text:
Planet Earth: The Future is a 2006 BBC documentary series on the environment and conservation, produced by the BBC Natural History Unit as a companion to the multi-award-winning nature documentary Planet Earth. The programmes were originally broadcast on BBC Four immediately after the final three episodes of Planet Earth on BBC One. Each episode highlights the conservation issues surrounding some of the species and environments featured in Planet Earth, using interviews with the film-makers and eminent figures from the fields of science, conservation, politics, and theology. The programmes are narrated by Simon Poland and the series producer was Fergus Beeley.

Background
When the first episodes of Planet Earth were broadcast in the UK, the producers were criticised by some green campaigners for glossing over the environmental problems faced by the planet. Executive producer Alastair Fothergill defended the approach, explaining that a heavy-handed environmental message would not work on primetime BBC One. However, the Planet Earth film crews witnessed first-hand scenes of environmental degradation and the increasing scarcity of wildlife in some of the shooting locations. This experience formed the basis of Planet Earth - The Future, which was designed to engage viewers in a mature debate about environmental issues.

The following year, the BBC commissioned Saving Planet Earth, the second overtly conservation-themed series to be shown on BBC One. The first BBC series to deal comprehensively with conservation was State of the Planet in 2000.

Episodes

Participants
The following is an alphabetical list of the interviewees featured in the series, with their titles and professions as credited on screen:

 Neville Ash, World Conservation Monitoring Centre, UN Environment Programme
 David Attenborough, broadcaster
 Ulises Blanco, farmer
 Mark Brownlow, producer, Planet Earth
 Martyn Colbeck, cameraman, Planet Earth
 James Connaughton, senior White House environmental advisor
 Huw Cordey, producer, Planet Earth
 Robert Costanza, professor of ecological economics, University of Vermont
 Ahmed Djoghlaf, executive secretary, Convention on Biological Diversity, UN Environment Programme
 Betsy Dresser, senior vice president, Audubon Nature Institute
 Johan Eliasch, entrepreneur
 Simon Evans, big game hunter
 Alastair Fothergill, series producer, Planet Earth
 David Greer, park advisor, World Wide Fund for Nature
 Chadden Hunter, wildlife biologist
 Tony Juniper, executive director, Friends of the Earth
 Peyton Knight, National Center for Public Policy Research
 Marek Kryda, consultant, Animal Welfare Institute, Poland
 James Leape, Director General, Worldwide Fund for Nature (WWF International)
 Moisés Léon, Tropical Science Center
 Mark Linfield, producer, Planet Earth
 James Lovelock, independent scientist and proponent of the Gaia hypothesis
 Barbara Maas, chief executive, Care for the Wild International
 Professor Wangari Maathai, founder, Green Belt Movement
 Richard Mabey, writer
 Jeffrey A. McNeely, chief scientist, World Conservation Union
 Nisar Malik, conservationist
 Tony Martin, Natural Environment Research Council
 Professor Robert M. May, University of Oxford
 E.J. Milner-Gulland, Imperial College London
 Russell Mittermeier, president, Conservation International
 Henry Ndede, chairman, Friends of Nairobi National Park, Kenya
 Craig Packer, ecologist
 Martin Palmer, chief executive, Alliance of Religions and Conservation
 Roger Payne, president, Ocean Alliance
 Jonathon Porritt, chair, Sustainable Development Commission, UK
 Sandra Postel, author and global water analyst
 Mark Stanley Price, chief executive, Durrell Wildlife Conservation Trust
 Carlos Quesada, University of Costa Rica
 Adam Ravetch, cameraman & Arctic wildlife specialist
 M. Sanjayan, Lead Scientist, The Nature Conservancy
 Clare Short, former Secretary of State for International Development
 Sakana Ole Turede, chair, Kitengela Pastoral Land Owners Association, Kenya
 Jan Kees Vis, director of sustainable agriculture, Unilever
 Robert Watson, chief scientist, World Bank
 Rowan Williams, Archbishop of Canterbury
 E. O. Wilson, professor Emeritus, Harvard University

DVD and book
 All three episodes of Planet Earth - The Future are included as a bonus feature on the fifth disc of the British and North American versions of the Planet Earth DVD box set (BBCDVD1883 in the UK). It was omitted from the HD DVD and Blu-ray sets because of the mixture of standard and high-definition footage.
 An accompanying book, Planet Earth - The Future: What the Experts Say (), was published by BBC Books on 5 October 2006. The editors are Rosamund Kidman-Cox and Fergus Beeley, and Jonathon Porritt wrote the foreword.

See also
 Planet Earth, the television series which spawned Planet Earth - The Future
 Earth, the associated feature film released in 2007
 Saving Planet Earth, a BBC series highlighting the plight of endangered species broadcast in 2007
 Media coverage of climate change
 Effects of global warming

References

External links

2006 British television series debuts
2006 British television series endings
BBC television documentaries
Documentary films about nature
Documentary films about environmental issues
Environmental conservation
Planet Earth (franchise)


text:
Przytulia bagienna (Galium uliginosum L.) – gatunek rośliny należący do rodziny marzanowatych. Jest pospolity na całym obszarze Polski.

Morfologia

 Łodyga Leżąca lub wspinająca się, czterokanciasta, ulistniona, o wysokości do 60 cm. Jest szorstka, dzięki skierowanym w dół szczecinkom. Umożliwiają one przytrzymywanie się delikatnej łodygi na pędach innych roślin i innych podporach.
 Liście Lancetowate, na szczycie z krótkim ostrzem, zebrane w okółkach od  5 do 8 listków. Są najszersze w połowie i mają szorstkie brzegi.
 Kwiaty Zebrane w szeroko rozgałęzioną, luźną  wiechę na szczycie łodygi. Kwiaty o średnicy 2,5–3 mm wyrastają na krótkich szypułkach, mają białe płatki i żółte pylniki.
 Owoc Rozłupnia rozpadająca się na jajowate, drobno brodawkowane rozłupki.
 Gatunki podobne Gatunek podobny do przytulii błotnej (Galium palustre). Różni się od niej  m.in. tym, że po wysuszeniu nie czernieje.

Biologia i ekologia
Bylina, hemikryptofit. Kwitnie od maja do czerwca. Rośnie na podmokłych łąkach, torfowiskach, brzegach wód.  Preferuje stanowiska umiarkowanie naświetlone, umiarkowanie ciepłe warunki klimatyczne. Gleby świeże lub wilgotne, obojętne lub zasadowe, umiarkowanie ubogie (mezotroficzne). W klasyfikacji zbiorowisk roślinnych, gatunek charakterystyczny  dla rzędu (O.) Molinietalia caerulae.

Przypisy

Bibliografia

Marzanowate

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Margriet, księżniczka Niderlandów, właśc.: Margriet Francisca Oranje-Nassau (ur. 19 stycznia 1943 w Ottawie) – księżniczka Niderlandów, księżna Oranje-Nassau i Lippe-Biesterfeld. Imię otrzymała po kwiatach jastrunu (nid. Margriet), noszonych w czasie II wojny światowej jako symbol oporu wobec okupanta.

Zarys biografii
Urodziła się jako trzecia córka księżniczki Juliany, następczyni tronu Holandii, i jej męża księcia Bernharda. Matka Margriet przebywała wówczas wraz z córkami na wygnaniu w Kanadzie, dokąd udała się miesiąc po agresji hitlerowskich Niemiec na Holandię w czerwcu 1940. Do kraju powróciła w kwietniu 1945. Jej starszą siostrą jest Beatrycze, władczyni Holandii w latach 1980–2013. Margriet jest ósma w kolejce do tronu Holandii zaraz po bratanicy króla Wilhelma Aleksandra hrabinie Leonore.

10 stycznia 1967 w Hadze poślubiła Pietera van Vollenhovena. Para ma czterech synów:
 księcia Mauritsa (ur. 17 kwietnia 1968)
 księcia Bernharda (ur. 25 grudnia 1969)
 księcia Pietera-Christiaana  (ur. 22 marca 1972)
 księcia Florisa (ur. 10 kwietnia 1975)

Przypisy

Bibliografia

 thepeerage.com

Holenderska rodzina królewska
Dynastia Orańska-Nassau
Odznaczeni Orderem Domowym Orańskim
Odznaczeni Orderem Gwiazdy Polarnej (Szwecja)
Odznaczeni Krzyżem Wielkim Legii Honorowej
Odznaczeni Orderem Narodowym Lwa
Odznaczeni Orderem Chrystusa (Portugalia)
Odznaczeni Orderem Białej Róży Finlandii
Odznaczeni Orderem Korony Dębowej
Odznaczeni Orderem Skarbu Korony
Odznaczeni Orderem Izabeli Katolickiej
Odznaczeni Orderem Korony (Belgia)
Odznaczeni Orderem Lwa Niderlandzkiego
Odznaczeni Orderem Orła Azteckiego
Odznaczeni Orderem Świętego Olafa
Odznaczeni Orderem Oswobodziciela
Odznaczeni Orderem Wyzwoliciela San Martina
Odznaczeni Orderem Zasługi Republiki Federalnej Niemiec
Odznaczeni Orderem Zasługi Republiki Włoskiej
Urodzeni w 1943
Odznaczeni Orderem Zasługi Adolfa Nassauskiego
Ludzie urodzeni w Ottawie


text:
Horda è un'area urbana della Svezia situata nel comune di Värnamo, contea di Jönköping.La popolazione risultante dal censimento 2010 era di  abitanti.

Note

Voci correlate
Aree urbane della Svezia

Aree urbane della contea di Jönköping


text:
Draba imeretica är en korsblommig växtart som beskrevs av Franz Josef Ivanovich Ruprecht. Draba imeretica ingår i släktet drabor, och familjen korsblommiga växter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Drabor
imeretica


text:
Лусена:

Топонимы
 Лусена — город в Испании.
 Лусена — город на Филиппинах, столица провинции Кесон

Фамилия
 Лусена, Луис Рамирес — испанский шахматист.
 Лусена, Рональдо (род. 1997) — венесуэльский футболист.
 Лусена, Франклин (род. 1981) — венесуэльский футболист, опорный полузащитник.
 Рамирес Лусена, Луис (ок. 1465—ок. 1530) — испанский шахматист.


text:
Reverendo John Thomas Romney Robinson (Dublin, 23 de abril de 1792 — 28 de fevereiro de 1882) foi um físico e astrônomo irlandês.

Foi por longo tempo diretor do Observatório de Armagh, um dos mais importantes observatórios do Reino Unido durante o século XIX.

Robinson estudou na Academia Real de Belfast e depois no Trinity College, Dublin, onde obteve uma bolsa de estudo em 1814, com 22 anos de idade, e onde foi por alguns anos professor adjunto de filosofia natural (física). Tendo sido confirmado como sacerdote anglicano, obteve o beneficium em Enniskillen e em Carrickmacross, no princípio da década de 1820. Em 1823, com 30 anos de idade, foi nomeado astrônomo do Observatório de Armagh. Desde então passou a residir no observatório, trabalhando em pesquisas relacionadas à astronomia e à física, até morrer em 1882.

Ligações externas
History of Armagh Observatory under Romney Robinson
Portraits of and Poems by TR Robinson

Medalha Real
Membros da Royal Society
Fellows da Sociedade Real de Edimburgo
Físicos da Irlanda
Físicos do Reino Unido
Astrónomos da Irlanda
Astrónomos do Reino Unido


text:
Joseph R. Shawhan (born January 28, 1963) is an American ice hockey head coach who is currently leading the program at Michigan Tech.

Career
Shawhan began his time at Lake Superior State in 1982. After sitting out the 1984–85 season he returned in force, finishing second in the nation with a 3.03 goals against average. During his time with the Lakers the program went from 11th in the conference to a perennial power and won the national title the year after he finished school. Shawhan stuck around his hometown of Sault Ste. Marie, Michigan for several more years, working as a volunteer assistant for the Lakers until he accepted the head coaching job for the expansion Soo Indians (also located in Sault Ste. Marie). The Indians lasted only ten seasons with Shawhan serving as the general manager and head coach for the entire time, but during their brief existence they left a lasting impression. Shawhan compiled a record of 474–162–43, becoming the winningest coach in the history of the NAHL. He won the coach of the year three times (1996, 2000 and 2001) while his team won three league titles.

