text:
Источноромански или влашки језици (у ужем смислу, без румунског) су подгрупа романских језика која се развила на Балкану и у југоисточној Европи од локалних варијанти вулгарног латинског језика.

Историја
Претпоставља се да су се источноромански језици развили на просторима јужно од Дунава у римским провинцијама Илирији и Мезији, а потом се проширили у Дакији и у другим крајевима Балкана. Говорници ових дијалеката су се, након распада Римског царства, у великом броју, населили на подручје данашње Румуније.

Подела
Источноромански језици се деле на:
 дако-романске језике:
 румунски, који је матерњи језик Румуна, те најраспрострањенији од свих источнороманских језика.
 молдавски, који је службени у Молдавији. Молдавски је врло сличан стандардном румунском језику, иако има невеликих разлика у речнику и правопису.
 влашки, који је матерњи језик Влаха Србије.
 pомски бајашки језик је дијалект румунског језика.
 аромански/цинцарски - говоре га Аромани/Цинцари у Грчкој, Македонији и Албанији.
 меглено-романски/меглено-влашки - је језик Мегленских Влаха који воде порекло из области Меглен у Грчкој.
 истро-румунски - готово ишчезли говор Истро-румуна у Хрватској.

Утицаји
Док су остали романски језици током развоја усвајали туђице, углавном, из германских језика, на источнороманске језике највећи утицај су имали словенски језици и грчки језик. Ови утицаји и географска одвојеност од осталих романских језика резултовали су засебним, друкчијим развојем и очувањем неких латинских граматичких облика који су у осталим романским језицима ишчезли.

Спољашње везе
 Ethnologue (14th)


text:
Rogoznica – wieś i port rybacki w Chorwacji, w żupanii szybenicko-knińskiej, w gminie Rogoznica.

Historia
W 2011 roku liczyła 1121 mieszkańców. Położona częściowo na niewielkiej (1200 m długości) wyspie Kopara odległej o 200 m od stałego lądu, a częściowo wzdłuż sąsiedniego wybrzeża (Stara Rogoznica, chorw. Stare Roznice). Od 1912 roku obie części połączone są groblą. Wcześniej, w okresie XIX wieku, cieśnina między wyspą a lądem była sukcesywnie zasypywana w celu utworzenia brodu możliwego do przejścia. Początki osady na wyspie datowane są na połowę XV wieku, osadnictwo na lądzie jest starsze. Na półwyspie po północnej stronie wyspy znajduje się przystań jachtowa - Marina Frapa

Przypisy

Miejscowości w żupanii szybenicko-knińskiej

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Diomede Angelo Raffaele Gennaro Falconio OFM (ur. 20 września 1842 w Pescocostanzo, zm. 8 lutego 1917 w Rzymie) – włoski duchowny katolicki, wysoki urzędnik Kurii Rzymskiej, prefekt Kongregacji Zakonów, kardynał.

Przyszedł na świat w rodzinie złotnika. Miał czworo rodzeństwa. W 1860 postanowił wstąpić do zakonu Braci Mniejszych. Zmienił wtedy swe chrzcielne imiona Angelo Raffaele Gennaro na Diomede z Pescocostanzo. Przebywał w konwentach w Magliano i Carpineto. Pierwsze śluby złożył 17 września 1861, a śluby wieczyste 12 października 1864. W 1865 wyjechał w podróż po Stanach Zjednoczonych, którą to podróż otrzymał w spadku. Tam też, 4 stycznia 1866, otrzymał święcenia kapłańskie z rąk Johna Timona CM, ówczesnego biskupa diecezji Buffalo. Został następnie profesorem filozofii w seminarium św. Bonawentury w Allerghany. W latach 1868-1869 był tam dyrektorem. W 1867 otrzymał amerykańskie obywatelstwo i został sekretarzem amerykańskiej prowincji franciszkanów Niepokalanego Poczęcia. W latach 1871-1882 służył jako administrator, kanclerz i wikariusz generalny w diecezji Harbor Grace. W wyniku protestów jednego z irlandzkich stowarzyszeń nie został nominowany na biskupa ze względu na włoskie pochodzenie. Występował misyjnie w Nowym Jorku i Connecticut, a następnie powrócił do ojczyzny gdzie był prowincjałem w prowincji San Bernardino. W 1889 mianowany prokuratorem generalnym swego zakonu.

11 lipca 1892 otrzymał nominację na biskupa Lacedonii. Konsekrowany został tydzień później w Rzymie. Obrzędu dokonał dziekan kolegium kardynalskiego Raffaele Monaco La Valletta. 29 listopada 1895 przeniesiony na urząd metropolity Acerenzy i Materny. Po kolejnych czterech latach został delegatem apostolskim do Kanady. Otrzymał wtedy stolicę tytularną Larissa. 30 września 1902 powrócił po kilkunastu latach do USA jako apostolski delegat. Opiekował się szczególnie mniejszościami językowymi i tym by mianować biskupów tego samego pochodzenia etnicznego, lub takich by mówili ich językiem.

Dnia 27 listopada 1911 podniesiony do rangi kardynała prezbitera Santa Maria in Ara coeli przez papieża Piusa X. W maju 1914 awansowany na kardynała biskupa Velletri. Brał udział w konklawe 1914 roku. 26 lutego 1916 został prefektem Świętej Kongregacji Zakonów. Zmarł niespełna rok później. Pochowany we franciszkańskim kościele w rodzinnym miasteczku.

Bibliografia

 Catholic-Hierarchy

Włoscy kardynałowie
Włoscy franciszkanie (OFM)
Urodzeni w 1842
Zmarli w 1917
Kardynałowie z nominacji Piusa X


text:
Герб муниципального образования Наде́ждинское сельское поселение Надеждинского муниципального района Приморского края Российской Федерации.

В состав Надеждинского сельского поселения входят посёлки Рыбачий, Де-Фриз, сёла Вольно-Надеждинское - административный центр, Кипарисово, Прохладное и некоторые другие населённые пункты.

Герб утверждён решением № 438 Муниципального комитета Надеждинского сельского поселения 18 мая 2009 года. и внесён в Государственный геральдический регистр Российской Федерации с присвоением регистрационного номера 4976.

Описание герба

«В зеленом поле серебряный ключ в столб, бородкой вверх и вправо, обвитый золотой виноградной лозой (с двумя гроздьями и четырьмя листьями по углам)».

Описание символики
Герб сельского поселения Надеждинское языком символов и аллегорий отражает природно-географические, исторические и культурные особенности муниципального образования.

Символика основной фигуры герба — ключа многозначна:

— серебряный ключ указывает на название уникального источника подземных вод. Вода здесь обладает прекрасными вкусовыми качествами и полезна по своему химическому составу. Источник пользуется популярностью не только среди местного населения, но и жителей Владивостока. Серебряный ключ объявлен памятником природы; серебро — символ чистоты и совершенства, мира и взаимопонимания;

— ключ, обвитый виноградной лозой, аллегорически символизирует богатство и разнообразие флоры и фауны сельского поселения. Здесь существуют редкие виды животных, насекомых и растений, внесенные в Красную книгу. Виноградная лоза — традиционный символ плодородия, изобилия возрождения, виноградная лоза также образ сельского хозяйства как основы экономики поселения; золото — символ богатства, стабильности, уважения, интеллекта;

— золотая лоза как аллегория щедрости и гостеприимства и зелёный цвет — символ природы, здоровья, молодости, жизненной силы и энергии указывают на обилие памятников природы и популярность интересных туристических маршрутов;

— ключ символизирует особую роль сельского поселения, через территорию которого проходят две «ключевые» транспортные магистрали: Транссибирская железнодорожная магистраль Владивосток-Москва и федеральная автотрасса «Уссури» Владивосток-Хабаровск.

Герб Надеждинского сельского поселения может воспроизводиться в двух равнодопустимых версиях:

— без вольной части;

— с вольной частью — четырёхугольником, примыкающим изнутри к верхнему левому[1] краю герба Надеждинского сельского поселения с воспроизведенными в нём фигурами герба Приморского края. Версия герба с вольной частью применяется после соответствующего законодательного закрепления порядка включения в гербы муниципальных образований Приморского края вольной части.

Герб Надеждинского сельского поселения в соответствии с Методическими рекомендациями по разработке и использованию официальных символов муниципальных образований (Раздел 2, Глава VIII, п.п. 45-46), утверждёнными геральдическим Советом при Президенте Российской Федерации 28 июня 2006 года может воспроизводиться со статусной короной установленного образца.

Герб Надеждинского сельского поселения разработан Союзом геральдистов России.

Авторы герба: идея герба — Константин Мочёнов (Химки); художники и компьютерный дизайн — Оксана Фефелова (Балашиха), Ольга Салова (Москва); обоснование символики — Кирилл Переходенко (Конаково).

См. также
 Флаг Надеждинского сельского поселения
 Гербы районов Приморского края
 Гербы населённых пунктов Приморского края

Примечания

Ссылки
  Герб Надеждинского сельского поселения

Н
Надеждинский район
Гербы с изображением виноградной лозы
Гербы с изображением ключа


text:
1970. október 23-án jelent meg a Genesis második albuma, a Trespass. Ez az együttes egyetlen albuma John Mayhew dobossal – és az utolsó Anthony Phillips gitárossal. A folkos-progresszív rockos hangzás komoly stílusbeli váltás az előző albumhoz képest, a következő albumok vázlatának tekinthető.

A dalok a korábbiaknál hosszabbak, komplexebbek, több jól elkülöníthető részből állnak. Az album hangulata a "vidéki Anglia" légkörét idézi, ami a korszak többi progresszív-rockzenekarának munkáira is jellemző volt. Ennek érdekében fontos szerepe van a több sávon felvett 12 húros akusztikus gitároknak, a tiszta énekharmóniáknak, a fuvolának és más akusztikus hangszereknek, valamint a Hammond orgonán és Mellotronon játszott lágy futamoknak. Ezt az érzést erősíti a visszafogott dobjáték, bár a többiek elégedetlenek voltak Mayhew képességeivel. Helyére az album felvétele és Phillips távozása után Phil Collins került.

