соблазнов этого мира двух своих послушников. Следующая киноработа — съёмки в культовой картине Ким Ки Дука «Весна, лето, осень, зима… и снова весна», которая принесла уже немолодому актёру известность среди профессионалов. В метафоричной ленте, наполненной глубокими смыслами, О Ён Су сыграл одного из монахов. Далее фильмография артиста пополнилась сериалами «Великая королева Сондок» и «Бог войны», а также фильмом «Приглашение».

Cнова об О Ён Су заговорили в 2021 году после выхода сериала Netflix «Игра в кальмара», в котором он сыграл 76-летнего старика О Иль Нама, у которого диагностирована последняя стадия рака головного мозга. Он говорит, что не хочет ждать смерти дома, поэтому и пришёл на состязания. Пожилого мужчину под номером 001 остальные участники воспринимают как слабое звено и не хотят брать в команду. После выхода телесериала «Игра в кальмара» О Ён Су предложили стать «лицом» сети закусочных Kkanbu Chicken, специализирующейся на жареной курице (также это блюдо фигурировало в сериале), но актёр отклонил это предложение.

Уголовное преследование
25 ноября 2022 года прокуратура Сувона объявила, что О Ён Су было предъявлено обвинение в сексуальных домогательствах, связанных с инцидентом в 2017 года. Расследование по данному делу полиция вела ещё в 2021 году, но тогда дело было закрыто. Теперь по просьбе потерпевшей возобновила расследование прокуратура.

Примечания

Ссылки

Актёры Республики Корея


text:
Judicael (el nom apareix com Judicael ap Hoel, Iudicael, Judicaël, Judhaël, Judhael, Judhel, Juhel, Jézéquel, Jezekel, Jezekael, Jekel, Jezekelig, Jikael, Jikel, Gicquel, Giquel, Gaël i Gaëlle) nascut vers 590 - mort el 16 o 17 de desembre del 658) fou un sant bretó, fill del rei Judael (Judhaël) de Domnònia i de la reina Pritelle. Era rei de Domnònia al segle VII.

Biografia
Va néixer vers l'any 590 i era el fill gran de Judael (Judhaël), rei de Domnònia i de la reina Pritella, filla gran d'Ausoc, príncep del comtat de Léon. Era el gran de quinze germans i una germana uns quants dels quals estan incloses a la llista de sants bretons, destacant sant Josse. A la mort del seu pare vers el 605, encara que era el gran i hereu, va preferir retirar-se al monestir de Saint-Jean de Gaël que havia construït poc abans sant Méen, i va abdicar la corona en favor del seu germà Judoc (o Josse). Aquest també va abraçar la vida monàstica i Judicael va haver de sortir del monestir per agafar el tron del regne de Domnònia. Durant 20 anys va governar el regne amb autoritat i saviesa. Després de casar-se amb Morona el 630 (de la que va tenir un fill conegut com a Gradlon Flam), fou coronat el 632 i fou amb sant Eloi a l'origen del tractat de 636 signat a Clichy donant al rei Dagobert I dels francs la sobirania de la Bretanya. Vers el 640 es va retirar altre cop a un monestir a Gaël (es diu que al monestir de Paimpont que havia fundat), i hauria mort la nit del 16 al 17 de desembre del 658. Fou enterrat al costat del seu mestre sant Méen.

Posteritat
Els seus hereus naturals foren els seus germans Judoc i el seu fill o nebot Winoc que van renunciar al tron i es van retirar a monestirs. No se sap qui el va succeir al capdavant del regne de Domnònia.

Dom Morice basant-se en una vida del rei Judicael redactada al  pel monjo Ingomar en la que aquest precisa que tots els prínceps que van regnar a Bretanya després de Judicael eren descendents d'aquest rei, en va fer un ancestre d'un suposat Erispoe comte de Rennes i la nissaga d'antics reis de Bretanya que designa com el pare de Nominoe.

Notes i referències

Fonts
 Crònica merovíngia de Fredegari Any 635 , Turnhout Belgium (2001)

Enllaços externs

  Sant Judicael, rei de Bretanya

Sants d'Ille i Vilaine
Sants morts al segle VII
Sants sobirans
Reis i ducs de Bretanya
Morts a Bretanya
Polítics bretons


text:
Lionel Walker Birch Martin (1878 – 21. října 1945) byl anglický obchodník, který spoluzaložil automobilovou firmu Aston Martin.

Osobní život
V roce 1909 se Martin oženil s Christine Murray z Auchendinny ve Středním Lothianu. Christine zemřela v dubnu 1913, krátce po narození jejich syna (narozen 19. března 1913). Dne 25. ledna 1917 se znovu oženil, s Katherine King v Kensingtonu.

Ve 20. letech 20. století žil v Pembroke Villas v Kensingtonu. V pozdějších letech se u něj objevil diabetes.

Od roku 1932 žil v Palings Cottage na Warboys Road v Kingston Hill, městská část Malden a Coombs. Kvůli nedostatku benzínu ve druhé světové válce se vrátil k cestování na kole. 14. října 1945 byl sražen na semaforech na Glouchester Road poblíž svého domova a dne 21. října 1945 zemřel ve věku 67 let v nemocnici Kingston County Hospital. Jeho pohřeb se konal v 15 hodin v pondělí 29. října 1945 v St. John the Baptist v Kingston Vale. Je pohřben na hřbitově Putney Vale.