After the Soo Indians suspended operations in 2005 Shawhan returned to college, rejoining Lake Superior State as a full-time assistant staying with the Lakers for another three years before accepting his first position outside of Sault Ste. Marie. He still didn't have to the leave the Upper Peninsula, moving down the road a short way to Marquette and becoming first a volunteer assistant for Northern Michigan and transitioned into director of hockey operations before assuming a full-time assistant coaching position. In 2014 he accepted a post at Michigan Tech as an assistant under Mel Pearson. Shawhan worked specifically with the goaltenders and defenseman and the team saw immediate results, recording three consecutive 20+ win seasons (their first since 1988) and made the NCAA tournament for the first time since 1981.

With Shawhan's arrival timing perfectly for the program's renaissance he was perhaps the obvious choice to be named as Pearson's replacement in 2017.

Head coaching record

References

External links

1963 births
Living people
American men's ice hockey goaltenders
Lake Superior State Lakers men's ice hockey players
Michigan Tech Huskies men's ice hockey coaches
People from Sault Ste. Marie, Michigan
Ice hockey coaches from Michigan
Ice hockey players from Michigan


text:
Dacus vespoides är en tvåvingeart som först beskrevs av Carl Ludwig Doleschall 1858.  Dacus vespoides ingår i släktet Dacus och familjen borrflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Borrflugor
vespoides


text:
Rio Bonito kan syfta på följande platser:

Brasilien

 Rio Bonito (vattendrag i Brasilien, Tocantins),
 Rio Bonito (ort), Rio de Janeiro,
 Rio Pombo, vattendrag, Mato Grosso do Sul,
 Caiapônia (ort), Goiás,
 Rio Bonito (vattendrag i Brasilien, Santa Catarina, lat -26,30, long -50,30),
 Rio Bonito (vattendrag i Brasilien, Paraná, lat -24,75, long -51,40),
 Rio Bonito (vattendrag i Brasilien, Rio de Janeiro, lat -22,42, long -42,22),
 Rio Bonito (vattendrag i Brasilien, Rio de Janeiro, lat -22,15, long -43,67),
 Rio Bonito (vattendrag i Brasilien, Goiás, lat -16,47, long -51,38),
 Rio Bonito (kommun), Rio de Janeiro,

Honduras

 Río Bonito (ort), Departamento de Comayagua,

Robotskapade Brasilienförgreningar
Robotskapade Hondurasförgreningar


text:
Monaco Vecchia (in francese Monaco-Ville, in monegasco Mu̍negu), talvolta informalmente nota come Le Rocher (in italiano La Rocca), è uno dei quattro quartieri tradizionali del comune di Monaco.

Sorge sull'originario nucleo fortificato ed è perciò il centro storico del piccolo stato, di cui ospita pure i principali edifici pubblici: il Palazzo del Principe, il Municipio, il Palazzo del Governo, il Consiglio Nazionale (parlamento di Monaco), il Palazzo di Giustizia coi tribunali e una prigione, nonché la Cattedrale ed il Museo Oceanografico.

Secondo il censimento del 2008 a Monaco Vecchia risiedono 975 persone.

Società

Evoluzione demografica

Note

Voci correlate
 Comune di Monaco
 Carcere di Monaco
 Principato di Monaco
 Cappella della Misericordia (Monaco-Ville)

Altri progetti

Comuni del Principato di Monaco soppressi
Quartieri tradizionali del Principato di Monaco


text:
Jean Ferrat (født Jean Tenenbaum) (26. december 1930 – 13. marts 2010) var en fransk singer-songwriter og digter.

Jean Ferrat blev født i Vaucresson, Hauts-de-Seine, som den yngste af fire børn fra en beskeden jødisk familie, der flyttede til Versailles i 1935. Hans russiske far blev deporteret til Auschwitz under krigen, hvor han senere døde. Senere droppede Jean Ferrat ud af skolen for at hjælpe familien.

Hans første grammofonplade blev udgivet i 1958, dog uden nogen stor succes. Det var først i 1959, at hans karriere begyndte at blomstre da han begyndte at arbejde sammen med Gérard Meys. I 1960 udgav han sin anden single "Ma Môme".

I 1961, blev han gift med Christine Sèvres, som hjalp ham med at udføre nogle af hans sange, senere mødte han Alain Goraguer, som blev arrangør for hans sange. Hans debutalbum, Deux Enfants du Soleil, blev udgivet senere samme år.

I 1990 modtog han en pris fra Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique, (SACEM) den franske sammenslutning af sangskrivere, komponister og musikforlag.

Den 13. marts 2010 døde han efter lang tids sygdom. Han blev 79 år.

Eksterne henvisninger

Singer-songwritere fra Frankrig
Digtere fra Frankrig


text:
Trifluoperazin (Eskazinil, Eskazin, Jatroneural, Modalina, Stelazin, Terfluzin, Trifluoperaz, Triftazin) je tipični antipsihotik iz fenotiazinske hemijske klase.

Farmakologija
Trifluoperazin je centralni simpatolitik, antagonist dopaminskog receptora, sa minimalnim antiholinergičnim dejstvom.

Hemija
Trifluoperazin (2-trifluorometil-10-[3-(4-metil-1-piperazinil)propil]fenotazin) se sintetiše na sličan način kao i prohlorperazin. Alkilacija se izvodi koristeći 2-trifluorometilfenotazin-4-metil-1-piperazinilpropilhlorid kao supstrat.

Reference

Spoljašnje veze
 -{Trifluoperazine bound to proteins}-

Фенотиазини
Пиперазини
Органофлуориди


text:
Pienza es una ciudad italiana de 1076 habitantes en la provincia de Siena, en Toscana. Es probablemente el centro artístico más famoso e importante de todo el Valle d'Orcia. No está lejos de la carretera estatal Cassia y de los otros dos centros importantes del valle, San Quirico d'Orcia y Castiglione d'Orcia. El centro histórico fue declarado Patrimonio de la Humanidad por la UNESCO en 1996.

Geografía

Territorio
 Clasificación sísmica: zona 3 (baja sismicidad), Ordenanza PCM 3274 del 20/03/2003
 Clasificación climatica: zona E, 2113 GR/G
 Difusividad atmosférica: alta, Ibimet CNR 2002

Clima
El clima del Valle d'Orcia y Pienza tiene características continentales moderadas, más pronunciadas en los valles debido al fenómeno frecuente de la inversión térmica. Los veranos son cálidos y secos, mientras que los inviernos son moderadamente rígidos. Las precipitaciones más bien irregulares están contenidas gracias a la ubicación del área bajo el viento en comparación con el Monte Amiata, que bloquea o atenúa los vientos húmedos del suroeste.

La tabla que muestra los datos de la estación meteorológica de Pienza muestra los valores promedio registrados en Pienza y que pueden considerarse confiables para la mayoría del Valle d'Orcia.

Historia
La ciudad hasta 1462 no era más que un pequeño pueblo llamado Corsignano. El evento que cambió su suerte fue el nacimiento en 1405 de Enea Silvio Piccolomini, que 53 años más tarde se convirtió en el Papa Pío II. Un simple viaje del pontífice a Mantua lo llevó a cruzar el lugar de nacimiento y la degradación que encontró le llevó a decidir la construcción de una nueva ciudad ideal sobre la antigua aldea, confiando el proyecto de renovación al arquitecto Bernardo Rossellino. La construcción duró aproximadamente cuatro años y sacó a la luz una ciudad armoniosa con formas típicamente del . La muerte prematura del papa Pío II también cerró la historia de la nueva ciudad, que desde entonces ha sufrido cambios limitados.

Por la belleza de su histórico centro renacentista, en 1996 Pienza se convirtió en parte del patrimonio natural, artístico y cultural de la UNESCO, seguido en 2004 por la misma zona del valle en la que se encuentra: el Valle d'Orcia.

Historia natural: en 2003, en la reserva natural de Lucciola Bella, los restos fósiles de un Etruridelphis giulii (un mamífero marino similar a un delfín) vivieron en el área hace más de 4,5 millones de años, en un período en el que los barrancos actuales Eran el fondo del mar Tirreno. El fósil ha sido considerado por estudiosos de gran valor científico, porque es el hallazgo más completo de las especies existentes en el mundo.

Honores

Pienza se encuentra entre las ciudades decoradas con valor militar para la guerra de liberación, galardonada con la medalla de plata por valor militar por los sacrificios de su gente y por su actividad en la lucha de partisanos durante la Segunda Guerra Mundial.

Monumentos y lugares de interés
Gran parte del importante patrimonio histórico y artístico de Pienza se concentra en la evocadora plaza dedicada al Papa Pío II, una personalidad que le dio mucho a la ciudad, tratando de convertirla en su "ciudad ideal" del Renacimiento. Sus proyectos, confiados a Bernardo Rossellino, solo se completaron parcialmente, pero siguen siendo uno de los ejemplos más significativos de planificación urbana racional en el Renacimiento italiano. La catedral renacentista quedó inmediatamente aislada y claramente visible, enfrente, el Palacio Comunal y junto al Palacio Borgia y el Palacio Piccolomini. El Romitorio es un complejo de habitaciones excavadas en la arenisca por monjes ermitaños y se encuentra cerca de Pienza. En una de las cuevas se encuentra la escultura de una Virgen con seis dedos, atada a un milagro de San Juan Damasceno que atestigua las relaciones de los monjes con el mundo ortodoxo.

Arquitectura religiosa
 Catedral de Pienza
 Iglesia de San Francisco
 Monasterio de Sant'Anna in Camprena
 Iglesia de San Bernardino en el Castillo de Pienza
 Iglesia de San Leonardo y Cristóforo en Monticchiello
 Pieve di Santa Maria dello Spino en Monticchiello
 Capilla de San Regolo (Palacio Massaini)
 Iglesia de la Misericordia
 Iglesia de San Juan
 Iglesia de Santa Caterina
 Pieve dei Santi Vito e Modesto a Corsignano
 Romitorio
 Abadía de San Pietro in Campo
 Pieve de Santa Maria a Cosona
 Capilla del castillo de Cosona
 Iglesia de San Nicolás en Spedaletto
 Capilla del Borghetto
 Capilla de Palazzone

Arquitectura civil
 Palazzo Piccolomini
 Palacio Comunal
 Palacio Borgia, sede del Museo Diocesano
 Conservatorio de San Carlo
 Palacio Gonzaga Simonelli
 Palacio Pincelli
 Villa Benocci
 Villa Fregoli
 Villa del Borghetto
 Palacio Massaini

Arquitectura militar
 Murallas de Pienza
 Castillo de Spedaletto
 Castillo de Cosona
 Castillo Bifolchi
 Torre de Palazzone
 Torre Tarugi

Áreas naturales
 Reserva natural Lucciola Bella
 Roble de Checche

Lista completa de rutas históricas

 Via dell'Abbandono
 Via dell'Amore
 Via dell'Angelo
 Via dell'Apparita
 Via del Bacio
 Via del Balzello
 Via della Buca
 Via Buia
 Vicolo della Canonica
 Piazza Carletti
 Vicolo Carletti
 Via Case Nuove
 Via del Casello
 Vicolo della Chiocarella
 Largo della Chiocarella
 Via della Chiochina
 Vicolo Cieco
 Via Condotti
 Via Dogali
 Via Elisa
 Via della Fortuna
 Via del Fosso
 Via del Giglio
 Via Gozzante
 Via del Leone
 Via Guglielmo Marconi
 Via delle Mura
 Via Pia
 Vicolo Piano
 Piazza Pio II
 Via della Rosa
 Vicolo Serve Smarrite
 Piazza di Spagna
 Via Stretta
 Via Torta
 Via della Volpe
 Via S.Andrea
 Via S.Carlo

Sociedad

Evolución demográfica
Habitantes censados

Etnias y minorías extranjeras
Según los datos de ISTAT al 31 de diciembre de 2010, la población extranjera residente era de 152 personas. Las nacionalidades más representadas en función de su porcentaje del total de la población residente fueron:

 Rumanía 57 2,61%

Tradiciones y folclore
Desde 1960, en la primera semana de septiembre, el Palio del cacio al fuso tiene lugar en la plaza principal. Se coloca un fuso en el centro del cuadrado y se dibujan circunferencias concéntricas, cada una con un valor decreciente en función al aumento de radio. Hay seis equipos, cada equipo tiene seis miembros y algunos reservas. Los competidores ruedan un queso en el suelo de la plaza, tratando de acercarlo lo más posible al fuso. Cada miembro tiene tres lanzamientos disponibles, el equipo que obtiene la puntuación más alta gana el Palio diseñado por artistas locales.