Az albumról azonban nem hiányoznak a dinamikusabb részek sem. Peter Gabriel hangja erőteljes, lélekkel teli, különösen a Stagnation végén, melyben Tony Banks egy orgonaszólót is játszik. A The Knife durva és bombasztikus, ebben Mike Rutherford torzított hangú basszusgitárt használ. A dal a koncertek állandó záródarabja lett, módosított szöveggel az 1973-as Genesis Live című albumra is felkerült.

Bár az album nem volt anyagilag sikeres, a kritikusok dicsérték. 1984-es újrakiadásakor a brit listán a 98. helyig jutott.

2007 végére-2008 elejére tervezik az album kétlemezes, SACD/DVD kiadásának megjelenését új 5.1-es és sztereó keveréssel.

Az album dalai

Minden dalt Tony Banks, Peter Gabriel, Anthony Phillips és Mike Rutherford írt, kivéve, ahol a szerzők jelölve vannak.

Looking for Someone – 7:07 (dalszöveg: Gabriel)
White Mountain – 6:46 (dalszöveg: Banks)
Visions of Angels (Anthony Phillips) – 6:54
Stagnation (Peter Gabriel – Anthony Phillips – Mike Rutherford) – 8:51 (dalszöveg: Gabriel)
Dusk – 4:14
The Knife (Tony Banks – Peter Gabriel) – 9:00 (dalszöveg: Gabriel)

Közreműködők

 Peter Gabriel – ének, fuvola, ütőhangszerek
 Anthony Phillips – gitár, vokál
 Tony Banks – billentyűs hangszerek, gitár, vokál
 Mike Rutherford – basszusgitár, gitár, vokál
 John Mayhew – dob, ütőhangszerek, vokál

Genesis-albumok
1970 nagylemezei


text:
Myrmica macrocephala är en myrart som beskrevs av Oswald Heer 1850. Myrmica macrocephala ingår i släktet rödmyror, och familjen myror. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Rödmyror
macrocephala


text:
La route départementale 1089, ou RD 1089, est une des routes départementales de France correspondants à d'anciennes routes nationales :
 l'ex-RN 89 dans la Loire, la Corrèze et la Gironde
 l'ex-RN 689 dans l'Allier et le Puy-de-Dôme

Voir aussi
 Réseau routier départemental de France
 Routes de l'Allier
 Routes de la Corrèze
 Routes de la Gironde
 Routes de la Loire
 Routes du Puy-de-Dôme

1089


text:
Чакараму (చకారం, англ.  Chacāram, ча-буква) — ча, 19-я согласная буква слогового алфавита телугу, глухая постальвеолярная аффриката [tʃ]. В названии కారం (cāram) означает буквально «буква», «-му» — суффикс существительного, опускаемый в санскрите, но обязательный в телугу.  Надстрочный надстрочный контактный диакритический знак (надстрочная часть буквы) в виде «✓»  называется талакатту и обозначает короткий гласный «а» (аналогично క, గ — «ка», «га» или చి, చు — «чи», «чу» (в последнем случае талакатта сохраняется, но не произносится)). Акшара-санкхья — 6 (шесть). Символ юникода — U+0C1A

Литература

Примечания

Буквы телугу


text:
David Eugene Smith (Cortland,  – Nova Iorque, ) foi um matemático estadunidense.

Educação e carreira
David Eugene Smith é considerado um dos fundadores do campo da educação matemática. Foi presidente da Mathematical Association of America em 1920 e foi presidente da History of Science Society em 1927. Foi editor do Bulletin da American Mathematical Society; traduziu o Famous Problems of Geometry,  de Felix Klein, History of Mathematics de Fink e Treviso Arithmetic. Editou Augustus De Morgan A Budget of Paradoxes (1915).

Obras
Plane and Solid Geometry (1895), com Wooster Woodruff Beman
History of Modern Mathematics (1896; as a separate work, 1910) Cornell Historical Math Monographs
The Teaching of Elementary Mathematics (1900) Cornell Historical Math Monographs
Intermediate Arithmetic (1905)
The Teaching of Arithmetic (1909; revised edition, 1913)
The Teaching of Geometry (1912)
Rara Arithmetica (1908)
The Hindu-Arabic Numerals (1911), com Louis Charles Karpinski
A Bibliography on the Teaching of Mathematics (1912), com Charles Goldziher
A History of Japanese Mathematics (1914), com Yoshio Mikami
Number Stories of Long Ago (1919)
Mathematics In series Our Debt to Greece and Rome. (1923) Michigan  Historical Math Collection
History of Mathematics: 2 Volumes (1923/5). Reprinted Dover, 1958.
A History of Mathematics in America before 1900 (1934), com Jekuthiel Ginsburg; Carus Mathematical Monographs

Ligações externas
David Eugene Smith from the Education Encyclopedia — StateUniversity.com

History Of Mathematics Vol. 1 (1923), Vol. 2 (1925)
History of Modern Mathematics (1906)
More electronic books by Smith, David Eugene at DML: Digital Mathematics Library
Lao Genevra Simons David Eugene Smith—In memoriam Bull. Amer. Math. Soc. 51, (1945), 40–50.

Presidentes da Mathematical Association of America
Historiadores da matemática
Matemáticos dos Estados Unidos do século XIX
Matemáticos dos Estados Unidos do século XX
Alunos da Universidade de Syracuse


text:
Amphoteros () ist eine Gestalt der griechischen Mythologie.

Er erscheint in Homers Ilias als ein auf Seiten Trojas kämpfender Lykier, den der in die Rüstung des Achilleus gehüllte Patroklos neben vielen weiteren Trojanern tötete, nachdem er die Feinde von den brennenden Schiffen vertrieben hatte.

Literatur

Amphoterus 1. In: Vollmer (Hrsg.): Wörterbuch der Mythologie. Stuttgart 1874, S. 40.

Anmerkungen

Person der griechischen Mythologie


text:
Zeslabovač je ve fotografické chemii látka, která působením na exponovaný a vyvolaný fotocitlivý materiál sníží jeho gradaci (kontrast) a/nebo jeho krytí. Používá se jako opravná lázeň na vylepšení příliš kontrastních snímků nebo snímků špatně vyvolaných či exponovaných na příliš tvrdém materiálu.

Opačné účinky má zesilovač.

Příklady zeslabovačů
 Farmerův zeslabovač
 1 l vody + thiosíran sodný (100 g) + ferrikyanid draselný (5–10 g),
 1 l vody + thiosíran sodný (100 g) + ferrikyanid draselný (20 g) + hydroxid amonný (10 ml),
 oba zeslabovače odstraňují silné krytí a závoj u negativů, druhý je stálejší.

 Hypermanganový zeslabovač
 1 l vody + manganistan draselný (2 g),
 pro hustě kryté tvrdé negativy; po oslabení musí následovat ustálení a oplach.

Literatura
 Jaroslav Kulhánek: Fotografie v praxi (Orbis 1960)

Fotografické chemikálie
Fotografické procesy


text:
Kai-Detlef Bussmann (* 1955 in Flensburg) ist ein deutscher Rechtswissenschaftler und Kriminologe.

Nach dem Studium der Rechtswissenschaften und ersten Staatsexamen 1981 und dem zweiten Staatsexamen 1986, jeweils in Hamburg, promovierte Bussmann 1991 an der Universität Bremen und habilitierte sich 1998 an der Universität Bielefeld. Von 1997 bis 1999 übernahm er eine Vertretungsprofessur an der Universität Halle. Gleichzeitig hatte er einen Lehrauftrag an der Universität Gießen. Bussmann ist seit 1999 Inhaber des Lehrstuhls für Strafrecht und Kriminologie an der Universität Halle. Seine Forschungsschwerpunkte sind:  Wirtschaftskriminalität, Gewalt in der Erziehung und die Evaluation von kriminalpräventiven Maßnahmen.

Schriften (Auswahl)
 Die Entdeckung der Informalität. Über Aushandlungen in Strafverfahren und ihre juristische Konstruktion. Nomos, Baden-Baden 1991, ISBN 3-7890-2510-0 (zugleich Dissertationsschrift, Universität Bremen 1991).
 Verbot familialer Gewalt gegen Kinder. Zur Einführung rechtlicher Regelungen sowie zum (Straf-)Recht als Kommunikationsmedium. Heymann, Köln/Berlin/Bonn/München 2000, ISBN  	3-452-24556-X (zugleich Habilitationsschrift, Universität Bielefeld 1997).
 Wirtschaftskriminologie I. Grundlagen – Markt- und Alltagskriminalität. Vahlen, München 2016, ISBN 978-3-8006-5077-4.

Weblinks
 Persönliche Homepage an der Universität Halle mit Schriftenverzeichnis  (auch Quelle)

Strafrechtler (21. Jahrhundert)
Strafrechtler (20. Jahrhundert)
Kriminologe (20. Jahrhundert)
Kriminologe (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg)
Person (Flensburg)
Deutscher
Geboren 1955
Mann
Wirtschaftsrechtler (21. Jahrhundert)
Wirtschaftsrechtler (20. Jahrhundert)


text:
Маџарево је насељено место у саставу града Новог Марофа у Вараждинској жупанији, Република Хрватска.

Историја
До територијалне реорганизације у Хрватској налазило се у саставу старе општине Нови Мароф.

Становништво
На попису становништва 2011. године, Маџарево је имало 910 становника.

Попис 1991.
На попису становништва 1991. године, насељено место Маџарево је имало 984 становника, следећег националног састава:

Извори
  Савезни завод за статистику и евиденцију ФНРЈ и СФРЈ, попис становништва 1948, 1953, 1961, 1971, 1981. и 1991. године

Спољашње везе

Нови Мароф
Насељена места у Хрватској
Насељена места у Вараждинској жупанији
Википројект географија/Насеља у Хрватској


text:
Az enciklopédiák vagy lexikonok az emberi tudás írásos, a fogalmakat valamilyen rend szerint tárgyaló gyűjteményei.