Reference

Podnikatelé v automobilismu
Narození v roce 1878
Úmrtí v roce 1945
Úmrtí 21. října
Úmrtí při nehodách
Muži


text:
Acrocercops clepsinoma is een vlinder uit de familie van de mineermotten (Gracillariidae). De wetenschappelijke naam van de soort werd voor het eerst geldig gepubliceerd in 1916 door Meyrick.

Gracillariinae


text:
Jazz-music is een compositie voor harmonieorkest van de Belgische componist en lid van de componisten groep De Synthetisten Marcel Poot uit 1929. Het is geschreven in opdracht van het Groot Harmonieorkest van de Belgische Gidsen. Dit orkest verzorgde onder leiding van Arthur Prevost de première van het werk op het schip HMS Homeric tijdens de terugreis van de concerttournee door de Verenigde Staten en Canada op 30 mei 1929.

Het werk is op cd opgenomen door het Groot Harmonieorkest van de Belgische Gidsen te Brussel onder leiding van Norbert Nozy.

Compositie van Marcel Poot
Compositie voltooid in 1929
HaFaBramuziek


text:
SRPRA () – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на короткому плечі 11-ї хромосоми. Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 638 амінокислот, а молекулярна маса — 69 811.

Кодований геном білок за функціями належить до рецепторів, фосфопротеїнів.
Задіяний у такому біологічному процесі, як альтернативний сплайсинг.
Білок має сайт для зв'язування з нуклеотидами, ГТФ.
Локалізований у мембрані, ендоплазматичному ретикулумі.

Література

Примітки

Див. також
 Хромосома 11

Некатегоризовані білки


text:
In My Skin és una sèrie de televisió dramàtica de comèdia britànica escrita per Kayleigh Llewellyn que es va estrenar a BBC Three el 14 d'octubre de 2018. La sèrie va ser encarregada inicialment com a curtmetratge per a BBC Cymru Wales, però més tard va servir com a episodi pilot després que la BBC ordenés In My Skin com a sèrie completa. La sèrie està protagonitzada per Gabrielle Creevy, James Wilbraham, Poppy Lee Friar, Jo Hartley, Aled ap Steffan, Di Botcher, Georgia Furlong i Rhodri Meilir. El març de 2021, In My Skin es va renovar per a una segona i última sèrie, que es va estrenar el 7 de novembre de 2021. La sèrie ha rebut elogis de la crítica, així com nombrosos premis de cerimònies com ara BAFTA Cymru i els premis de programes de televisió de la Royal Television Society. S'ha doblat i subtitulat al català per a FilminCAT.

Premissa
In My Skin se centra en l'adolescent gal·lesa Bethan que intenta viure una doble vida mentre compagina la malaltia mental de la seva mare, les amistats i la sexualitat. La seva mare té un trastorn bipolar i està assignada en una sala psiquiàtrica. La Bethan somia a ser escriptora, però estudia en una escola hostil i homòfoba.

Referències

Enllaços externs

Sèries de televisió sobre adolescents
Sèries de televisió en anglès
Sèries de televisió de drama de la BBC
Sèries de televisió distribuïdes per Filmin
Sèries de televisió doblades al català
Programes de televisió en anglès
Sèries de televisió començades el 2018
Sèries de televisió de temàtica LGBT acabades el 2021
Sèries de televisió de comèdia dramàtica


text:
Das Bruderhaus war eine Niederlassung der Brüder vom gemeinsamen Leben in Culm in Polnisch-Preußen von 1472 bis etwa 1509.

Geschichte
1472 erteilte die Stadt Culm die Genehmigung zum Betreiben einer Schule durch Brüder vom gemeinsamen Leben. Die beiden ersten Ordenspriester Johannes Westerwaldt und Gerhard Zewerth kamen aus dem Gründungshaus der Gemeinschaft aus Zwolle in den Niederlanden. Die Niederlassung in Culm war deren östlichste überhaupt.

Die Brüder bauten eine schola particularis auf, was etwa einem Gymnasium entspricht und in dieser Zeit die höchstrangige Schule in Polnisch-Preußen war. 1489 wurde ihnen die Leitung  auf ewig übertragen, dazu der Besitz von drei Häusern, der Güter Gogolin und Steinwage, einer Mühle und Fischereirechte in der Weichsel bestätigt.

Wahrscheinlich 1509 verließen die Brüder die Stadt und gaben ihren gesamten Besitz dort zurück. Ursache waren möglicherweise kriegerische Ereignisse. Die Schule – Nikolaus Kopernikus soll sie besucht haben – bestand weiter bis etwa 1536.

Die Brüder hatten eine große Bibliothek und wahrscheinlich eine Druckerei in Culm. Einige Bände sind erhalten, darunter Werke der Devotio moderna.

Literatur
 Wilhelm Heine: Academia Culmensis. Ein Abriss der Geschichte. In: Zeitschrift des Westpreußischen Geschichtsvereins. Jahrgang XLI (41). 1900. S. 149–188, hier S. 152–156, mit Urkundentexten PDF
 Zenon Hubert Nowak: Bracia Wspólnego Życia i ich szkoła w Chełmnie (1473–1536/1545) [Die Brüder vom gemeinsamen Leben und ihre Schule in Culm]. In: Zapiski historyczne. 52. 1987. S. 53–77.

Einzelnachweise

Bruderhaus
Bildung (Westpreußen)
Brüder vom gemeinsamen Leben
Ehemaliges Kloster in Polen
Ehemaliges Kloster in Westpreußen
Gegründet 1472
Aufgelöst 1509
Geschichte der römisch-katholischen Kirche in Polen
Organisation (Woiwodschaft Kujawien-Pommern)