Geografía antrópica
El área municipal de Pienza está compuesta, además de la capital, por la aldea de Monticchiello, el único centro habitado con estatus de aldea dentro del municipio. Otros pueblos más pequeños son Camprena, Castelluccio, Cosona, Palazzo Massaini y Spedaletto.

Economía

Artesanía

En lo que se refiere a la artesanía, el arte del hierro forjado sigue estando activo, generalizado y reconocido.

Administración
A continuación se muestra una tabla que muestra las administraciones que han seguido en este municipio:

Deportes

Fútbol

El equipo de fútbol principal de la ciudad es la Società Polisportiva Dilettantistica Pienza 1969 que juega en el Grupo I de la Segunda División, y fue fundado en 1969.

Véase también
 Pio II

Referencias

Enlaces externos

 .

Localidades planificadas de Italia
Valle de Orcia
Ciudades ideales
Localidades establecidas en 1459


text:
Događaji

Rođenja

Smrti
 65. ili 69. po. Kr. – Petar apostol i prvi biskup Rima

Vanjske poveznice

als:60er#65


text:
Bedömningssamtal är de samtal som sker innan psykoterapi, psykoanalys eller kognitiv beteendeterapi (KBT) påbörjas, och där terapeut och patient möts för att se om de har förutsättningar för samarbete med syfte att lösa patientens problem.

En central komponent i bedömningssamtalen handlar om ramarna eller grundreglerna i terapin: det vill säga de villkor terapeuten ställer för att samarbetet skall kunna bli meningsfullt. Ramarna ingår i det psykoterapeutiska kontrakt som oftast muntligt överenskommes innan psykoterapistart.

Källor
Kåver, A. KBT i utveckling. Natur & Kultur. Stockholm 2006.
Davidson, C. Psykoanalytisk Terapi. Altum. Stockholm 1989.
Langs, R. J. A Primer of Psychotherapy. Gardner Press. New York 1988.

Psykoterapi


text:
Gazela-Canina-das-Gramídeas (Eudorcas rufifrons) é uma gazela que ocorre em savanas e pastagens da região do Sahel, no norte da África. Tem um peso entre 25–30 kg e comprimento de 90–110 cm mais a cauda de 20 a 30 cm. Não são bem adaptadas a aridez, frequentando o sul do Saara apenas na época das chuvas e migrando para o sul na seca. A população mundial é estimada em 25.000 animais, embora bastante fragmentada e ameaçada pela degradação do habitat, competição com gado e caça ilegal.

Eudorcas rufifrons
Mamíferos descritos em 1846


text:
The Alta Via dei Monti Liguri (AV, literally "High Route of the Ligurian Mountains") is a long-distance  waymarked hiking trail in the Italian region of Liguria. In about  and 44 day hikes, it runs through the arc formed by Ligurian Alps and Ligurian Apennines from Ventimiglia (IM, in the westernmost part of the region) to Ceparana (Bolano, SP, on its east side).

History
The Alta Via has officially born in 1983 from a joint project of Centro Studi Unioncamere Liguri, Club Alpino Italiano and Federazione Italiana Escursionismo. The trekking path is upheld by the legge regionale (regional law) nr. 5 of 25 January 1993 - Individuazione dell' itinerario escursionistico denominato "Alta Via dei Monti Liguri" e disciplina delle relative attrezzature.

Route

The Alta Via crosses several nature reserves: Parco naturale regionale del Beigua, Parco naturale regionale delle Alpi Liguri, Parco naturale delle Capanne di Marcarolo and  Parco naturale regionale dell'Aveto. Its highest point is monte Saccarello (2201 m).

References

Further reading
 Centro Studi Unioncamere Liguri, Studio Cartografico Italiano, Alta Via dei Monti Liguri, Genova, 1983
 Andrea Parodi, Alte vie della Liguria, Andrea Parodi Editore, Arenzano (GE), 2003
 Alta Via dei Monti Liguri, Setti Mirco, Gruppo Editoriale l'Espresso, 2014

External links
 Alta Via dei Monti Liguri (in English)

Alps
Apennine Mountains
Hiking trails in Italy
Liguria


text:
Eugene Paul Lynch (January 10, 1901 – January 25, 1961) was an American football player.

Lynch was born in 1901 in Wichita, Kansas. He attended Sievers High School in Dayton, Ohio. He next attended Marietta College and Ohio Northern University.

He played professional football as a back in the National Football League (NFL) for the Columbus Tigers in 1925. He appeared in seven NFL games, six as a starter.

He died in 1961 in Olmsted County, Minnesota.

References

1901 births
1961 deaths
Columbus Tigers players
Players of American football from Dayton, Ohio
Players of American football from Wichita, Kansas


text:
Anoplodactylus bourboni is een zeespin uit de familie Phoxichilidiidae. De soort behoort tot het geslacht Anoplodactylus. Anoplodactylus bourboni werd in 1990 voor het eerst wetenschappelijk beschreven door Muller.

Zeespinnen


text:
Charles Auguste Bruston, né à Bourdeaux (Drôme) le  et mort à Montauban le , est un pasteur, théologien et historien français. Il est professeur à la faculté de théologie protestante de Montauban, dont il est doyen de 1894 à 1906.

Biographie
Charles Bruston, fils de Jean Bruston, cultivateur domicilié à Bourdeaux et de Louise Arnaud fait ses études secondaires à Grenoble, puis ses études de théologie à la faculté de Montauban (1854-1859), où il soutient sa thèse de baccalauréat en théologie, intitulée « De l'authenticité des Actes des apôtres ». Il poursuit sa formation en Suisse et en Allemagne, dans les universités de Genève et de Heidelberg notamment.

Il est pasteur de l'Église réformée à Die, Bordeaux et Orléans (1862-1874). En 1874, il est nommé professeur d'hébreu et de critique de l'Ancien Testament à la faculté de Montauban, et il y enseigne jusqu'en 1907, lorsque la faculté est séparée de l'université de Toulouse, après la séparation des Églises et de l'État en 1905. Il est membre du Conseil supérieur de l'instruction publique (1996-1999).

Activités éditoriales et de recherche
Il soutient en 1881 une thèse de doctorat intitulée Histoire critique de la littérature prophétique des Hébreux depuis les origines jusqu'à la mort d'Isaïe. Il est orientaliste et épigraphiste, premier traducteur en 1873 de la Stèle de Mesha découverte en 1865, auteur d'articles dans plusieurs revues scientifiques, la Revue des études grecques, la Revue archéologique, la Revue de théologie et de philosophie notamment. Il publie plus de 70 articles dans la Revue de théologie et des questions religieuses de la faculté de Montauban.

Famille
Il épouse en 1866 Amélie Thompson, fille d'un négociant de vins écossais installé à Bordeaux et descendante par sa mère d'une lignée huguenote réfugiée en Angleterre. Leur fils, Édouard Bruston, théologien spécialiste du livre de Jérémie, est également professeur à la faculté de théologie de Montauban où il succède à son père, puis de Montpellier, de 1907 à 1940.

Publications
 Le déchiffrement des inscriptions cunéiformes, Paris, Fiscbacher, 1873
 Histoire critique de la littérature prophétique des Hébreux, depuis les origines jusqu'à la mort d'Isaïe, Paris, Fiscbacher, 1881.
 Les inscriptions assyriennes et l'Ancien Testament, Montauban, impr. de J. Vidallet, 1875
 Études sur Daniel et l'Apocalypse'', Fischbacher, 1896

Distinctions
 1898 : chevalier de la Légion d'honneur
 1895 : membre de l'Académie des sciences, belles-lettres et arts du département de Tarn-et-Garonne.

Références

Voir aussi

Bibliographie
 .

Liens externes

Naissance dans la Drôme
Naissance en mars 1838
Pasteur français
Théologien protestant français
Personnalité française du protestantisme
Étudiant de la faculté de théologie protestante de Montauban
Enseignant à la faculté de théologie protestante de Montauban
Décès à Montauban
Décès en juin 1931
Décès à 93 ans


text:
Jesper Worre, (born 5 June 1959) is a former Danish professional bicycle racer and a former director of the Danmarks Cykle Union (DCU) by the board of directors.

Biography
Worre competed in the team time trial event at the 1980 Summer Olympics.

He was a professional between 1982 and 1992 and took part in the 1989 Tour de France, finishing 88th in the general classification.

Worre has once been tested positive for amineptine in 1992, he confessed to the use of doping, receiving a conditional suspension. Amineptine is a mild but pleasant stimulant and a fast-acting mood-brightener. Amineptine had been on the doping list for a couple of months before Worres confession of using amineptine, and was removed again from the list of banned performance-enhancing drugs shortly after. Worre was caught a doping a second time, making him the only Danish rider aside from Kim Andersen to be caught doping multiple times.

Ironically, Worre now promotes himself for his strong and uncompromising struggle against the use of doping in professional cycling, in both media and in the Danish cycling federation (DCU).

Doping
 1992: Jesper Worre found guilty of the abuse of amineptine during competition.

Road honours

1977
  Junior road Champion of Denmark

1980
  Champion of Denmark in amateur teams- mountains

1983
 Giro del Veneto
 third in the GP Industria & Artigianato di Larciano

1984
 Stage 1, Tirreno–Adriatico

1985
 Prologue of the Danmark Rundt
 second in the GP Industria & Artigianato di Larciano

1986
 Danmark Rundt
 third in the Grand Prix Eddy Merckx

1987
 second in the Gran Premio Città di Camaiore

1988
 Stages 3 and 7, Tour of Sweden
 Tour of Sweden
 Tour of the Americas

1990
 Stage 6, Vuelta a España

1991
 Stage 11, Vuelta a la Argentina

Track honours

World championships
Colorado Springs 1986
  Individual pursuit

Vienna 1987
  Individual pursuit

Gand 1988
  Individual pursuit

References

External links

1959 births
Living people
Danish male cyclists
Danish Vuelta a España stage winners
Danish sportspeople in doping cases
Doping cases in cycling
Danish track cyclists
Danmark Rundt winners
Sportspeople from Frederiksberg
Olympic cyclists of Denmark
Cyclists at the 1980 Summer Olympics


text:
Solnhofen is een plaats in de Duitse deelstaat Beieren, en maakt deel uit van het Landkreis Weißenburg-Gunzenhausen.
Solnhofen telt  inwoners.

Naar Solnhofen is de Solnhofener kalksteen genoemd die in de omgeving van de plaats voorkomt. Deze steen is bekend om de vele zeer gedetailleerde fossielen, van zowel planten als dieren, die erin gevonden worden.

Gemeente in Beieren


text:
Louis Charles Antoine Desaix (Ayat-sur-Sioule, 17 de agosto de 1768 – Marengo, 14 de junio de 1800), jefe militar francés. (A veces, se lo llama Desaix de Veygoux, pero no es su verdadero nombre).

Biografía
Nacido en el seno de una familia noble empobrecida, recibió educación militar en la escuela fundada por el Mariscal d'Effiat, y entró en el Ejército Real Francés. Durante sus primeros seis años de servicio se dedicó por completo a su deber y a los estudios militares. Al estallar la Revolución francesa se lanzó a la causa de la libertad. Rehusando emigrar, se unió al personal al mando del general Charles Leonce Victor, Duque de Broglie. La caída en desgracia de este general casi le cuesta la vida, pero escapó de la guillotina, y por sus destacados servicios pronto obtuvo el favor del gobierno republicano. Como muchos otros miembros de la vieja clase dirigente que aceptaron el nuevo orden, el instinto de mando, unido a su habilidad natural, llevó a Desaix al éxito en su carrera. En 1794 alcanzó el rango de general de división.