A "lexikon" és az "enciklopédia" is nemzetközi szavak, mindkettő görög–latin közvetítéssel került a világ nyelveibe. A kettő mára azonos fogalmat takar, a jelentésük és a műfaj története alapján azonban tehetünk finom különbséget: a lexikon végső soron a görög lexisz  szóból eredeztethető, jelentése voltaképpen: "szavak gyűjteménye, szójegyzék, szótár", az enciklopédia viszont a görög enkükliosz paideia (εγκύκλιος παιδεία: "általános, mindenre kiterjedő oktatást" jelent) kifejezésből ered, abból olvadt össze egyetlen szóvá.

Az enciklopédiák tehát ennek megfelelően a tudomány (vagy egy tudományterület) egészét kívánják felölelni (régebben gyakran hierarchikus rendben, az összetartozó témákat egymás mellett tárgyalva, lásd tezaurusz), míg a lexikonok nemritkán csak kisebb tartomány tárgyalását tűzik ki célul, a fogalmakat pedig betűrendben közlik, ahogyan elődeik, a szójegyzékek. Mióta legújabban az enciklopédiák is többnyire betűrendben adják a fogalmakat, a különbség szinte teljesen elhalványult, a két megnevezést szinonimaként használják, legfeljebb az etimológiával megtámogatott jelentéskülönbség alapján válogatnak egy-egy mű célja szerint, az enciklopédia elnevezést az átfogóbb, általánosabb célú munkákra, a lexikon megjelölést főként a specializáltabb gyűjteményekre tartva fenn, de messze nem teljes következetességgel.

A két megnevezés alkalmazásáról annyi azonban elmondható, hogy míg az általános, átfogó jellegű munkák némelyike a "lexikon" nevet viseli (A Pallas nagy lexikona, Tolnai világlexikona), addig a részterületekkel foglalkozó művek meglehetősen ritkán neveztetnek enciklopédiának (a  és az Orvosi lexikon mind lexikon, és nem Néprajzi/Orvosi enciklopédia stb.). Az enciklopédiák között viszont van speciális célra vagy olvasókörnek szóló (zsebenciklopédia, gyermekek enciklopédiája), és olykor nevükben is vállaltan külön figyelmet fordítanak az egyetemes tudás mellett egyes nemzetek/kultúrkörök tudására (a Nagy szovjet enciklopédia a szovjet világra, az Encyclopædia Britannica az angolszász kultúrkörre).

Korábbi enciklopédikus munkák

Korai enciklopédiák
A rómaiak nevezték először encyclopediának a Marcus Terentius Varro készítette összefoglaló munkát, a Disciplinaet (a cím jelentése körülbelül: tanulnivalók) 9 kötetben (i. e. 30-ban).

A középkori gondolkodók úgy vélték, hogy lehetséges a tudományok teljes anyagának megismerése egy emberi elme számára, ezért ők abban a szellemben írták enciklopédiáikat, hogy tankönyv, útmutató legyen, átfogó munkaként, elejétől a végéig elolvasásra szánva. Sevillai Szent Izidor Etymologiae munkája 20 kötetben foglalta össze kora tudományát a 6. században. Izidor kora egyik legműveltebb egyházi vezetője volt, hitte és vallotta, hogy mindenkinek biztosítani kell a tanulás lehetőségét, hogy a műveltség mindenkinek jár, több nyelven beszélt, tanult tudós volt és nevelő. Szelleme a mai modern korban is elkísér: őt választották az internet védőszentjének.

Vincent de Beauvais 1250 körül befejezett hírneves művének címe: A nagyobb tükör.
A hét szabad művészet – grammatika, retorika, logika, aritmetika, geometria, zene és asztronómia – adta a témaköröket az ilyen munkákban.

Francis Bacon (1620) Instauratio Magna címmel akarta összefoglalni kora tudományát, de soha nem készült el vele. Bacon neve az empirizmus kapcsán ismeretes, és ettől kezdve a tudományosságban a megfigyelés, a tapasztalás lesz a kutatási módszer és ez egy új tudományosságot, gondolkodást teremt: a tudományok ettől kezdve már nem a teológiai tudományok, a hit szolgálói, kiegészítői. A tudományok rohamos fejlődése új enciklopédiák születését hozza.

Johann Heinrich Alsted 1630 körül még így gondolkodik enciklopédiája célkitűzéséről: "mindannak módszeres megértése, amit az embernek élete során meg kell tanulnia".

Apáczai Csere János Magyar encyclopaedia, azaz minden igaz és hasznos bölcsességnek szép rendbe foglalása és magyar nyelven világra bocsátása címmel írta összefoglaló munkáját, és ez az első magyar enciklopédia. Az úttörő alkotás nyomtatását - címlapján is láthatóan - 1653-ban kezdték el és 1655-ben fejezték be.

Antoine Furetière 1684-ben Kísérlet egy egyetemes szótár megteremtésére címen jelentette meg művét, mely évtizedeken keresztül nagyon keresett kézikönyv lett, a "mindent tudás" tára.

1700 és 1800 közötti jelentős lexikonok
1728-ban Ephraim Chambers Cyclopaediája még annak a meggyőződésnek a fényében íródott, hogy lehetséges az emberi tudás egyetlen elmében való egyesítése, és megtanulható az egész. Munkája meghatározó, egyrészt azért, mert tématérképet készített és ezt a későbbi enciklopédia-készítők is átvették, másrészt, mert az ő enciklopédiája az első angol nyelvű, a korábbiak általában latin nyelvűek voltak – ebből a szempontból az Apáczai-féle is különlegesség.

Az Encyclopédie, ou dictionnaire raisonné des sciences, des arts et des métiers ("Enciklopédia, avagy a természettudományok, a bölcselet és a mesterségek magyarázó szótára") című munkát 1751 elején kezdték el publikálni Franciaországban, utolsó kötetei pedig 1772-ben láttak napvilágot.

A több mint húsz éven át (1751–1777 között) megjelentetett, 32 kötetes Enciklopédiának 21 kötetét teszi ki szöveg: több mint 70 000 szócikk található benne az asparagustól a zodiacig. A fennmaradó 11 kötet szépen metszett képeket tartalmaz, amelyek a szócikkeket illusztrálják.

Az Encyclopédie a francia felvilágosodás jelentős teljesítménye, amelynek célja Diderot szavaival "a közgondolkodási mód megváltoztatása" volt, az ismeretek terjesztése és a kritikus gondolat fejlesztése révén.

Az Encyclopédie kollektív munka volt, "irodalmárok, írástudó emberek társaságáé", írták a címoldalon. Mire az utolsó kötet megjelent, több mint 140 ember volt a kötet írója-szerkesztője. Ugyanebben a szellemben ma is létezik egy társaság: olyan önkéntes fordítók csapata, akiket érdekel a felvilágosodás szelleme, és akik hisznek abban, hogy van értéke, értelme annak, hogy az Encyclopédie szócikkeit ingyen hozzáférhetővé tegyék az angol nyelvű olvasók számára (l. a külső hivatkozásokat). Bár ők valószínűleg nem fogják mind a 70 000 szócikket lefordítani, a projekt nyitva áll mindenki előtt, és ma is folytatódik.

Az első szerkesztő, D'Alembert a befejezés előtt kilépett, s az utolsó kötetek kizárólag Diderot munkái. A felvilágosodás számos nevezetes alakja részt vett a szerkesztésben, írásban, például Voltaire, Rousseau és Montesquieu.

Az enciklopédia írói – a felvilágosodás központi gondolatával összhangban – úgy gondolták, hogy a művel lerombolják a babonákat, és kaput nyitnak az emberi tudáshoz. Franciaországban azonban vihart kavart vallási türelme miatt. Dicsérte a protestánsokat és kritizálta a katolikus dogmát, ezért a teljes művet betiltották, de mivel az ügynek voltak magas körökben pártfogói, folytatták a munkát, és az újabb köteteket titokban juttatták el az előfizetőkhöz.

Az enciklopédia a korabeli műszaki ismeretek gyűjteménye is volt, amely a hagyományos kézműves mesterségeket és azok eljárásait is leírta.

Az Encyclopédie kiadásai:

4250 példányban jelent meg, amely a 18. században magasnak számított, amikor az átlagos példányszám 1500 körül mozgott. Később, 1782 és 1832 között kiadták e munka bővített változatát 66 kötetben. Ezren vettek részt az előállításában, és 2250 szerzője volt.

Az Enciklopédiát nem fordították le magyarra. Korabeli fordítás nem készült, sőt részleteket sem ültettek át a 18. században, pedig jól ismerték. Padányi Klára kb. húsz éve egy kis fordítóközösséggel megpróbált egy komolyabb válogatást elkészíteni belőle, de a vállalkozás pénzhiány miatt félbemaradt. Van azonban egy 1963-as válogatás (Enciklopédia. Szemelvények, 263 lap), és sok szöveg megjelent más gyűjteményekben (így a A holmiban, Diderot Válogatott filozófiai műveiben stb.). Jelenleg szétszórtan vannak és nehezen lehet fellelni a meglévő fordításokat is, ám ezek elismert fordítók (Győry János, Réz Pál és mások) munkái.