En la campaña de 1795 comandó el ala derecha de Jean-Baptiste Jourdan, y en la invasión de Baviera por Moreau del año siguiente obtuvo un mando igualmente importante. En la retirada provocada cuando el Archiduque Carlos ganó la Batalla de Amberg y la Batalla de Würzburg, Desaix comandó la retaguardia de Moreau, y después la fortaleza de Kehl, con la más alta distinción, y su nombre se convirtió en un talismán como los de Napoleón, Jourdan, Hoche, Marceau y Kléber.

Sus éxitos iniciales al año siguiente fueron interrumpidos por las Preliminares de Leoben, y se procuró para sí mismo una misión en Italia para conocer al general Bonaparte, quien hizo lo posible por atraer al brillante joven general desde los campos casi rivales de Alemania. Nombrado provisionalmente comandante del «Ejército de Inglaterra», Desaix fue transferido seguidamente por Bonaparte a la fuerza expedicionaria preparada para ir a Egipto. Fue su división la que rompió el frente de ataque de los mamelucos en la Batalla de las Pirámides, y coronó su reputación por sus victorias sobre Murad Bey, en el Alto Egipto. Entre los «fellahen» adquirió el significativo nombre de «El Sultán Justo».

Cuando el mando de la campaña pasó a Kléber, Desaix fue de la pequeña partida que acompañó a Napoleón. Sin embargo, pasaron meses antes de que pudiera reunirse con el nuevo Primer Cónsul. La campaña de 1800 estaba a punto de llegar a su punto álgido cuando Desaix finalmente llegó a Italia. Fue asignado inmediatamente al mando de un cuerpo de dos divisiones de infantería.

Tres días después, el 14 de junio, aislado con la división de Boudet en Rivalta, oyó los cañones de la Batalla de Marengo a su derecha. Tomando la iniciativa, marchó hacia el sonido, encontrándose con el oficial de enlace de Bonaparte que venía a pedir su ayuda a mitad del camino.

Llegó con la división Boudet en un momento en que las fuerzas austriacas ganaban la batalla a lo largo de toda la línea del frente. Exclamando «¡Todavía hay tiempo de ganar otra batalla!», lideró sus tres regimientos directamente contra el centro del enemigo. En el momento de la victoria, Desaix moría por un disparo de mosquete.

Napoleón le rindió tributo erigiéndole monumentos en la Plaza del Delfín y en la Plaza de las Victorias en París y dio su nombre a un barco construido el año siguiente y que combatió contra los ingleses en la Bahía de Algeciras el 7 de julio de 1801. Más aún, su nombre fue tallado en el Arco del Triunfo, junto con otras grandes figuras militares de la Revolución francesa.

Véase también
 Guerras Revolucionarias Francesas
 Segunda Coalición
 A propósito de Louis Charles Antoine Desaix (lengua francesa)

Enlaces externos

 Juicio de Napoleón sobre Louis Charles Antoine Desaix.

Personas de la Revolución francesa
Comandantes de las guerras napoleónicas
Generales de Francia del siglo XVIII
Personas del Primer Imperio Francés
Nombres inscritos en el Arco de Triunfo
Nacidos en Auvernia-Ródano-Alpes
Fallecidos en Alessandria


text:
Die Taipei Women's Championships 1987 waren ein Tennisturnier der Damen in Taipeh. Das Teppichplatzturnier war Teil der WTA Tour 1987 und fand vom 20. bis 26. April 1987 statt.

Einzel

Setzliste

Ergebnisse

Doppel

Setzliste

Ergebnisse

Weblinks

WTA Tour 1987
Tennisturnier in Taipeh


text:
Pueblo Bonito (Spanish for beautiful town) is the largest and best-known great house in Chaco Culture National Historical Park, northern New Mexico.  It was built by the Ancestral Puebloans who occupied the structure between AD 828 and 1126.

According to the National Park Service, "Pueblo Bonito is the most thoroughly investigated and celebrated cultural site in Chaco Canyon. Planned and constructed in stages between AD 850 to AD 1150 by ancestral Puebloan peoples, this was the center of the Chacoan world."
Anthropologist Brian Fagan has said that "Pueblo Bonito is an archeological icon, as famous as England's Stonehenge, Mexico's Teotihuacan, or Peru's Machu Picchu."

In January 1941, a section of the canyon wall known as Threatening Rock, or tse biyaa anii'ahi (leaning rock gap) in Navajo, collapsed as a result of a rock fall, destroying some of the structure's rear wall and a number of rooms.  The builders of Pueblo Bonito appear to have been well aware of this threat, but chose to build beneath the fractured stone anyway. The wall stood  high and weighed approximately 30,000 tons; the Puebloans compensated by building structural reinforcements for the slab.

In 2009, traces of Mexican cacao from at least  away were detected in pottery sherds at Pueblo Bonito. This was the first demonstration that the substance, important in rituals, had been brought into the area that became the United States at any time before the Spanish arrived around 1500. Cylindrical pottery jars, common in Central America, had previously been found there, but are rare. 111 jars have been found in Pueblo Bonito's 800 or so rooms.

Discovery

United States army Lt. James H. Simpson and his guide, Carravahal, from San Ysidro, New Mexico, discovered Chaco Canyon during an 1849 military expedition. They briefly examined eight large ruins in Chaco Canyon, and Carravahal gave them their Spanish names, including Pueblo Bonito, meaning beautiful village. Simpson later published the first description of Chaco Canyon in his military report, with drawings by expedition artist R. H. Kern.

Rancher Richard Wetherill and natural history student George H. Pepper from the American Museum of Natural History, began excavations at Pueblo Bonito in 1896 and ended in 1900.  These excavations were financed by B. Talbot Hyde and Frederick E. Hyde, Jr. of New York City, who were philanthropists and collectors.  During this time, the two men uncovered 190 rooms and photographed and mapped all major structures in the canyon.

Among the artifacts recovered by Pepper, eight wood flutes were found in a room in the northwestern part of Pueblo Bonito that Pepper designated as "Room 33". These flutes are in the style of the Anasazi flutes that are considered a predecessor to the Native American flute. The rituals at Pueblo Bonito were performed with cylindrical vessels, human effigy vessels, and ceramic incense burners. The Hydes donated the resulting large collection of artifacts to the American Museum of Natural History. After the excavation, Wetherill sought to gain personal control of parts of Chaco Canyon, including Pueblo Bonito, Chetro Ketl, and Pueblo Del Arroyo. He filed a homestead entry on these ruins, which was invalidated by the General Land Office in 1904 when the federal government took formal possession of these lands. Wetherill was required to stop his ongoing excavations on federal property, but continued to run a trading post at Chaco Canyon until his death in 1910.

Description

Pueblo Bonito is divided into two sections by a precisely aligned wall which runs north to south through the central plaza.  A Great Kiva is situated on either side of the wall, creating a symmetrical pattern common to many of the Great Houses.  In addition to the Great Kivas, over thirty other kivas or ceremonial structures have been found, many also associated with the large central courtyard.  Interior living spaces were quite large by the standards of the Ancient Pueblo.

The site covers  and incorporates approximately 800 rooms. In parts of the village, the tiered structure was four and five stories high.  During later construction, some lower level rooms were filled with debris to better support the weight of the upper levels.  The builder's use of core-and-veneer architecture and multi-story construction produced massive masonry walls as much as  thick.

Population estimates for the village vary. During the early 20th century, the structures were viewed as small cities, with people residing in every room. From this perspective, Pueblo Bonito could have accommodated several thousand inhabitants at its peak. Recent analysis has lowered the estimated population to less than 800, primarily due to the small number of usable hearths in the ruins.  An analysis based on architecture estimated the resident population at 12 households, or about 70 people at its peak. These tend to be located on the ground floor, near the central plaza, and are associated with entrances to a series of rooms going deeper into the structure.  Rooms were connected by a series of interior doorways, some of them in a T-shape. A family may have inhabited 3 to 4 rooms, with many small interior spaces being used for storage. There was generally no outside access to the room blocks other than from the central courtyard.

It is possible that Pueblo Bonito is actually neither a village nor city. While its size has the capacity for a significant population, the environment may not have been ideal for sustaining a large population. Excavations at the site have not revealed significant trash middens indicating residential areas. A common suggestion is that Pueblo Bonito was a ritual center. This is evident in not only the existence of the kivas (which are more often than not attributed to ritual function) but also the construction of the site and its relation to other Chaco Canyon sites. Although there were many occupants, only 50-60 burials were found here.

The site indicates the Puebloans' comprehension of solar and lunar cycles; both of which are marked in the petroglyphs of the surrounding cliff area as well as in the architecture of Pueblo Bonito itself.

Examination of pack rat middens revealed that at the time that Pueblo Bonito was built, Chaco Canyon and the surrounding areas were wooded by trees such as ponderosa pines. Evidence of such trees can be seen within the structure of Pueblo Bonito, such as the first-floor support beams. Scientists hypothesized that during the time when the pueblo was inhabited, the valley was cleared of almost all of the trees, to provide timber for construction and fuel. This tree removal, combined with a period of drought, led the water table in the valley to drop severely, making the land infertile. This explains why Pueblo Bonito was inhabited for only about 300 years and is a good example of the effect that deforestation can have on the local environment. The Ancestral Puebloans, no longer able to grow crops to sustain their population, had to move on.

Beginning in 2004, the University of New Mexico started a campaign to reopen excavations of the great house in order to obtain new data.  Major excavations of Chaco Canyon occurred during the late nineteenth and early twentieth centuries; for this reason, the nature of the incredible social transformation that developed in Chaco Canyon and its underlying causes remains poorly understood.

A multi-year field study, centered in Pueblo Bonito, was launched to gather new information on the economic conditions of the Bonito phase.  The ultimate goal of this recent fieldwork is to obtain data that will enable researchers to examine the development of great-house communities in respect to relationships between demographic change and economic productivity.

Thus far, the team from the University of New Mexico has recovered and inventoried thousands of artifacts, including ceramics, animal bones, and stone fragments.  As a result, the researchers have received a separate grant from the National Science Foundation to analyze more than 300,000 artifacts: the largest single-site artifact assemblage ever collected from Chaco.

Matriliny
Room 33 is one of the most well-excavated areas of Pueblo Bonito and belongs to the earliest construction phase of the site in the 9th century. A concentration of elite burials occurred in room 33, which are differentiated from other burials in Chaco Canyon since most people were buried outside the great houses. The oldest burial was of a man who died violently, and archaeologists believe that room 33 was built as a crypt for him and his descendants. He was buried with thousands of turquoise and shell beads and pendants, which originally formed necklaces, anklets and bracelets, making his the richest burial ever excavated in the Southwest. Over the next 330 years, thirteen other individuals (both men and women) were buried in the same crypt with many elite grave goods suggesting important ritual functions in the community. Archaeogenomic analysis found that nine of these individuals shared mitochondrial DNA, meaning they were all related through the female line. Archaeologists have concluded that Pueblo Bonito was associated with an elite matriline, a powerful family who inherited their status from their mothers, for approximately 330 years. The room 33 excavations are the first archaeological evidence of matrilineal descent among the Ancestral Puebloans, which is a further link to their modern Pueblo descendants, many of whom practice matrilineal succession.

Construction
The archeologist Mary Metcalf estimates that 805,000 man-hours were required to build Pueblo Bonito's main structure.

Rock art
On the rock wall directly behind Pueblo Bonito is a series of petroglyphs depicting six-toed feet, a stylistic element also found in other Ancient Pueblo rock art. These images date to the late 10th or early 11th centuries.

References

Bibliography

Further reading

External links

 The Mystery of Chaco Canyon a PBS documentary narrated by Robert Redford
 Chaco Canyon, a Photo Gallery
 Pueblo Bonito: 1995 Site Guide
 New Research at Pueblo Bonito

Archaeological sites in New Mexico
Chaco Canyon
Pre-statehood history of New Mexico
Chaco Culture National Historical Park
Ruins in the United States
Buildings and structures in San Juan County, New Mexico
National Park Service areas in New Mexico
Former populated places in New Mexico
Protected areas of San Juan County, New Mexico
History of San Juan County, New Mexico
Pueblo great houses
Ancient Pueblo peoples rock art
Ancestral Puebloans
Pueblos in New Mexico


text:
El clima estepario, de estepa o clima semiárido templado y frío es un clima semiárido característico de los ecosistemas de estepa. De acuerdo con la clasificación climática de Köppen se denomina BSk y agrupa a los climas semiáridos que tengan una temperatura media anual inferior a 18 °C. Las precipitaciones pueden estar entre 200 y 500 mm aproximadamente. El término "estepario" alude a las estepas, las cuales son ecosistemas de pastizales sin árboles de climas fríos o templados situados desde Ucrania y el Asia Central hasta Manchuria en el Extremo Oriente; pero en sentido amplio, la estepa incluye otras regiones como las praderas y llanuras de Norteamérica, Pampa seca y parte de los Andes en Sudamérica, Veld sudafricano y Outback australiano.

La denominación BSk viene de B = clima seco, S = estepa y k = frío, en este sentido, se suele considerar al clima estepario como sinónimo de semiárido, sin embargo, se considera que las estepas son herbazales templados y fríos, mientras que los herbazales cálidos se denominan sabanas, por lo que en la bibliografía hispanoamericana por ejemplo, es común diferenciar a los climas estaparios o estepáricos del de las regiones de sabana, en donde se habla de clima seco tropical o de clima de sabana.

En líneas generales puede haber los siguientes subtipos:

Clima estepario templado

Clima templado semiárido
El clima templado semiárido o templado seco (BSkw) presenta lluvia en verano y es un clima de latitudes medias de influencia monzónica. En México se encuentra en las elevaciones semiáridas de piedemonte de la Sierra Madre Occidental; en Perú está en la ecorregión de Serranía esteparia; en Bolivia ocurre en la Puna seca; en Sudáfrica está en parte del Alto Veld y en el Tíbet en parte de la Meseta tibetana. Este clima fue llamado por Köppen clima del espinal, en alusión a la ecorregión terrestre espinal, pues en Argentina ocupa las regiones llamadas Pampa seca o Espinal, en donde la vegetación es de estepas arbustivas xerófilas, pastos duros y árboles espinosos.

Clima mediterráneo continentalizado
El clima mediterráneo continentalizado seco (BSks) presenta gran sequía en verano. Es un clima templado de influencia mediterránea y tiene cierta continentalidad, ya que presenta una importante oscilación térmica anual. También es llamado clima sirio. Se presenta en países mediterráneos, como España, en donde está la vegetación del bosque esclerófilo y semi-caducifolio ibérico; también se encuentra en la Sierra Nevada de California (EE. UU.), Chile central y Cercano Oriente.

Clima estepario continental

Clima de estepa semiárido de gran oscilación térmica e invierno helado. Köppen inicialmente usó las denominaciones clima de las praderas, clima del Burán o clima del saxaúl, esta última planta típica de las estepas del Asia central y desierto de Gobi. Puede ser a su vez de dos tipos:

Clima estepario continental monzónico
El clima estepario continental monzónico (BSkw): En verano hay una estación lluviosa corta y por lo general está relacionado con el clima continental monzónico. Se da en las estepas de Asia Central, en el desierto de Gobi y otras zonas semiáridas del extremo oriente; también en las llanuras y praderas de Norteamérica.

Clima estepario continental mediterráneo
El clima estepario continental mediterráneo (BSks): En invierno hay una estación nevada corta y por lo general está relacionado con el clima continental mediterráneo. Se da en las montañas del Medio Oriente y en otras tierras altas como la Región Intermontañosa del Oeste de Estados Unidos.

Referencias

E


text:
NE-HI was a four-piece rock band from Chicago. NE-HI formed to score a friend's film in the summer of 2013, the foursome—made up of Alex Otake, James Weir, Jason Balla and Mikey Wells—recognized the chemistry between its four members and chose to continue making music. Since then, the foursome has toured the Midwest and East Coast, building a reputation as a promising young American band.

Known for their energetic stage presence, NE-HI has opened for Car Seat Headrest and the American Wrestlers. NE-HI's self-titled debut album was released in 2014 on Manic Static. In the Chicago Tribune, Greg Kot listed Ne-Hi as #4 in his top ten local indie albums list of the year. Despite being a fairly new band, sites like Noisey, Stereogum, and Paste have taken notice and consider the band to be "the best of what's next".

The band's second album Offers was released February 24, 2017 on Grand Jury Music. To help promote their second album, OFFERS, the band toured with Whitney, Chad VanGaalen,  Twin Peaks, The Drums,   as well as performed in the Pitchfork Music Festival and at SXSW. The second album has also garnered a lot of buzz from various media outlets, Dan Hyman writing for the Chicago Mag praised the band's ability to "balance the turbulent and the tranquil". With the increasing popularity of the indie band, members continued to perfect their sound, while staying true to their roots, as noted when the album was reviewed as part of Bandcamp's "Album of the Day" report. The lead single, Stay Young, has been a favorite of reviewers, due to its liveliness and accompanying music video, a feature guitarist Jason Balla says was an intentional allusion to Chicago, "With our city's reputation for wind, it only seemed fitting that we bring some winds of change to the video." Paste Magazine's Zach Blumenfeld also points out the noticeable evolution of NE-HI's sound from the first to second album, comparing the first to "cookie dough" and the second to "a delectable batch of baked goods". On the song, "Sisters", David Anthony from The AV Club admires the band's "attention to detail" when composing their "tightly constructed" yet "effervescent" songs.

Discography

LPs
2014: NE-HI
2017: OFFERS

Singles
2017: Stay Young
2015: Turncoat
2015: Drag
2014: Since I've Been Thinking

References

Musical groups from Chicago
Songwriters from Illinois
Rock music groups from Illinois
American male musicians
American male songwriters


text:
Гузаль Рамазановна Ситдыкова (; ) — башкирский общественный и политический деятель, писатель, переводчик, народный депутат Верховного Совета Башкирской АССР XII созыва (1991—1995), депутат Государственного Собрания — Курултая Республики Башкортостан 1-3 созывов (1995—2008), член Общественной Палаты Республики Башкортостан 1 созыва (2011—2012), председатель Общества башкирских женщин Республики Башкортостан (2004—2011), член Союза писателей Республики Башкортостан и РФ (1995). С 2012 года участвует в международном волонтерском движении Викимедиа; народный поэт Республики Башкортостан

Биография
Ситдыкова (Ситдикова) Гузаль Рамазановна родилась 10 июня 1952 года в селе Инзер Белорецкого района Башкирской АССР. В 1967 году, окончив восьмилетнюю школу, поступила в Белорецкое педагогическое училище. С 1971 года работала воспитателем в школе-интернате № 1, далее — в различных образовательных учреждениях города Белорецка.

В 1980 году окончила библиотечный факультет Челябинском государственном институте культуры. С 1983 года являлась сотрудником, с 1986 года — заведующей отделом, с 1987 года — заместителем редактора Белорецкой районной газеты «Урал».

С 1989 по 1995 года была главным редактором районной газеты «Урал» Белорецкого района. Тогда же была избрана народным депутатом Верховного Совета Башкирской АССР XII созыва (1991—1995 гг.).

В 1995—2008 годах была депутатом Государственного Собрания — Курултая Республики Башкортостан I—III созывов, членом Общественной Палаты Республики Башкортостан I созыва (2011—2012 гг.). В 2004—2011 годах избиралась председателем Общества башкирских женщин Республики Башкортостан. Принимала участие в работе Исполкома Всемирного курултая башкир.

Творческая деятельность
Печатается с 1976 года. Во время работы в районной газете «Урал» широко публиковалась в республиканской печати. Первый сборник стихов вышел в альманахе «Йәш көстәр» (Молодые силы) в 1984 году.

Ведёт активную общественную деятельность. Участвует в движении Викимедиа в качестве одного из редакторов-добровольцев, регулярно создавая и редактируя статьи Башкирской Википедии, а также страницы башкирских проектов Инкубатора Викимедиа — Викикитапхана (Викитека), Викиһүҙлек (Викисловарь), Викиөҙөмтә (Викицитатник).

Увлекается поэзией и переводами с иностранных языков на башкирский язык. Её произведения были переведены на русский язык.

С 1995 года является членом Союза писателей Республики Башкортостан. Работает в разных литературных жанрах — поэзии, прозе, эссе, детской литературе.

В декабре 2022 года присвоено звание «Народный поэт Республики Башкортостан»

Сочинения
 Я познаю мир (Мин донъяны өйрәнәм). — Уфа: Инеш, 2020. — 24 с. — ISBN 978-5-6041457-8-4 (на башк. яз.)
 Идет малыш (Ана килә бәпәй). — Уфа: Инеш, 2020. — 28 с. — ISBN 978-5-6041458-0-7 (на башк. яз.)
 Ағып килә мәңгелек: шиғырҙар, поэмалар. — Өфө: Китап. 2019. — 400 бит. ISBN 978-5-295-07217-8 (на башкирском языке)
 Ситдыкова Г. Возрождение традиций: В. Баюканский. Чай — дело тонкое. — М.:У Никитских ворот, 2015 — с.61-68. ISBN 978-5-906787-87-3
 Планета детства. Стихи, рассказы для детей. Уфа: Китап, 2014. — 154 с.
 Доброе семя — доброе племя. Эссе, стихи. — Уфа: Инеш, 2013. — 104 с. (на башкирском языке)
 Мәҡәл һәм әйтемдәрҙә ҡатын-ҡыҙҙың ғаиләлә тотҡан урыны // Статус и роль женщины в современном мире. — Өфө: Ғилем, 2011. — 106—110 бб.
 И у зимы есть свои птицы. Стихи. — Уфа: РУНМЦ МОРБ, 2010. — 136 с. (на башкирском языке)
 Говорящая машина. Рассказы, стихи и сказки для детей. — Уфа: Китап, 2010. — 112 с. (на башкирском языке)
 Доброе семя — доброе племя. Эссе, стихи. — Уфа: Китап, 2007. (на башкирском языке) ISBN 978-5-903622-29-0
 Советы молодой семье. Эссе. — Уфа: Полиграфдизайн, 2006. — 11 с. (на башкирском языке)
 Сады Рая. Путевые записки. — Уфа: Полиграфдизайн, 2005. — 102 с. (на башкирском языке)
 Семейные обычаи башкир в пословицах и поговорках. Эссе. — Уфа: Виртуал, 2002. — 79 с. (на башкирском языке)
 Моя Вселенная. Рассказы, эссе, стихи. — Уфа: Китап, 2002. — 240 с. (на башкирском языке)
 Цок-цок Цокоток и его приключения. Сказка в стихах. — Уфа: Китап, 1999. — 24 с. (на башкирском языке)
 Нет приговора для любви: Рассказы. — Уфа: Китап, 1997. — 400 с.
 Цок-цок Цокоток. Сказка в стихах. — Уфа: Китап, 1994. — 16 с. (на башкирском языке)
 Семь родников: Стихи. — Уфа: Башкнигоиздат, 1986. — 170 с.
 Говорящая машина (Для незрячих и слабовидящих на шрифте Брайля). — Уфа: Башкирская республиканская специальная библиотека для слепых имени М. Х. Тухватшина, 2022 - (на башкирском языке)

Переводы на башкирский язык
 Андерсен Г. Х. Сказки и истории (на баш. яз.) / пер. Г. Ситдыковой. — Уфа: Инеш, 2015. — 188 с. — ISBN 978-5-903622-51-1
 Л. Кэрролл. Әлисәнең Сәйерстандағы мажаралары. (Башҡортсаға Г. Ситдиҡова тәржемәһе) — Evertype (Ирландия), 2017. — 129 с. — ISBN 1-78201-201-X ISBN 978-1-78201-201-6

Награды и звания
 Почётная грамота Республики Башкортостан (2002)
 Благодарность Совета Федерации Федерального Собрания Государственной Думы Российской Федерации (2005)
 Заслуженный работник культуры Республики Башкортостан (2007)
 Гран-При Республиканского конкурса сэсэнов на приз имени Айдара Баика (2015)
 Лауреат Государственной премии республики имени Хадии Давлетшиной в области литературы и искусства для детей и юношества (2017)
 Серебряная медаль Евразийского литературного фестиваля фестивалей «ЛиФФт» (2017);
 Юбилейная медаль «100 лет образования Республики Башкортостан» (2018)

 Почетная Грамота Республики Башкортостан За высокие творческие достижения в области литературы
 Нагрудный знак «Отличник образования Республики Башкортостан» (2022)
 Звание «Народный поэт Республики Башкортостан»

Примечания

Литература

 Ситдыкова Гузаль Рамазановна // По пути созидания. — Уфа: Галигиль, 2005. — С. 31—32.
 Гүзәл Ситдиҡова: биобиблиографик күрһәткес. — Өфө: БР Ә. Вәлиди ис. Милли китапханаһы, 2011. — 40 б.
 Гүзәл Ситдиҡова: биобиблиографик күрһәткес. — Өфө: БР Ә. Вәлиди ис. Милли китапханаһы, 2012. — 58 б.
 Баюканский В. Чай — дело тонкое. — М.: ИПО «У Никитских ворот», 2015. — 416 с.
 Писатели земли башкирской: Справочник. — Уфа: Китап, 2006. − 496 с.