Magyar lexikonok listája

Jegyzetek

További információk

Interneten elérhető lexikonok és enciklopédiák

Magyarul
 Éghajlat enciklopédia (ESPERE)
 Irodalmi, esztétikai és mitológiai lexikonok
 Kereső.hu: online tudásbázis
 Kis Atomenergia-enciklopédia

 Lexikon - Online tudományos gyűjtemény
 A magyar emigráns irodalom lexikona
 Magyar virtuális enciklopédia, kiadja az MTA
 A Pallas nagy lexikona
 Magyar katolikus lexikon
 Pedagógiai lexikon
 Régiségek képes enciklopédiája
 Romániai magyar lexikon
 Wikipédia, www.wikipedia.hu, 2003–, (Wikimédia Alapítvány)

Idegen nyelven
 Az eredeti Enciklopédia angolra fordításának projektje
 Meyers Konversations-Lexikon 4.ed. 1885–1892
 Webopedia weblexikon

Nyomtatásban elérhető források

 Környezet- és természetvédelmi lexikon I–II., Akadémiai Kiadó, 2002

Kapcsolódó szócikkek
 Internetes enciklopédia
 Magyar lexikonok listája
 Magyar enciklopédiák és kézikönyvek listája
 Magyar nyelvre fordított enciklopédiák és kézikönyvek listája


text:
Golden Hills is a census-designated place (CDP) in the Tehachapi Mountains, in Kern County, California, United States. The population was 8,656 at the 2010 census, up from 7,434 at the 2000 census. Golden Hills adjoins the city of Tehachapi on the west.

Geography

Golden Hills is located at .

According to the United States Census Bureau, the CDP has a total area of , of which  or 0.14% is water.

Demographics

2010
At the 2010 census Golden Hills had a population of 8,656. The population density was . The racial makeup of Golden Hills was 7,235 (83.6%) White, 129 (1.5%) African American, 124 (1.4%) Native American, 120 (1.4%) Asian, 15 (0.2%) Pacific Islander, 670 (7.7%) from other races, and 363 (4.2%) from two or more races.  Hispanic or Latino of any race were 1,674 persons (19.3%).

The whole population lived in households, no one lived in non-institutionalized group quarters and no one was institutionalized.

There were 3,216 households, 1,173 (36.5%) had children under the age of 18 living in them, 1,887 (58.7%) were opposite-sex married couples living together, 339 (10.5%) had a female householder with no husband present, 144 (4.5%) had a male householder with no wife present.  There were 188 (5.8%) unmarried opposite-sex partnerships, and 15 (0.5%) same-sex married couples or partnerships. 672 households (20.9%) were one person and 247 (7.7%) had someone living alone who was 65 or older. The average household size was 2.69.  There were 2,370 families (73.7% of households); the average family size was 3.11.

The age distribution was 2,245 people (25.9%) under the age of 18, 819 people (9.5%) aged 18 to 24, 1,872 people (21.6%) aged 25 to 44, 2,648 people (30.6%) aged 45 to 64, and 1,072 people (12.4%) who were 65 or older.  The median age was 38.6 years. For every 100 females, there were 99.9 males.  For every 100 females age 18 and over, there were 98.4 males.

There were 3,522 housing units at an average density of 287.1 per square mile, of the occupied units 2,204 (68.5%) were owner-occupied and 1,012 (31.5%) were rented. The homeowner vacancy rate was 2.3%; the rental vacancy rate was 9.5%.  5,836 people (67.4% of the population) lived in owner-occupied housing units and 2,820 people (32.6%) lived in rental housing units.

2000
As of the census of 2000, there were 7,434 people, 2,547 households, and 2,019 families living in the CDP.  The population density was .  There were 2,841 housing units at an average density of .  The racial makeup of the CDP was 83.24% White, 1.30% Black or African American, 0.85% Native American, 1.44% Asian, 0.08% Pacific Islander, 7.88% from other races, and 5.21% from two or more races.  16.52% of the population were Hispanic or Latino of any race.

Of the 2,547 households 46.0% had children under the age of 18 living with them, 65.1% were married couples living together, 9.4% had a female householder with no husband present, and 20.7% were non-families. 17.9% of households were one person and 6.1% were one person aged 65 or older.  The average household size was 2.92 and the average family size was 3.30.

The age distribution was 33.8% under the age of 18, 7.4% from 18 to 24, 27.9% from 25 to 44, 21.5% from 45 to 64, and 9.4% 65 or older.  The median age was 34 years. For every 100 females, there were 100.5 males.  For every 100 females age 18 and over, there were 96.1 males.

The median household income was $48,047 and the median family income  was $55,906. Males had a median income of $47,833 versus $29,815 for females. The per capita income for the CDP was $19,333.  About 6.5% of families and 7.8% of the population were below the poverty line, including 8.5% of those under age 18 and 12.4% of those age 65 or over.

References

Census-designated places in Kern County, California
Tehachapi Mountains
Census-designated places in California


text:
Di particolare interesse la sua attenzione verso più idonee strutture ospedaliere e adeguate strumentazioni chirurgiche.

Biografia
Andrea Vaccà Berlinghieri era figlio di Francesco Vaccà Berlinghieri (1732–1812), professore di medicina all'Università di Pisa e cugino in primo grado della madre del medico e politico Francesco Chiarenti, futuro triumviro della Toscana nel 1800-1801.

Era fratello di Leopoldo Vaccà Berlinghieri, militare, politico e diplomatico toscano di idee repubblicane, come Andrea.

Durante gli studi superiori, Berlinghieri nel 1787 fu inviato a Parigi, insieme al fratello più grande di quattro anni Leopoldo, a studiare medicina.

A Parigi ebbe come maestri Pierre Joseph Desault (1744–1795) e Jean Louis August Baudelocque (1745–1810).

Dopo due anni trascorsi a Parigi, Andrea e suo fratello si recarono a Londra, particolarmente attratti da John Hunter (1728–1793). Nel 1791 Andrea tornò a Pisa, dove si laureò in Medicina e Chirurgia.

Due anni dopo scrisse Reflessioni sul trattato di chirurgia del Sig. Begnamino Bell ed iniziò a dare lezioni universitarie molto frequentate. Nel 1799 ritornò a Parigi, dove ricevette ulteriori insegnamenti da Philippe Jean Pelletan (1747–1829), Baudelocque, Alexis de Boyer (1757– 1833) e Antoine Dubois (1756–1837).

Oltre alla medicina si dedicò allo studio della chimica, della fisica, della matematica e dell'astronomia.

Durante la sua permanenza parigina scrisse in lingua francese il Traité des maladies vénériennes (Parigi 1800).

Al suo ritorno a Pisa, Berlinghieri divenne Professore di Chirurgia e fu considerato l'iniziatore della Scuola Medica Chirurgica pisana.

Fu grande amico dell'anatomista Paolo Mascagni (1752–1815), del quale pubblicò le eccezionali tavole anatomiche.

Nel 1800 subì la repressione delle autorità (toscane) essendo stato accusato di collaborazione negli anni prima con gli occupanti francesi (il fratello Leopoldo Vaccà Berlinghieri all'epoca era capitano del Battaglione etrusco all'interno dell'Esercito francese).

Durante il suo soggiorno pisano il Poeta inglese Percy Bysshe Shelley e sua moglie Mary Shelley ebbero modo di conoscere ed apprezzare l'ormai già famoso medico pisano, condividendone le passioni nell'Architettura, Poesia ed esoterismo.

Berlinghieri è stato il primo in Italia a praticare la tecnica di John Hunter nel trattamento chirurgico della fossa poplitea.

Nella sua casa natale in Montefoscoli è stata realizzata una casa-museo dove sono esposti, oltre a trattati di medicina in varie lingue, gli antichi ferri chirurgici appartenuti alla famiglia Vaccà.

Opere

Opere di Andrea Vaccà Berlinghieri:
 Riflessioni sul trattato di chirurgia di Beniamino Bell, Pisa, [s.i.t.] 1793
 Riflessioni del dottore A.V.B. sul trattato di chirurgia del sig. Bignamino Bell. Parte seconda, Pisa, Ranieri Prosperi 1794.
 Discorso d'un cittadino a' suoi confratelli, s.l., s.d. [Pisa 1799]
 Risposta del cittadino Andrea Vaccà ai suoi calunniatori, Pisa, Peverata e Compagni 1799, riportata anche ne «Il Monitore fiorentino», n. 32, 12 fiorile / 1º maggio 1799.
 Mémoires de la Société médicale d'émulation de Paris, 1800, T. III.
 Mémoire sur la structure du péritoine et ses rapports avec les viscères abdominaux.
 Mémoires de la Société médicale d'émulation de Paris, 1800, T. III.
 Traité des maladies vénériennes. Paris 1800.
 Istoria di un aneurisma poplite, operato col metodo di Hunter, Pisa, Pieraccini 1803.

 Memoria sopra l'allacciatura delle arterie, Pisa, Nistri 1819.
 Della esofagotomia e di un nuovo metodo per eseguirla. Memoria, Pisa, S. Nistri 1820.
 Lettera del professore Vaccà Berlinghieri al professore Antonio Scarpa sulla legatura delle grosse arterie e degli arti, Pisa, S. Nistri 1820.

 Memoria seconda ecc. Pisa, 1820. French translation together with the previous treatise by Morin, Genève, 1823. Advocating the recto-vesical cut for stones.
 Memoria seconda sopra il metodo di estrarre la pietra dalla vescica orinaria per la via dell'intestino retto, Pisa, S. Nistri 1822.
 Memoria terza sul taglio retto-vescicale del professore V.B. e lettere sul medesimo soggetto dei sig.ri prof.ri Cavana e Giorgi, Pisa, pubblicato in Firenze, Nistri 1823.
 Istoria di una allacciatura dell'iliaca esterna e riflessioni sull'allacciatura temporanea delle grandi arterie (…), Pisa, S. Nistri 1823.