Ссылки

 Сайт Государственного Собрания — Курултая — Республики Башкортоста. Ситдыкова Гузаль Рамазановна
 Газета Аскинская новь. Статья «Советы популярной поэтессы Вдохновили, добавили душевный подъём, силы»
 Союз писателей РБ
 Люди искусства: Гузаль Ситдыкова
 Авторы издательства «Китап»
 Газета Республика Башкортостан. Ст. Всё начинается с маминой колыбельной
 Литературная карта Республики Башкортостан
 Распоряжение Кабинета министров РБ от 03.10.2002 № 915-р «О мерах по подготовке и проведению юбилейных мероприятий, посвященных 50-летию поэтессы Ситдиковой Гузель Рамазановны»

Депутаты Верховного Совета Башкирской АССР двенадцатого созыва
Депутаты Государственного собрания Башкортостана 1-го созыва
Депутаты Государственного собрания Башкортостана 2-го созыва
Депутаты Государственного собрания Башкортостана 3-го созыва
Писатели Башкортостана
Башкирские поэты
Башкирские писатели
Лауреаты премии имени Х. Давлетшиной
Википедисты
Призёры Евразийского и Всероссийского литературных фестивалей «ЛиФФт»
Отличники образования Республики Башкортостан


text:
Usman Adil (born 3 October 1994) is an Afghan cricketer. In September 2018, he was named in Kabul's squad in the first edition of the Afghanistan Premier League tournament. He made his Twenty20 debut for Kabul Zwanan in the 2018–19 Afghanistan Premier League on 18 October 2018.

References

External links

1994 births
Living people
Afghan cricketers
Kabul Zwanan cricketers
Place of birth missing (living people)


text:
Johann Friedrich (Fritz) Höger (12 June 1877 – 21 June 1949) was a German architect from Bekenreihe, Steinburg, Schleswig-Holstein in Northern Germany. Although never qualified as an architect, he became known for his Brick Expressionist style of architecture.

Early life
Höger was the eldest of six siblings in a family who ran a small carpentry business. At the age of 14, Höger trained as a carpenter in Elmshorn and then went on to Hamburg for his masters which was completed in 1899. Following this he joined the architectural firm Lundt and Kallmorgen in Hamburg, where he worked as a technical draftsman. After his four-year stint there, Höger joined the company of his future father-in-law, Fritz Oldenburg, and married Fritz's daughter Annie in 1905.

Architecture
Höger is renowned for his use of brick, in the style of Brick Expressionism. Höger opened his own architecture office in 1907, but because of his lack of higher education he was not admitted to the Association of German Architects. Regardless, he received many commissions for private homes around Hamburg. It was during this time that Höger established his style with the use of bricks, particularly clinker bricks, which are more robust and frost resistant due to the higher temperature they are fired at. Höger's style was seen in the 'dished house' which is now home to the department store Kaufhof. It features a strong vertical and horizontal layout with the placement of the eaves and stepped floors, a technique which became typical to Höger's style of building.

Höger's preference for the use of brick was along the lines of ideas espoused by Fritz Schumacher, the Hamburg chief architect beginning in 1909; Schumacher expounded his ideas in polemical writings, including the book Das Wesen des neuzeitlichen Backsteinbaues (The Essence of the Modern Brick Building), which appeared around 1920. Like Schumacher, Höger thought brick and clinker brick showed an "earthiness" that was familiar to the German people, particularly because these materials were typical for Northern Germany.

His best-known work is the Chilehaus in Hamburg, constructed between 1922-24 for saltpeter importer Henry B. (Chile) Sloman. The office block features a curving facade reminiscent of a ship's hull, coming together at a sharp angle on the corners of Pumpen and Niedernstrasse.

Höger constructed several other buildings, more prominently a publishing office which included a planetarium, the Anzeiger-Hochhaus (Gazette-Building) between 1927-1928. The 51m high building was the first skyscraper in Hannover. It features a now green copper dome and red clinker bricks offset with a decorative gold. The dome originally housed a planetarium, and is now a cinema.

Other notable works include the Kirche am Hohenzollernplatz in Berlin and the Wilhelmshaven town hall.

In 1927 Höger joined the cultural staff of the Völkischer Beobachter and joined the NSDAP in 1932.

War
From 1914 to 1918 Höger completed his military duty in the first world war in Flanders, France.

Later during World War II Höger sympathized with National Socialism (Nazism) and joined the party in 1932. However his expressionistic style did not meet Hitler's taste. As Höger did not follow the preferred classicist marble style of Nazi architecture, he could not obtain a position as state architect.

Fritz Höger Award
For the first time in 2008, the Fritz Höger Prize was awarded for excellence in brick architecture. The initiative goes for buildings with brick, with winners in the categories of detached or semi-detached houses, apartment buildings, office, commercial, leisure and sport, as well as public buildings. In addition, two awards for Passive House and restoration and sustainability have been awarded. The competition is endowed with 10,000 euros.
Winners 2008 awards
Winners 2011 awards
Winners 2014 awards
Winners 2017 awards
Winners 2020 awards

References

External links

1877 births
1949 deaths
People from Steinburg
Nazi Party members
20th-century German architects
Brick Expressionism
Expressionist architects


text:
Luis Bernardo Guerrero Figueroa (Chota, Perú; 20 de agosto de 1953) es un ingeniero agrónomo y político peruano. Fue Congresista de la República durante 2 periodos (2000-2001 y 2001-2006) y Alcalde de Cajamarca durante 2 periodos (1993-1995 y 1996-1998).

Biografía
Nació en Chota, el 20 de agosto de 1953.

Realizó sus estudios primarios en la Escuela N° 73 de Chota y los secundarios en el Colegio San Juan de su tierra natal.

Entre 1971 y 1980, estudió Agronomía en la Universidad Nacional de Cajamarca. En sus años de juventud fue responsable de Juventud de Vanguardia Revolucionaria en Cajamarca.

Es uno de los fundadores del extinto Colectivo por Cajamarca cuyo objetivo era promover la actividad minera en Cajamarca por encima de cualquier otra actividad económica. Durante la gestión del alcalde Manuel Becerra (2015-2018), fue designado Presidente del directorio de la Empresa Prestadora de Servicios de Saneamiento de Cajamarca (EPS SEDACAJ).

Fue Presidente de la Asociación de Municipalidades del Perú durante 1996 hasta 1998.

Vida política
En 1992 fundó el Frente Independiente Regional'.

Su primera participación en la política fue en las elecciones generales de 1980, donde Guerrero postuló a la Cámara de Diputados por la Unión de Izquierda Revolucionaria, sin embargo no resultó elegido

Alcalde de Cajamarca (1993-1998)
En las elecciones municipales de 1993, fue elegido Alcalde de Cajamarca por el Frente Independiente Renovado para el periodo municipal 1993-1995.

En las elecciones municipales de 1995, fue reelegido Alcalde de Cajamarca por el Frente Independiente Renovado para el periodo municipal 1996-1998.

Candidato a la primera Vicepresidencia en el 2000
Para las elecciones generales del 2000, fue candidato a la primera Vicepresidencia de la República en la plancha presidencial de Alberto Andrade por Somos Perú. Sin embargo, la candidatura quedó en el 3er lugar de las preferencias tras el fraude electoral a favor de Alberto Fujimori para su 2.ª reelección a la Presidencia de la República.

Congresista (2000-2001)
En las mismas elecciones, Guerrero fue elegido Congresista de la República por Somos Perú, con 36,318 votos, para el periodo parlamentario 2000-2005.

Durante su labor parlamentaria, fue un gran opositor a la dictadura fujimorista y participó en la Marcha de los Cuatro Suyos encabezada por Alejandro Toledo. Desde el parlamento, Guerrero manifestaba contra Vladimiro Montesinos y lo acusaba de comprar de Congresistas para que se pasaran a las filas de Perú 2000.

En noviembre del 2000, tras la publicación de los Vladivideos y la renuncia de Alberto Fujimori a la Presidencia de la República mediante un fax, su cargo parlamentario es reducido hasta el 2001 donde se convocaron a nuevas elecciones generales.

Congresista (2001-2006)
En las elecciones generales del 2001, fue reelegido Congresista de la República por Perú Posible, con 42,929 votos, para el periodo parlamentario 2001-2006.

Candidato Presidencial en 2006
Para las elecciones generales del 2006, Guerrero anunció su candidatura presidencia por Perú Ahora. Sin embargo, la candidatura no tuvo éxito en dichas elecciones.

Candidato a la Presidencia Regional de Cajamarca en 2006
En las elecciones regionales del 2006, postuló a la Presidencia Regional de Cajamarca por el Movimiento de Innovación Cajamarca, sin éxito en las elecciones.

Candidato a la Alcaldía de Cajamarca
Para las elecciones regionales del 2010, postuló nuevamente a la Alcaldía de Cajamarca por el Frente Independiente Regional y en las elecciones regionales del 2014 por Siempre Unidos, sin éxitos en ambas elecciones.

Referencias

Enlaces externos

Chotanos
Miembros de Perú Posible
Alcaldes de la provincia de Cajamarca
Miembros del Partido Somos Perú
Congresistas de Perú 2001-2006
Congresistas de Perú 2000-2001
Ingenieros de Perú
Congresistas por Cajamarca
Opositores al gobierno de Alberto Fujimori
Candidatos a la presidencia de Perú


text:
La bandera de Gibraltar, adoptada el 1982, conté els elements que componen l'escut de Gibraltar, que va ser atorgat per la reina Isabel I de Castella el 10 de juliol de 1502.

Descripció
La bandera és blanca amb una franja vermella en la part inferior amb un castell de tres torres i dos nivells a la secció blanca.

Cada torre té una porta i una finestra i de la porta de la torre del centre penja una clau d'or que se solapa amb la banda vermella.

Ús
La bandera és emprada per tot Gibraltar, a vegades de forma oficial amb la bandera del Regne Unit i la bandera d'Europa. La trobem a llocs destacats com la frontera amb Espanya, al cim del Penyal de Gibraltar i a l'edifici del Parlament.

La bandera és un símbol del nacionalisme gibraltareny, i és molt popular entre el poble de Gibraltar. Durant el Dia Nacional de Gibraltar, el 10 de setembre, molts ciutadans pengen la bandera de finestres i balcons i alguns fins i tot decoren els seus vehicles amb la bandera.

Una bandera feta de Lego de quatre metres d'alçada i vuit d'ample es pot veure al John Mackintosh Hall, un centre cultural que acull una biblioteca, diverses sales d'exposicions i un teatre. Quan es va construir, la bandera era la més gran feta amb peces de Lego amb un total de 393.857 peces.

Referències

Gibraltar
Cultura de Gibraltar


text:
Matt Kassian (né le  à Edmonton, dans la province de l'Alberta au Canada) est un joueur professionnel de hockey sur glace qui évolue au poste d'ailier gauche.