 Della litotomia nei due sessi. Quarta memoria (…), Pisa, S.Nistri 1825
 Nuovo metodo di curare la trichiasis. Memoria del professore A. Vaccà B., Pisa, S. Nistri 1825.
 Sul nuovo metodo per curare la trichiasi. Memoria, «Biblioteca italiana», t. XL, p. 210.
 Trattato dei mali venerei di A.V.B. pubblicato in francese da P. P. Alyon ; traduzione italiana di Niccola Rasis di Cefalonia con aggiunte e Correzioni. Firenze, Tipografia Catellacci e C. 1841
 Trattato degli stringimenti dell'uretra.
 Mémoire sur les fractures des côtes.
 Memoria sulla rescisione della metà della mascella inferiore.
 Memoria sulla frattura del collo del femore

Note

Bibliografia
 Laura Vaccà Giusti, Andrea Vaccà e la sua famiglia. Biografia e memorie, Pisa, Francesco Mariotti e C. 1878.
 Laura Vaccà Giusti, Biografia del dottor Francesco Vaccà Berlinghieri da Ponsacco - Pisa, Pontedera, tip. Ristori 1881.
 Laura Vaccà Giusti, Dal bene il meglio. Commemorazione di Andrea Vaccà Berlinghieri in Orzignano per L.G.V.B. [Laura Giusti Vaccà Berlinghieri], Pisa, Tip. F. Mariotti 1888.
 Mario Montorzi, I Vaccà Berlinghieri in Pisa: scienza, politica e cultura tra Rivoluzione e Restaurazione, in Crepuscoli granducali. Incontri di esperienza e di cultura giuridica in Toscana sulle soglie dell'età contemporanea, Pisa, ETS 2006, pp. 47–63.
 Caterina Del Vivo, «The first surgeon on the Continent»: contributo per un profilo di Andrea Vaccà Berlinghieri, «Rassegna Storica Toscana», LIV, 2008, pp. 21–48.
 Caterina Del Vivo, La "bella Vaccà", Leopoldo e Andrea. Sophie Caudeiron e i Vaccà Berlinghieri, Pisa, ETS, 2009.
 Caterina Del Vivo e Rita Panattoni, Andrea Vaccà e Ridolfo Castinelli. La costruzione del Tempio di Minerva Medica a Montefoscoli, Pisa, ETS 2009.

Altri progetti

Professori dell'Università di Pisa


text:
Brahetrolleborg er et cistercienserkloster, som er kendt fra 1172 som Holmekloster. Det blev kaldt Rantzausholm i 1568 og Brahetrolleborg fra 1667. Gården ligger i Brahetrolleborg Sogn, Sallinge Herred, Faaborg-Midtfyn Kommune. Hovedbygningen er opført i 1400-tallet, om- og tilbygget i 1585, 1620, 1768, 1868, 1871, 1919 og 1921.

I 1970'erne var der adgang til parken, men nu er alt utilgængeligt, bortset fra ved det årlige hesteskue i juli. Hovedbygningen blev skadet ved misforstået restaurering/ombygning i 1860'erne og er siden forsøgt reddet. Dog er bygningen nu i fremskredet forfald.

Brahetrolleborg Gods er på 2607 hektar med Brændegård.

Historie

Cistercienserabbediet Holme Kloster var en aflægger af Herresvad Kloster i Skåne, for så vidt som det fik sine første munke herfra. Grundlæggelsesåret angives almindeligvis til 1172; 3 år senere eksisterede det i alt fald, thi da nævnes en abbed Thomas. Oprindelig var klosteret opført lige ved den skovkransede, fiskerige Nørresø, efter sigende på en mindre holm (deraf navnet og den latinske benævnelse for det: "Insula Dei", at denne har været den nu såkaldte "Rantzausholm", er dog vist meget tvivlsomt); men efter en brand 1243 flyttedes det til sin nuværende plads, skønt vistnok henhørende til de fornemmere abbedier har klosteret ikke nogen vidtløftig historie, og få af abbedernes navne er kendte; det havde et ret betydeligt jordtilliggende, som udgjorde et eget birk; 1288, 1324 og 1414 bekræftedes eller udvidedes dets privilegier; 1325 skænkede hertug Erik det en del gods for sjælemesser.

Ved Reformationen kom klosteret under Kronen og blev snart efter helt forladt af munkene; 1538 pantsattes det til Clemens v. d. Wisch; i 1540 købte Jakob Hardenberg til Hvedholm det af Kronen for 42.000 mark lybsk, hvorefter enken Sophie Lykke beholdt det til 1551, da Kronen fratog hende det; senere indehavdes det blandt andre af Eskil Gøye og Dronning Dorothea, under hvem Frands Brockenhuus var foged på gården.

I 1568 solgte Frederik II det for 55.000 rigsdaler til statholder i Hertugdømmerne Henrik Rantzau, som i skødet fik lov til at oprette gården under navn af Rantzausholm til et stamhus for sin mandlige slægt. Ved Henrik Rantzaus død 1598 tilfaldt Rantzausholm hans søn, statholder Breide Rantzau, død 1618, derefter hans søn Kai (død 1623), dennes broder Frands, der druknede 1632, Kai Rantzaus enke, den for sit forhold til prins Christians ilde bekendte Anne Lykke, der bragte den til sin mand Knud Ulfeld; efter hans barnløse død 1646 gik den over til hendes broder Frands Lykke, og fra ham til sønnen, den bekendte Kai Lykke, efter hvis domfældelse den blev inddraget af Kronen (det var på Rantzausholm, at Peder Børting, som var skyld i Kai Lykkes fald, var ridefoged og blev gift med Sophie Abelsdatter.

Frederik III mageskiftede den 1668 til Fru Birgitte Trolle, der den 2. februar 1672 oprettede Rantzausholm og Brendegaard til Baroniet Brahetrolleborg. Hendes bror og arving gehejmeråd Corfitz Trolle døde i 1684, og derfor arvede dennes søn, baron Frederik Trolle (død 1700), baroniet efter Fru Birgittes død 1687 (først 15. juni 1689 fik han dog privilegium på det). Han oprettede flere skoler på godset og skolelegater, hvilke sidste endnu bestod omkring år 1900. Da broderen Niels Trolle døde 1722 uden børn, faldt baroniet tilbage til Kronen. Den 28. december 1722 forlenede Frederik IV Brahetrolleborg til sin svoger, gehejmeråd grev Christian Ditlev Reventlow († 1738), tillige til Christianssæde, Krenkerup med mere. Fra ham gik baroniet over til sønnen Conrad Ditlev Reventlow (død 1750), dennes søn Christian Ditlev Reventlow (død 1759), derpå til dennes farbroder Christian Ditlev Reventlow (død 1775) og dennes søn Johan Ludvig Reventlow (død 1801), der har et udmærket navn som human og dygtig godsejer og befordrer af folkeoplysningen. Han begyndte sin virksomhed med at lade bønderne brænde træhest, skampæl osv., han indførte et udmærket skolevæsen, udskiftede hele baroniet og grundlagde den fortrinlige skovkultur, der gjorde Brahetrolleborg så berømt . Efter ham gik baroniet over til sønnen Ditlev Christian Ernst Reventlow, som døde barnløs i 1854, hvorefter det arvedes af dennes farbroders søn, F.C.O. Reventlow til Christianssæde (død 1875), hvis søn, hofjægermester C.E. Reventlow blev den senere besidder.

Beskrivelse

Hovedbygningen består af 3 sammenbyggede, nu pudsede fløje, hvortil som omtalt kirken slutter sig som en 4., nordlige fløj. Den vestlige fløj, i 2 stokværk, er væsentlig en levning af klosteret (den har tidligere været længere og forbundet med kirken); den sydlige del af nederste stokværk er dækket med 2 rækker spidsbuede krydshvælvinger, i alt 8 fag, og under dette parti findes hvælvede kældere, hvori en oprindelig brønd; over den nordlige dør på fløjens østside sidder en sandstenstavle med indskrift til minde om gårdens overdragelse til Hans Rantzau i 1568. Den sydlige fløj, ligeledes i 2 stokværk, har i hvert fald under den vestlige del kældre med krydshvælvinger og stammer for denne dels vedkommende sikkert fra klostertiden; i øvrigt er den ombygget af Breide Rantzau i 1585, hvilket ses af en i nordmuren indsat tavle.

Den østlige fløj, i 3 stokværk, skal være opført 1620 af Kai Rantzau. Den har indkørselsport og to ottekantede tårne med kuppelformede spir (Spirene er senere tilføjede), det ene på det sydøstlige hjørne, det andet midt på vestsiden inde i gården. Ifølge en indskrift over porten blev bygningen restaureret 1768. Ved 1870 blev der i gårdens sydøstlige hjørne opført et firkantet trappehus og langs indersiden af den sydlige fløj en overdækket gang. En kampestensdøbefont fra den ældre middelalder, der før stod i kirken, er flyttet til Tirsted Kirke.

På Brahetrolleborg findes en ret anselig portrætsamling, der blandt andet indeholder portrætter af Henrik Rantzau, Christian III og dronning Dorothea, Frederik V og hans to dronninger, Johan Ludvig Reventlow og hustru Anna Sibylle Schubart (de to sidste malede af Juel), et omtvistet portræt af Kai Lykke og to af Ludvig XIV's elskerinder; tillige en del møbler, der have tilhørt dronning Anna Sophie ("Dronningens Stue"). Gravene mellem borggården og ladebygningerne, hvoraf nogle stamme fra Kai Lykkes tid, mens de andre er opførte i slutningen af det 18. århundrede, er delvis bevarede mod nord og øst.

Haven

Den store, smukke, i engelsk stil anlagte have, gennem hvilken den lille, bugtede sø Mølledammen snor sig — over dens smalleste sted fører den hvide Højbro — har broer, springvand m.m. og mange sjældne træer, hvoraf nævnes en 40 fod høj Fagus silvatica var. pendula (hængebøg), en 50 fod høj Populus tremula (bævreasp) og en 35 fod høj Fraxinus excelsior.

Mindesmærke

Ved haven blev der 14. september 1888 afsløret en mindestøtte (obelisk med portrætmedaillon) for Johan Ludvig Reventlow på hundredårsdagen efter, at 15 bønder på godset fik arvefæsteskøder.

Ejere af Brahetrolleborg

 (1172-1536) Cistercienserordenen
 (1536-1541) Kronen
 (1541-1551) Jacob Hardenberg
 (1551-1568) Kronen
 (1568-1575) Henrik Rantzau
 (1575-1618) Breide Rantzau
 (1618-1623) Cai Breidesen Rantzau
 (1623-1632) Frants Breidesen Rantzau
 (1632-1635) Sophie Caisdatter Rantzau gift Ulfeldt
 (1635-1641) Anne Henriksdatter Lykke gift Rantzau
 (1641-1646) Frants Henriksen Lykke
 (1646-1661) Kai Frantsen Lykke
 (1661-1664) Kronen
 (1664-1667) Christoffer Gabel
 (1667-1687) Birgitte baronesse Trolle gift Brahe
 (1687-1700) Frederik baron Trolle
 (1700-1722) Niels baron Trolle
 (1722-1738) Christian Ditlev greve Reventlow
 (1738-1750) Conrad Ditlev greve Reventlow
 (1750-1759) Christian Ditlev greve Reventlow
 (1759-1775) Christian Ditlev greve Reventlow
 (1775-1801) Johan Ludvig greve Reventlow
 (1801-1828) Sybille Schubart gift Reventlow
 (1828-1854) Ditlev Christian Ernst greve Reventlow
 (1854-1875) Ferdinand Otto Carl greve Reventlow
 (1875-1929) Christian-Einar Ferdinand Ludvig Eduard lensgreve Reventlow
 (1929-1960) Lucie-Marie Ludovika Anastasia Adelheid Karola Hedevig komtesse Haugwitz-Hardenberg-Reventlow gift Reventlow
 (1960) Naka komtesse Reventlow gift Mourier
 (1960-1972) Erik Mourier
 (1972-2009) Ove Detlev Frederik Reventlow-Mourier
 (2009-) Catharina Reventlow-Mourier gift Bottke

Noter

Eksterne henvisninger
 Brahetrolleborg - fra Dansk Center for Herregårdsforskning
 J.P. Trap: Kongeriget Danmark; 3. Udgave 3. Bind: Bornholms, Maribo, Odense og Svendborg Amter; Kjøbenhavn 1899; s. 669-671

Eksterne henvisninger
 Brahetrolleborg - fra Dansk Center for Herregårdsforskning

Kilder

Herregårde i Faaborg-Midtfyn Kommune
Herregårde i Svendborg Amt
Fredede slotte og herregårde i Danmark
Slægten Brahe
Fredede bygninger, konstruktioner og anlæg i Faaborg-Midtfyn Kommune


text:
Judith E. Stein (born 1943) is a Philadelphia-based art historian and curator, whose academic career has focused on the postwar New York art world. She has written a biography of the art dealer Richard Bellamy, as well as feature articles regarding artists including Jo Baer, Red Grooms, Lester Johnson, Alfred Leslie and Jay Milder.

Career
Stein earned a B.A. in Art History from Barnard College, New York City in 1965, and an M.A. and Ph.D. in Art History from the University of Pennsylvania, Philadelphia in 1967 and 1981, respectively. She studied at the Courtauld Institute of Art in London from 1967-1968.

Between 1983 and 1995, Stein served as Contemporary Curator for the Pennsylvania Academy of Fine Art, where she organized traveling mid-career surveys for Red Grooms and Horace Pippin, a site-specific installation by Bettye Saar; as well as exhibitions for Tom Butter, Louise Fishman, Mike Glier, Lois Lane, Ray Metzker, Pepon Osorio, Judy Pfaff, Jody Pinto, Raymond Saunders, Joyce Scott, Judith Shea and Toshiko Takaezu. In 1994, she received a Pew Foundation Fellowship in the Arts in literary non-fiction for her art writing and was a scholar in residence at the Rockefeller Foundation Bellagio Center. In 2008, the Warhol Foundation/Creative Capital awarded Stein an Arts Writers Book Grant. The International Art Critics Association awarded her book I Tell My Heart: The Art of Horace Pippin Best Exhibition Catalog for 1995.

Stein has curated exhibitions for the New Museum of Contemporary Art, New York City, NY; Slought Foundation, Philadelphia, PA; Brattleboro Museum, Brattleboro, VT and DC Moore Gallery, New York, NY. As the Consulting Curator for the Pennsylvania Convention Center since 1995, she has supervised commissioned works by Jones and Ginzel, Mei-ling Hom, Judy Pfaff, John Scott, among others.

Work
With Paul Schimmel, Stein co-curated Figurative Fifties: New York Figurative Expressionism (1988) for  the Pennsylvania Academy of Fine Arts, Philadelphia, PA, which traveled to Newport Harbor Art Museum, Newport Beach, CA and the McNay Museum, San Antonio, TX. The accompanying monograph featured her essay Figuring Out the Fifties: Aspects of Figuration and Abstraction in New York 1950-1962.

Her exhibition Jules Olitski, An Inside View: A Survey of Prints, 1954-2007 (2008), which Stein curated for the Brattleboro Museum of Art, Brattleboro, VT, traveled to the Weatherspoon Art Museum, Greensboro, NC; Luther W. Brady Art Gallery, Washington, D.C.; Butler Institute of American Art, Youngtown, OH; and Everson Art Museum, Syracuse, NY. I Tell My Heart: The Art of Horace Pippin (1993), which she curated for the Pennsylvania Academy of Fine Arts, traveled to the Baltimore Museum of Art, Baltimore, MD; Chicago Art Institute, Chicago, IL; Cincinnati Art Museum, Cincinnati, OH; and The Metropolitan Museum of Art, New York City, NY. "Red Grooms: A Retrospective 1956-1984" (1985), which she curated for PAFA, traveled to Denver Art Museum, Denver, CO; Museum of Contemporary Art, Los Angeles, CA; Tennessee State Museum, Nashville, TN and the Whitney Museum of American Art, New York City, NY.

Stein has contributed essays to Grandma Moses in the Twenty-First Century (2001), Self-Taught Artists of the 20th Century (1998), The Power of Feminist Art (1995), Encyclopedia of African American Culture and History (1993) and Making Their Mark: Women Artists Move into the Mainstream 1970-1985 (1989).

Stein's articles have appeared in Art in America, The Sienese Shredder,
Daidalos, Art News, Drawing, Fiberarts,  as well as exhibition catalogs for Saint Louis Art Museum, Philadelphia's Institute of Contemporary Art, Locks Gallery and Arcadia University Art Gallery; New York City's Francis M. Naumann Fine Arts, DC Moore Gallery, Steinbaum Krauss Gallery, June Kelly Gallery and Gallery Moos; New England Center for Contemporary Art;  Pittsburgh Center for the Arts and Knoxville Museum of Art.

She has taught at the Maryland Institute College of Art, Baltimore, MD; the University of Pennsylvania, Philadelphia, PA; and Tyler School of Art, Temple University, Philadelphia, PA.

From 1979-1983, she reported on contemporary art exhibitions for WHYY-FM's Fresh Air as well as NPR's Morning Edition.

Books
Stein contributed essays to exhibition monographs that she edited, including
 Jules Olitski, An Inside View: A Survey of Prints, 1954-2007,
 Picturing the Modern Amazon: The Hypermuscular Woman,
 Jacob Landau: Old Man Mad About Drawing,
 I Tell My Heart: The Art of Horace Pippin,
 Figurative Fifties: New York Figurative Expressionism
 Red Grooms: A Retrospective 1956-1984.
 Eye of the Sixties : Richard Bellamy and the transformation of modern art. New York : Farrar, Straus and Giroux, 2016.

References

External links
 Judith Stein Papers, 1974-2001 at National Museum of Women in the Arts

1943 births
Living people
Alumni of the Courtauld Institute of Art
American art critics
American art historians
Women art historians
American art curators
American women curators
Barnard College alumni
Maryland Institute College of Art faculty
Pew Fellows in the Arts
University of Pennsylvania alumni
University of Pennsylvania faculty
Temple University faculty
American women academics
21st-century American women


text:
Jennifer Chihae Moon (born 1973) is a conceptual artist and life-artist living in Los Angeles. She was born in Lafayette, Indiana and completed her bachelor's degree at UCLA and master's degree at Art Center College of Design.

After college
Moon had her first solo art exhibition in 1996 and her work was shown regularly up to 2002. After receiving a graduate degree from Art Center, Moon suffered from drug abuse and was sentenced to 18 months in the Valley State Prison for Women in 2008, following several attempted robberies. Although she made a wonderful comeback with artistic skills.

Main focus
The interdisciplinary artist's work focuses on self-empowerment through a movement she calls "The Revolution". Moon blends queer science, self-help, fantasy, and the deeply personal through the Revolution in performances, videos, writing, and sculpture to share their unconventional vision with the world.

Publishing books
Moon published two books in 2012 as part of an exhibition at Commonwealth and Council, a Los Angeles art exhibition space:
Principle 1 of The Revolution Definition of Abundance (2012)  and Where I Learned of Love (2012). As part of her contribution to the 2014 iteration of the Hammer Museum's Made in LA Biennial exhibition, Moon published The Book of Eros (2014).

Since 2012 Moon has had a monthly radio show on KCHUNG Radio formerly titled Adventures Within now titled Adventures With You where she covers topics such as love, body issues, race, trauma, and politics.

From 2014 to 2015 Moon installed six video cameras in her home and car that broadcast twenty four hours a day to the public space of the Equitable Life Building lobby.

Moon was the recipient of a 2013 CCF Fellowship and the Moan public recognition award at the 2014 Made in LA exhibition at the Hammer Museum.

In 2019, Moon's work "The Mooniform" was exhibited in the group show "School for Endurance Work," curated by Carole Frances Lung, at Cal State LA's Fine Arts Gallery.