Carrière

Statistiques
Pour les significations des abréviations, voir statistiques du hockey sur glace.

| 2003-2004|| Giants de Vancouver || LHOu ||37 ||1 ||0 ||1 ||42 ||3 ||0 ||0 ||0 ||4
|-
| rowspan=2|2004-2005|| Giants de Vancouver || LHOu ||41 ||0 ||3 ||3 ||89 ||- ||- ||- ||- ||-
|-
| Blazers de Kamloops || LHOu ||28 ||3 ||0 ||3 ||83 ||6 ||1 ||2 ||3 ||14
|-
| 2005-2006|| Blazers de Kamloops || LHOu ||67 ||5 ||6 ||11 ||147 ||- ||- ||- ||- ||-
|-
| 2006-2007|| Blazers de Kamloops || LHOu ||72 ||8 ||10 ||18 ||162 ||4 ||0 ||1 ||1 ||0
|-
| 2007-2008|| Aeros de Houston || LAH ||19 ||0 ||0 ||0 ||48 ||- ||- ||- ||- ||-
|-
| 2007-2008 || Wildcatters du Texas || ECHL ||47 ||6 ||4 ||10 ||90 ||- ||- ||- ||- ||-
|-
| 2008-2009|| Aeros de Houston || LAH ||56 ||1 ||2 ||3 ||130 ||4 ||0 ||0 ||0 ||10
|-
| 2009-2010|| Aeros de Houston || LAH || 59|| 2|| 4|| 6|| 149|| -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2010-2011|| Aeros de Houston || LAH || 60|| 4|| 4|| 8|| 132|| 8|| 0|| 0|| 0|| 2
|-
| 2010-2011|| Wild du Minnesota || LNH || 4|| 0|| 0|| 0|| 12|| -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2011-2012|| Aeros de Houston || LAH || 26|| 2|| 2|| 4|| 34|| -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2011-2012|| Wild du Minnesota || LNH || 24|| 2|| 0|| 2|| 55|| -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2012-2013|| Aeros de Houston || LAH ||9 ||1 || 0|| 1||12 || -|| -|| -|| -|| -
|-
| 2012-2013|| Sénateurs d'Ottawa || LNH || 15|| 1||0 ||1 ||47 ||5 ||0 || 2|| 2|| 17
|-
| 2013-2014 || Sénateurs d'Ottawa || LNH || 33 || 1 || 1 || 2 || 63 || - || - || - || - || -
|-
| 2014-2015|| Pirates de Portland || LAH ||2 ||0 || 0|| 0|| 0|| -|| -|| -|| -|| -

| 76 || 4 || 1 || 5 || 177 || 5 || 0 || 2 || 2 || 17

Références

Voir aussi

Naissance en octobre 1986
Naissance à Edmonton
Joueur canadien de hockey sur glace
Choix de repêchage du Wild du Minnesota
Joueur du Wild du Minnesota
Joueur des Sénateurs d'Ottawa
Joueur des Aeros de Houston (LAH)
Joueur des Wildcatters du Texas
Joueur des Giants de Vancouver
Joueur des Blazers de Kamloops
Attaquant de hockey sur glace
Joueur des Pirates de Portland


text:
A hereditary carrier (genetic carrier or just carrier), is a person or other organism that has inherited a recessive allele for a genetic trait or mutation but usually does not display that trait or show symptoms of the disease. Carriers are, however, able to pass the allele onto their offspring, who may then express the genetic trait.

Carriers in autosomal inheritances

Autosomal dominant-recessive inheritance is made possible by the fact that the individuals of most species (including all higher animals and plants) have two alleles of most hereditary predispositions because the chromosomes in the cell nucleus are usually present in pairs (diploid). Carriers can be female or male as the autosomes are homologous independently from the sex.

In carriers the expression of a certain characteristic is recessive. The individual has both a genetic predisposition for the dominant trait and a genetic predisposition for the recessive trait, and the dominant expression prevails in the phenotype. In an individual which is heterozygous regarding a certain allele, it is not externally recognisable that it also has the recessive allele. But if the carrier has a child, the recessive trait appears in the phenotype, in case the descendant receives the recessive allele from both parents and therefore does not possess the dominant allele that would cover the recessive trait. According to Mendelian Law of Segregation of genes an average of 25% of the offspring become homozygous and express the recessive trait. Carriers can either pass on normal autosomal recessive hereditary traits or an autosomal recessive hereditary disease.

Carriers in gonosomal inheritances

Gonosomal recessive genes are also passed on by carriers. The term is used in human genetics in cases of hereditary traits in which the observed trait lies on the female sex chromosome, the X chromosome. The carriers are always women. Men cannot be carriers because they only have one X chromosome. The Y chromosome is not a really homologous chromosome. For this reason, the genetic make-up of the observed trait is not twofold. If a man has a certain recessive genetic disposition on his X chromosome, this is called hemizygot and it gets phenotypically expressed. Also a recessive genetic disposition on his Y chromosome - also hemizygot - can come to expression, because there is no homologous chromosome with an allele, which could overlay it. If there is no genetic information on the Y chromosome for a certain trait, the effect of the Y is neutral and the allele on his X chromosome, which would be recessive in a heterozygous woman, can now alone come to expression.

Women have two homologous sex chromosomes (XX). Therefore, women can be carriers of X-linked genes. Examples of traits inherited via the X chromosome are color blindness and the most common hereditary form of Haemophilia. Men are affected much more often than women.

Queen Victoria, and her daughters Princesses Alice and Beatrix, were carriers of the  hemophilia gene (an abnormal allele of a gene, necessary to produce one of the blood clotting factors). Both had children who continued to pass on the gene to succeeding generations of the royal houses of Spain and Russia, into which they married. Since males only have one X chromosome, males who carried the altered gene had hemophilia B. Females have two X chromosomes, so one copy of an X-linked recessive gene would cause them to be an asymptomatic carrier. These females simply passed it to half of their children.

Gonosomal dominant inheritances are also known. There are no carriers since owners of a dominant hereditary disposition phenotypically express the trait in each case.

References

Genetics


text:
La Central d'Arties (en aranès, Centrau d'Arties) és l'edifici principal de dues centrals hidroelèctriques, Arties i Aiguamoix, el qual està situat a la localitat d'Arties, a la comarca de la Vall d'Aran. L'edificació allotja les turbines, els alternadors i els elements de regulació i control de les dues centrals hidroelèctriques en una sala comú, i en el recinte exterior que l'envolta es troba la subestació elèctrica, on són ubicades les unitats de transformació i de distribució de l'electricitat.

La central recull aigua de 9 valls diferents, abastant una gran extensió geogràfica on s'hagué de construir nombroses obres d'infraestructura. Per aquest motiu, per construir tots els elements que componen la central, fou necessari un període molt llarg, superior als 20 anys, que es va iniciar a principis dels anys 40 del segle XX i finalitzà cap el 1965. Tot el projecte, la sala de turbines, els embassaments, canonades, la subestació elèctrica i obres auxiliars, fou construït per la Sociedad Productora de Fuerzas Motrices i posat en servei en dues fases, Arties a l'any 1955 i Aiguamoix el 1965.

La sortida d'aigües de la central és fa per una canonada soterrada que mitjançant un sifó creua el llit fluvial del Garona i que basteix part de les necessitats de la cambra d'aigües del Salt de Vielha, de la Central hidroelèctrica de Vielha. El cabal màxim del sifó limita la producció de la central d'Arties.

Actualment (2019) les instal·lacions són operades per Endesa.

La central d'Arties compleix dues funcions:

 Producció d'energia hidroelèctrica. És la central de capçalera del sistema del Garona aranès. Quan entra en funcionament arrossega la cadena que en depèn directament, formada per les centrals hidroelèctriques Vielha, Benós i Bossost.

 Regulació de cabal. La modulació de cabals en la cadena de salts que integren el sistema del Garona aranès (Arties-Aiguamoix, Vielha, Benós, Bossost i Pont de Rei) es realitza mitjançant la regulació coordinada dels estanys de capçalera del Salt d'Arties i l'embassament d'Aiguamoix, atès que els successius salts de Vielha, Benós i Bossost no tenen regulació hidràulica pròpia. Només molt aigües avall Pont de Rei i Toran disposen d'un embassament amb regulació.

Actualment (2019) la seva posada en marxa, aturada i control es fa des del centre de comandament d'Endesa a la ciutat de Barcelona.

Concessions hidroelèctriques

La concessió de l'estat per poder utilitzar un determinat cabal d'aigua és una condició prèvia per poder construir i explotar una central hidroelèctrica. El gener de 1909 es publicà en el Butlletí Oficial de la Província de Lleida la sol·licitud per part de Josep Monroset Portellà per derivar 3.400 litres d'aigua per segon del riu Valarties pel seu aprofitament hidroelèctric.

El projecte incloïa la construcció de preses als estanys de Rius, Tort, Mar i Montcasau, així com una presa de derivació al riu Rencules, formant els fonaments de la futura central hidroelèctrica d'Arties.

El desembre de 1911 en el Butlletí Oficial publicava l'atorgament de 5.000 litres per aquesta concessió i també 4.000 litres per la concessió del riu Aiguamog  que formaria la base de la futura central hidroelèctrica d'Aiguamoix.

També es feia pública la cessió dels drets per part de Josep Monroset a Cristòfol Massó i Escofet.

Per altra banda, el juny de 1906 es publicava en el Butlletí Oficial de la Província de Lleida la sol·licitud per part de Pere Trepat Galcerán  d'un cabal de 1.800 litres d'aigua per segon del riu Garona de Ruda, a la Vall de Ruda

El setembre de 1914 s'atorgava aquesta concessió, havent cedit els seus drets el peticionari original a favor de Cristòfol Massó. Les aigües d'aquesta concessió es derivarien cap a la presa d'Aiguamog per a la central hidroelèctrica d'Aiguamoix.

Posteriorment,Cristòfol Massó traspassaria els drets al seu cunyat Emili Riu i Periquet, fundador de la Sociedad Productora de Fuerzas Motrices, i aquest els cedí a l'empresa. Finalment en el 1943 s'atorgaria a l'esmentada empresa la concessió per aprofitament hidroelèctric de les conques del Garona de Ruda (vall de Ruda), Aiguamog (circ de Colomèrs) i Valarties (circs Tòrt i de Restanca, i estany de Montcasau).

En la mateixa autorització també s'atorgava la concessió per construir els salts de Viella i Benós. De fet els tres trams se succeeixen sense solució de continuïtat, creant un sistema d'aprofitament hidroelèctric amb un desnivell brut total entre l'origen del primer salt i el desguàs final de mil cent seixanta metres.

Central Hidroelèctrica d'Arties
Posada en servei el 1955, és una central hidroelèctrica de derivació d'aigües de llacs represats.

Construcció

A la Vall d'Aran la Productora de Fuerzas Motrices havia posat en marxa la central hidroelèctrica de Cledes el 1929, i estava construint-ne un altra a Bossòst quan esclatà la guerra civil que ho parà tot. En 1944, l'empresa reprèn les activitats de construcció de centrals a la Vall i completar el programa d'utilització de totes les concessions que havien estat d'Emili Riu com era el cas dels salts d'aigua d'Arties. En la construcció de la central hi treballà Albert Keller, enginyer suís que havia participat en les obres de la central hidroelèctrica de Capdella.

Per abastir el salt d'Arties calia connectar diversos estanys, amb l'objectiu de dirigir l'aigua continguda en ells cap a la central hidroelèctrica. En el mes de febrer de 1947 ja es portaven perforats 1.200 metres de túnel dels 1.740 previstos per connectar els estanys de Rius, Tort i Mar. L'any 1948 es va calar l'estany de Rius.

El mes de maig de 1949 quan es realitzaven les cales per comunicar el fons de l'estany de Mar amb el seu túnel de desguàs va haver un gravíssim accident, amb 3 treballadors morts: el primer intent de foradar amb explosius no va reeixir a comunicar el túnel de desguàs amb el fons del llac i uns treballadors van entrar al túnel per veure que havia fallat i els gasos produïts per l'explosió va provocar-ne la mort a 3. Fins a l'any 1952 no es pogué "calar" l'estany de Mar.

Es construïren dues gran preses, Restanca i Major de Colomèrs, i una de dimensions menors (Montcasau) per augmentar la capacitat natural dels estanys. Per a Restanca, es construí un funicular des de la Cabana de Rius, a 1.653 metres d'altitud fins a la cota 2.023 de la Coma de Mesilha, on s'iniciaven unes vies que travessaven dos túnels per poder transportar el material fins a la presa d'Era Restanca i més amunt.

El 12 de febrer de 1948 la Barcelona Traction, propietària de la Sociedad Productora de Fuerzas Motrices, fou declarada declarada en fallida, iniciant-se un procés de substitució de la direcció i un reguitzell de conflictes legals que durarien fins 1970. La declaració de fallida no afectà al ritme de les obres.