Exhibitions
Moon has exhibited venues such as:
 China Art Objects, Los Angeles, California
 Hammer Museum, Los Angeles, California
 Cirrus Gallery, Los Angeles, California
 Gertrude Contemporary Art Spaces, Melbourne, Australia
 Commonwealth and Council, Los Angeles, California
 Transmission Gallery, Glasgow Scotland

References

External Links
 Otis College Faculty Page
 Goodreads
 Creative Capital
 Hammer Museum

1973 births
Living people
21st-century American women artists
Performance art in Los Angeles
American conceptual artists
Women conceptual artists
People from Lafayette, Indiana
Art Center College of Design alumni


text:
Die Einöde Steinrießl ist ein Ortsteil des Marktes Mitterfels im niederbayerischen Landkreis Straubing-Bogen. Sie liegt einen Kilometer südlich des Ortskerns von Mitterfels, zwischen den Ortsteilen Scheibelsgrub und Kreuzkirchen und östlich der Kreisstraße SR 6.

Geschichte
Im Verzeichnis der Diözese Regensburg wird für den zur Pfarrei Mitterfels gehörenden Ort Steinriesl Ostern 1913 ein Haus mit sieben Seelen angegeben. Am 13. September 1950, dem Termin der Volkszählung, war Steinrießl von drei Personen bewohnt und als Ortsteil bekannt, aber der Ortsteilname noch nicht amtlich vergeben. Zum Volkszählungstermin 1987 war der Ort unbewohnt, ist aber aktuell wieder ein Wohnplatz und auch Gewerbestandort.

Einwohnerentwicklung
 1913:  7 Einwohner
 1950:  3 Einwohner
 1961:  2 Einwohner
 1970:  1 Einwohner
 1987:  - Einwohner

Weblinks

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Straubing-Bogen
Ortsteil von Mitterfels
Einzelsiedlung


text:
F 8 – włoski okręt podwodny z czasów I wojny światowej i okresu międzywojennego, jedna z 21 zbudowanych dla Regia Marina jednostek typu F. Okręt został zwodowany 13 listopada 1916 roku w stoczni FIAT-San Giorgio w La Spezii, a w skład włoskiej marynarki wojennej został wcielony 2 lutego 1917 roku. 14 lutego 1917 roku F 8 zatonął w Zatoce Genueńskiej, jednak został podniesiony i powrócił do służby. Jednostka została skreślona z listy floty 1 września 1919 roku.

Projekt i budowa
Okręty podwodne typu F zostały zaprojektowane przez inż. majora Cesarego Laurentiego jako ulepszenie poprzedniego projektu tego konstruktora – jednostek typu Medusa. Przy zachowaniu wymiarów zewnętrznych i wyporności nowe okręty charakteryzowały się szybszym czasem zanurzania, większą manewrowością w położeniu nawodnym i podwodnym, powiększonym kioskiem, instalacją działa pokładowego, żyrokompasu, dwóch peryskopów i systemu łączności podwodnej Fessenden. Okręty miały konstrukcję dwukadłubową, z kadłubem lekkim ukształtowanym na podobieństwo linii kadłuba torpedowców. Przestrzeń między kadłubem sztywnym a lekkim można było uczynić wodoszczelnym poprzez zamknięcie specjalnych odwietrzników: w ten sposób okręty zyskiwały dodatkową rezerwę pływalności, szczególnie przydatną podczas żeglugi po powierzchni w złych warunkach pogodowych.

F 8 zbudowany został w stoczni FIAT-San Giorgio w La Spezii. Stępkę okrętu położono 12 czerwca 1915 roku, a zwodowany został 13 listopada 1916 roku. Motto okrętu brzmiało "Ricordati e aspetta" (pol. "Pamiętaj i czekaj").

Dane taktyczno-techniczne
F 8 był niewielkim, przybrzeżnym okrętem podwodnym. Kadłub podzielony był grodziami wodoszczelnymi (wyposażonymi w podwójne drzwi wodoszczelne) na trzy przedziały: dziobowy (mieszczący kubryk marynarzy), przedział z głównym stanowiskiem dowodzenia i siłownią oraz przedział baterii akumulatorów. Długość całkowita wynosiła 45,63 metra, szerokość 4,22 metra i zanurzenie 3,1 metra. Wyporność normalna w położeniu nawodnym wynosiła 262 tony, a w zanurzeniu 319 ton. Okręt napędzany był na powierzchni przez dwa dwusuwowe silniki wysokoprężne FIAT 216 o łącznej mocy 670 KM. Napęd podwodny zapewniały dwa silniki elektryczne  o łącznej mocy 500 KM. Dwa wały napędowe obracające dwiema śrubami umożliwiały osiągnięcie prędkości 12,5 węzła na powierzchni i 8 węzłów w zanurzeniu. Zasięg wynosił 1300 Mm przy prędkości 9 węzłów w położeniu nawodnym oraz 120 Mm przy prędkości 2,5 węzła w zanurzeniu (lub 800 Mm przy prędkości 12 węzłów w położeniu nawodnym oraz 9 Mm przy prędkości 8 węzłów w zanurzeniu). Zapas paliwa wynosił 12 ton. Energia elektryczna magazynowana była w jednej baterii akumulatorów składającej się z 232 ogniw. Dopuszczalna głębokość zanurzenia wynosiła 40 metrów.

Okręt wyposażony był w dwie stałe dziobowe wyrzutnie kalibru 450 mm, z łącznym zapasem czterech torped. Uzbrojenie artyleryjskie stanowiło pojedyncze pokładowe działo przeciwlotnicze kalibru 76 mm L/30 Armstrong A1914 oraz karabin maszynowy Colt kalibru 6,5 mm.

Załoga okrętu składała się z 2 oficerów oraz 24 podoficerów i marynarzy.

Służba
F 8 został wcielony do służby w Regia Marina 2 lutego 1917 roku. Jego pierwszym dowódcą został kpt. mar. (wł. tenente di vascello) Vittorio Levi Schiff. 14 lutego, podczas ćwiczebnego rejsu w Zatoce Genueńskiej, w odległości 2 Mm na południe od wyspy Tino okręt na skutek błędu załogi zatonął na głębokości 30 metrów. Jednostka nie doznała większych uszkodzeń i została wkrótce podniesiona przy pomocy brazylijskiego okrętu-bazy okrętów podwodnych "Ceará" i we wrześniu 1917 roku powróciła do służby.

14 grudnia F 8 został przydzielony do 2. eskadry (wł. Squadriglia) okrętów podwodnych w Wenecji. Podczas rejsu z La Spezii do Wenecji uległ uszkodzeniu zawór wydechowy spalin oraz jeden z cylindrów i pojawiły się przecieki kadłuba, więc po przybyciu do Wenecji okręt trafił do doku na remont. W marcu 1918 roku rozpoczął działalność bojową, przeprowadzając ofensywne patrole pod Triest i Polę. W czerwcu F 8 został przeniesiony do Flotylli okrętów podwodnych w Ankonie. Jednostka operowała również z Wenecji i  pod Rawenną. 1 listopada 1918 roku okręt bazował w Wenecji. Podczas całego konfliktu załoga jednostki wzięła udział w 10 rejsach bojowych, nie odnotowując w trakcie służby żadnych godnych wzmianki zdarzeń.

Po zakończeniu wojny F 8 został rozbrojony, a następnie skreślony z listy floty 1 września 1919 roku.

Uwagi

Przypisy

Bibliografia

Okręty zbudowane w Cantieri Navali del Muggiano
Statki i okręty zatopione na Morzu Liguryjskim
Włoskie okręty podwodne typu F
Włoskie okręty podwodne zatopione podczas I wojny światowej


text:
Artur Mikvabija nebo Artur Amkvab ( Артур Артиом-иԥа Амқәаб,  Артур Артёмович Миквабия,  რტურ მიქვაბია; * 2. května 1949 Suchumi) je abchazský ekonom, politik a bývalý fotbalista. Ve vládě Raula Chadžimby působil v letech 2015 až 2016 rok a čtvrt jako premiér Abcházie.

Mládí a raná kariéra
Mikvabija studoval na suchumské základní škole № 10 Nestora Lakoby od roku 1956 do 1966. Při studiu střední školy hrál mezi léty 1966 až 1969 fotbal za celek FC Dinamo Suchumi.

V roce 1969 ukončil své působení u fotbalového klubu a nastoupil jako brigádník do suchumského potravinářského podniku na výrobu mouky, Suchumský melzavod. S tímto podnikem byl spjat až do roku 1981 a z dělníka se během let vypracoval až na vedoucího směny. V letech 1974 až 1976 Mikvabija absolvoval povinnou vojenskou službu a poté se do Suchumského melzavodu vrátil na pozici inženýra na vědecko-technologické oddělení, později působil jako ředitel obilného skladu.

Roku 1977 Mikvabija vstoupil do aktivní politiky a začal pracovat pro Komunistickou stranu Sovětského svazu (KSSS), jejímž členem se stal již během vojny, jako instruktor suchumského okresního stranického výboru a v komsomolu. V roce 1978 dokončil dálkové studium na Moskevské státní univerzitě potravinářské výroby, kde studoval obor se zaměřením na skladování a zpracování obilí.

V roce 1979 nadále pokračoval jako stranický instruktor a až do roku 1988 působil jako zástupce vedoucího ekonomického oddělení oblastního stranického výboru Abcházie, přičemž v roce 1981 opustil Suchumský melzavod a usadil se v politice. V roce 1986 dokončil dálkové studium politických věd na Vyšší stranické škole a o dva roky později se přesunul na pozici druhého tajemníka suchumského městského výboru KSSS, kde setrval až do roku 1992.

V roce 1991 během rozpadu Sovětského svazu začal Mikvabija podnikat a stal se prezidentem holdingu, do jehož portfolia patřily banka, pojišťovna, obchodní dům a podnik zabývající se investicemi. V roce 1992 se odstěhoval do Moskvy, kde přečkal válku v Abcházii a svou domovinu podporoval alespoň finančně. V Moskvě působil až do roku 2001 jako regionální manažer ropné společnosti Jukos.