Conques de captació d'aigua

La conca de la Central hidroelèctrica d'Arties no és limita a la vall més propera (Valarties), sinó que, represant estanys i connectant-los mitjançant canalitzacions soterrades, la conca de captació d'aigua ha estat ampliada de forma considerable.

 Circ de Saboredo. El Circ de Saboredo està situat a la capçalera de la vall de Ruda. Una part de l'aigua del Circ de Saboredo es deriva cap a l'estany Major de Colomèrs a través de la canalització procedent del Barratge de Saboredo, situat a la Pleta de Saboredo. I per un altra part, del Lac de Baish de Saboredo surt una canalització soterrada que porta l'aigua cap l'estany Obago del Circ de Colomèrs.

 Circ de Colomèrs. El Circ de Colomèrs està situat a la capçalera de la vall d'Aiguamòg. L'estany Major de Colomèrs, amb una capacitat útil d'embassament de 2,8 hectòmetres metres cúbics, concentra les aportacions del Circ de Colomèrs més part de les del Circ de Saboredo. L'agua de l'estany Major de Colomèrs es canalitza cap l'estany de Montcasau, al Pla de Loseron.

 Estany de Montcasau. Les canalitzacions procedents dels estanys de Restanca i Major de Colomèrs desaigüen a l'estany represat de Montcasau, el qual també rep aigües de la seva petita conca. De l'estany surt una canalització soterrada de 5 quilòmetres de longitud que per la serra de Mont-romies arriba al Salt d'Arties. Montcasau té una capacitat útil d'embassament de 0,12 hectòmetres cúbics.

 Circ de Tòrt. L'aigua de l'estanys Rius i Tòrt de Rius es derivada mitjançant una canonada soterrada cap l'estany de Mar, el qual desaigua naturalment a l'estany Restanca.

 Circ de Restanca. L'estany de Restanca, situat a la base del Circ, concentra les aigües de l'Estany del Cap del Port i del Lac de Mar més les que procedeixen del Circ de Tòrt. Una canonada soterrada procedent de Restanca canalitza l'aigua cap a l'estany de Montcasau traspassant el massís del Montardo. L'estany de Restanca té una capacitat útil d'embassament és de 789.110 metres cúbics. Amb la central hidroelèctrica aturada és possible realitzar transvasaments d'aigua entre els estanys de Montcasau i Restanca pel mètode del vasos comunicants.

Salt d'Arties

La canalització soterrada procedent de Montcasau transcorre al llarg de la serra de Mont-romies fins a arribar a la cambra de càrrega del Salt d'Arties. La cambra de càrrega té un volum de 12.000 metres cúbics i està formada per un túnel de 785 metres de longitud. El Salt d'Arties té una altitud de 1.963,8 metres, amb un desnivell de 804,10 metres i un cabal d'aigua de 10 metres cúbics per segon. La canonada forçada del salt té una longitud de 1.950 metres amb un diàmetre mig de 1,60 metres, i està subjectada al terra per suports de formigó. Les canonades foren fabricades per l'empresa La Maquinista Terrestre i Marítima en els seus tallers de Barcelona.

La canonada està equipada amb una xemeneia d'aire; la seva funció és evitar el buit baromètric que es produiria si la vàlvula situada just abans es tanqués de forma brusca.

Generació
L'aigua que baixa per la canonada forçada permet generar energia elèctrica a través de dos grups generadors idèntics ubicats a la sala de màquines de la central. Cada grup té dues turbines Pelton horitzontals que treballen a 600 revolucions per minut, i foren construïdes per l'empresa Neyrpic Española, S.A. en els seus tallers de Barcelona. Els alternadors produeixen 42.500 kVA - 11.000 V. La potència instal·lada de cada grup és de 33,76 MW, i la producció mitja anual d'electricitat de la central és de 109,5 GWh.

Central Hidroelèctrica d'Aiguamoix

És una central hidroelèctrica de derivació d'aigües d'embassament que es va posar en servei el 25 de gener de 1965. Les seves conques de captació d'aigua estan situades a les dues ribes del Garona.

Conques de captació d'aigua
El Salt d'Aiguamoix rep aigua de l'embassament d'Aiguamòg i la que es deriva a la presa del Ressèc.

L'embassament d'Aiguamòg, ubicat a Tredòs, acumula aigua de quatre valls:
 Vall d'Aiguamòg, on està construït l'embassament homònim, el qual rep directament les aportacions del riu Aiguamòg. L'embassament, que té una capacitat de 0,56 hectòmetres cúbics, acumula també l'aigua rebuda de les altres tres conques.
 Vall de Ruda. El barratge de Ruda, ubicat a 1.428 metres d'altitud, està situat a la part baixa de la vall, al costat del nucli de Vaquèira. Deriva l'aigua del riu Garona de Ruda cap l'embassament d'Aiguamòg a través d'una canalització soterrada.
 Vall del riu Malo. El riu Malo neix al Circ de Baciver, i en una presa ubicada al costat del nucli de Vaquèira a 1.439 metres d'altitud la seva aigua es derivada a una canalització soterrada fins l'embassament d'Aiguamòg.
 Vall del riu Unhòla. El riu Unhòla neix a l'estany Long de Liat, i la seva aigua es conduïda a l'embassament d'Aiguamòg per una canalització soterrada que es deriva en un assut situat a 1.447 metres d'altitud, ubicada als Prats dera Mòla, uns centenars de metres més amunt de Bagergue.

El barratge deth Ressèc (en català, presa de la serradora), ubicat a 1.475 metres d'altitud a la vall de Valarties, en un indret conegut com a Hònts de Gresilhon (en català, Fonts de Gresilhon), és l'altre subministrador d'aigua del salt d'Aiguamòg. La resclosa deriva l'aigua del riu Valarties mitjançant una canonada soterrada de 5 quilòmetres de longitud que envia aigua de la conca mitja del riu Valarties cap a la cambra d'aigües del Salt d'Aiguamoix.

Salt d'Aiguamoix

El Salt d'Aiguamòg junta les aigües procedents de l'embassaments d'Aiguamòg i les de l'embassament del Ressèc. Està ubicat a 1.395 metresd d'altitud. La canonada surt a l'exterior a la cambra d'aigües ubicada al Bosc dera Sèuva, rere la Central d'Arties i descendeix paral·lela a l'esquerra del tub d'Arties. El seu salt té 266,65 metres de desnivell.

La canonada forçada té una longitud de 587 metres, un diàmetre mig de 2 metres i un flux d'aigua de 14 metres cúbics per segon. Està subjectada al terra per suports de formigó. Com en les del Salt d'Arties, les canonades estan construïdes amb xapa d'acer plegada i soldada i foren fabricades per l'empresa La Maquinista Terrestre i Marítima.

Generació
L'aigua que baixa per la canonada forçada permet generar energia elèctrica a través d'un grup generador ubicat a la sala de màquines de la central. El grup està equipat amb una turbina Francis d'eix vertical també construït per l'empresa Neyrpic Española, S.A. i treballa a 600 revolucions per minut. L'alternador produeix 40.500 kVA - 11.000 V.

La potència instal·lada és de 33,76 MW, i la producció d'electricitat mitja anual de la central és de 55,8 GW.

Transformació i transport

La subestació elèctrica es compartida per les dues central hidroelèctriques. Compleix dues funcions:
 A través dels transformadors, adapta la tensió de l'energia elèctrica produïda per les centrals d'Arties i Aiguamoix a alta tensió per que el transport de l'energia pugui viatjar grans distàncies.
 Rep l'energia produïda per altres estacions de la vall d'Aran i juntament amb les d'Arties, la distribueix. La Central d'Arties és el centre neuràlgic on s'acumula la producció de les central de la Vall d'Aran. Per rebre-la, entre la Central d'Arties i la Central de Benós van en el mateix suport dues línies de 110 kV. Una d'aquest línies du la producció de les centrals de Pònt de Rei, Toran-Bossost, Hidroelèctrica de Basuen (Hiebasa) i la planta de cogeneració que té Neoelectra a Les (antiga central hidroelèctrica de Cledes) cap a la Central d'Arties. L'altra línia hi porta la producció de les centrals de Benós i Viella. Per distribuir-la, prèvia transformació, una part és consumida pels clients de la Vall d'Aran, i la resta, en alta tensió, viatja per mitjà de dues línies a la subestació elèctrica ubicada al costat de la Central hidroelèctrica de Llavorsí, on s'integra a la xarxa estatal de distribució.

Resum característiques i producció

Mesura d'eficiència

A partir de les dades de característiques tècniques i producció de cadascuna de les centrals, es poden obtenir indicadors de la seva eficiència.

El factor de planta proporciona un indicador de l'eficiència en la producció d'energia. La tendència en el disseny de les centrals hidroelèctriques és que operin com a plantes per pics o puntes, entrant en operació durant les hores de major demanda d'energia en el sistema elèctric. Per això es requereix una gran capacitat instal·lada, atès que durant aquestes hores el sistema elèctric necessita aquesta potència. Un altre factor que afecta molt a aquest indicador és la disponibilitat d'aigua, o la seva estacionalitat. De fet, l'aigua de les dues centrals (Arties i Aiguamoix) procedeix fonamentalment de la fusió de neu durant el desgel, i en menor grau de les pluges de la tardor. Addicionalment, la sortida d'aigües d'aquestes dues centrals ha de passar pel sifó d'Arties (per que la canonada passi sota la llera del Garona), el qual té un cabal màxim que limita la producció de les dues centrals. Obviant la última limitació, el factor de planta en aquest tipus de centrals tendeix a estar en una forquilla de valors de 0,25-0,17. En una central nuclear, el factor de planta pot variar entre el 0,51 (Vandellòs II el 2005) i el 0,98 (Vandellòs II el 2005). Les grans variacions en una central nuclear poden estar originades per aturades de manteniment o recàrrega.

Obres de protecció

Com a conseqüència d'un aiguat del mes d'agost de l'any 1963 que van produir importants danys al poble d'Arties i als voltants de la Central, a partir de 1968 es van iniciar actuacions correctores contra revingudes i allaus  al barranc de Zedo, consistents en la construcció de dics, murs de canalització, rastells i guals, així com la plantació de pollancres. Aquestes obres foren planificades per Patrimono Forestal del Estado i cofinançades per la Sociedad Productora de Fuerzas Motrices.

Notes

Referències

Bibliografia

 Editorial Alpina, SL. Mapa Val d'Aran (2005-2006). Escala 1:40.000. ISBN 84-8090-191-8

Arties
Arties
Edificis de Naut Aran


text:
Аптения () — небольшой род многолетних суккулентных растений семейства , распространённых в Южной Африке. Название может быть переведено как «бескрыльник», образовано от греческих слов «а-» (без) и «птенос» (крыло) и отражает отсутствие «крылышек» на семенных коробочках, характерных для многих других родов в семействе аизовых.

По результатам филогенетических исследований, проведенных группой ученых из ЮАР, в 2007 году было предложено включить аптении в род Мезембриантемум. Годом позже, другая группа ученых предложила воздержаться от предложенных изменений в классификации до получения более полных и качественных данных, однако, эта позиция не нашла поддержки и изменения были приняты большинством специалистов-ботаников. В настоящее время ранг рода аптения понижен до синонимичного.

Классификация
По информации базы данных The Plant List, в род включалось 4 вида, относимые в настоящее время к роду Мезембриантемум.

Виды
  =
  =
  =
  =

Примечания

Аизовые
Флора Южной Африки
Устаревшие таксоны растений


text:
Werner Aspenström (ur. 13 listopada 1918 w Norrbärke w Dalarnie, zm. 25 stycznia 1997 w Sztokholmie) – szwedzki poeta i dramaturg.

W 1980 został członkiem Akademii Szwedzkiej. Jego wczesna twórczość (m.in. zbiór Skriket och tystnaden (krzyk i cisza) z 1946) była zdominowana przez pesymizm i nastroje katastroficzne związane z II wojną światową, później zaczął podejmować problematykę społeczno-cywilizacyjną i metafizyczną. Poza tym pisał erotyki, dramaty, eseje i prozę fabularną. Był jednym z czołowych przedstawicieli awangardy. Polski przekład części jego twórczości ukazał się w 1977 w zbiorze Wiersze.

Bibliografia

Szwedzcy poeci
Urodzeni w 1918
Zmarli w 1997