Politická kariéra v Abcházii
Artur Mikvabija se na počátku nového tisíciletí vrátil do Abcházie, kde znovu vstoupil do aktivní politiky. Byl u založení politického hnutí Jednotná Abcházie a 25. března 2004 byl na jejím ustavujícím sjezdu jmenován předsedou. Po zvolení Sergeje Bagapše za prezidenta působil jako jeho ekonomický poradce a navrhl v roce 2005 socioekonomický plán rozvoje dle vzoru zemí jihovýchodní Asie, které se zaměřily na export nerostného bohatství. Navrhoval tedy, aby jako zdroj pro investice posloužily příjmy z prodeje dřeva, mramoru, žuly, vápence, štěrku, písku a zemědělské produkce do Ruska. Z toho nakonec sešlo, neboť Rusko v roce 2008 uznalo nezávislost Abcházie a začalo namísto obchodu podporovat Abcházii finančními injekcemi. 25. července 2007 oznámil svou rezignaci na post předsedy hnutí s tím, že hodlá ukončit své působení v politice, avšak ostatní členové hnutí mu toto rozhodnutí rozmluvili, a tak nakonec setrval. 27. ledna 2009 byla Jednotná Abcházie proměněna v plnohodnotnou politickou stranu a Mikvabiju na místě předsedy vystřídal Daur Tarba.

V roce 2012 byl Mikvabija zvolen poslancem do Abchazského lidového shromáždění a patřil mezi kritiky ekonomické politiky prezidenta Aleksandra Ankvaba, jejíž priority na vznik a rozvoj velkých zemědělských konglomerátů označoval za kontraproduktivní a za chybu. Po Ankvabově rezignaci v červnu 2014 byl manažerem kampaně budoucího prezidenta Raula Chadžimby.

V roce 2014 také ve spolupráci s Mussou Ekzekovem přepracoval svůj devět let starý zamítnutý návrh ekonomického rozvoje země do deseti až patnáctileté dlouhodobé strategie. Cílem bylo vytvořit obraz Abcházie jako kulturního, turistického a zdravotnického centra makroregionu Černého moře. Jeho strategie se tentokrát zaměřuje hlavně na cestovní ruch, který by měl být motorem růstu různých sektorů ekonomiky. Do strategie tentokrát mohl zapracovat i ruskou finanční pomoc, s níž nebylo možné v roce 2005 počítat. Naplnění takovéto strategie však bylo v praktických podmínkách nereálné, neboť by se Abcházie proměnila v příliš silného konkurenta ruských letovisek Soči a Krym a Moskva by proto takovýto rozvoj nepodpořila.

Premiér Abcházie
Dne 20. března 2015 byl Mikvabija jmenován premiérem Abcházie poté, kdy byl z této pozice odvolán Beslan Butba. Za svého působení například podporoval vstup Abchazské fotbalová federace do mezinárodní organizace FIFA a obnovu přímého námořního spojení Suchumu s poloostrovem Krym, který se po událostech v roce 2014 připojil k Ruské federaci. Podobně jako svůj předchůdce kritizoval poměry v mocenském rozložení vlády a prezidentské kanceláře, která víceméně duplikovala práci některých ministerstev, a proto navrhoval zrušení některých pozic. V pozici premiéra vydržel rok a čtvrt a musel se potýkat s těžkostmi jako s nevyslovením důvěry od Abchazského lidového shromáždění, s protesty opozice, jejíž aktivisté vtrhli do budovy abchazského ministerstva vnitra, a s ostudným průběhem a výsledkem referenda ohledně předčasných prezidentských voleb. Mikvabija se tedy ke dni 26. července 2016 rozhodl rezignovat a ještě téhož dne byla rezignace přijata prezidentem Chadžimbou. V rozhovoru s novináři posléze vysvětlil svůj krok tak, že nedávné nepokoje byly vyvolány snahou vlády o strukturální reformu financí v Abcházii, které zahrnovaly opatření k zvýšení abchazského státního rozpočtu jako například zavedení daně z přidané hodnoty. Proto nadále nehodlal pracovat v podmínkách, kdy se celá společnost staví svým odporem proti progresivnímu rozvoji země, a doufal, že jeho rezignace pomůže uklidnit napjatou situaci.

Po odchodu z politiky se stal předsedou sdružení Přátel Krymu v Abcházii.

Odkazy

Reference

Externí odkazy
  Životopis na Abazuaduney.ru

Narození v roce 1949
Narození 2. května
Žijící lidé
Premiéři Abcházie
Muži
Narození v Suchumi
Fotbalisté z Abcházie


text:
Friedrich Wilhelm Pfotenhauer (* 30. November 1812 in Hohenstein; † 2. April 1877 in Dresden) war Dresdens erster Oberbürgermeister und Abgeordneter des Sächsischen Landtags.

Leben und Wirken
Pfotenhauer besuchte als Kind die Kreuzschule in Dresden. In Leipzig studierte Pfotenhauer Rechtswissenschaft und arbeitete nach seinem Studium als Advokat. Er wurde 1842 zum Bürgermeister von Glauchau gewählt. Während dieser Zeit wurde er in die Glauchauer Freimaurerloge Zur Verschwisterung der Menschheit aufgenommen.

1848 wurde er im 14. städtischen Wahlkreis (Glauchau, Meerane, Hohenstein) als linker Abgeordneter in die II. Kammer des Sächsischen Landtags gewählt, wo er zum Vizepräsidenten seiner Kammer gewählt wurde. Am 23. August 1848 wurde er vom Dresdner Rat zum ersten Stadtrat gewählt. Am 2. Januar 1849 bekam er kommissarisch das Amt des Bürgermeisters von Dresden übertragen, da sein Vorgänger verstorben war. Während des Dresdner Maiaufstands verweigerte Pfotenhauer gemeinsam mit zwei Stadträten die Übergabe des Rathauses an die Aufständischen. Trotz dieses Verhaltens wurde er wegen Kontakten zu den Aufständischen als Hochverräter angeklagt, da er Mitglied des sogenannten Sicherheitsausschusses war. Obwohl das Verfahren später eingestellt wurde, hielt König Friedrich August II. vorerst an seinem Argwohn gegenüber Pfotenhauer fest.

Trotzdem wählte der Stadtrat Pfotenhauer noch vor Abschluss des Verfahrens am 16. Juli 1850 offiziell zum Bürgermeister. König Friedrich August II. akzeptierte diese Wahl. Am 3. November 1853 ernannte er Pfotenhauer sogar zum ersten Oberbürgermeister Dresdens. Von Amts wegen war er von 1850 bis zu seinem Tod Mitglied der I. Kammer des Sächsischen Landtags, in der er ab 1863 auch als Vizepräsident fungierte.

Während Pfotenhauers Amtszeit verdoppelte sich Dresdens Einwohnerzahl von knapp 100.000 auf rund 200.000. Die Industrialisierung schritt voran, Firmen wie Villeroy & Boch, Eschenbach und die Brauerei Felsenkeller wurden gegründet beziehungsweise siedelten sich an. Darüber hinaus trieb Pfotenhauer in Dresden den Eisenbahnbau voran. Während seiner Amtszeit wurde der Schlesische Bahnhof eingeweiht; an diesem Standort wurde später der Bahnhof Dresden-Neustadt gebaut. Die Marienbrücke wurde errichtet. 1861 wurde der Zoo Dresden eröffnet.

Am 2. April 1877 starb Pfotenhauer an einem Gehirnschlag. Er wurde auf dem Dresdner Trinitatisfriedhof beigesetzt. 40.000 Dresdner gaben ihm das letzte Geleit. 1878 wurde im Stadtteil Johannstadt eine neu angelegte Straße nach ihm benannt. 1888 wurden seine Gebeine auf Wunsch seiner Familie auf den Johannisfriedhof im Stadtteil Tolkewitz umgebettet.

Aus seiner 1840 in Johanngeorgenstadt geschlossenen Ehe mit Louise Antonie (1815–1888), eine geborene Funkhänel, gingen vier Kindern, zwei Söhnen und zwei Töchtern, hervor. Ein Sohn und eine Tochter starben bereits kurz nach der Geburt. Sohn Paul Pfotenhauer (1842–1897) wurde Archivar und Historiker.

Auszeichnungen
 Königlich Sächsischer Verdienstorden Kommandeurkreuz 2. Klasse
 Albrechtsorden Kommandeurkreuz 2. Klasse
 Königlich Preußischer Roter Adlerorden 3. Klasse
 Kaiserlich-Österreichischer Franz-Joseph-Orden Kommandeurkreuz 1. Klasse
 1863 verlieh ihm der Großherzog von Sachsen-Weimar-Eisenach das Ritterkreuz 1. Klasse des Ordens der Wachsamkeit oder vom weißen Falken.
 1874 Ehrenbürger von Johanngeorgenstadt, für seinen Einsatz zur Bewilligung der Eisenbahnlinie Schwarzenberg-Johanngeorgenstadt
 1848 Ehrenbürger von Glauchau

Literatur
 Stadtlexikon Dresden A–Z, Verlag der Kunst Dresden 1995, ISBN 3-364-00300-9
 Artikel von Jens Jungmann in der Dresdner Morgenpost vom 23. Januar 2007
 Josef Matzerath: Aspekte sächsischer Landtagsgeschichte – Präsidenten und Abgeordnete von 1833 bis 1952. Dresden 2001, S. 48/119

Weblinks

Einzelnachweise

Bürgermeister (Dresden)
Bürgermeister (Landkreis Zwickau)
Mitglied der Ersten Kammer der Ständeversammlung des Königreichs Sachsen
Mitglied der Zweiten Kammer der Ständeversammlung des Königreichs Sachsen
Freimaurer (Deutschland)
Freimaurer (19. Jahrhundert)
Träger des Albrechts-Ordens (Komtur 2. Klasse)
Träger des Franz-Joseph-Ordens (Ausprägung unbekannt)
Träger des Roten Adlerordens 3. Klasse
Träger des Hausordens vom Weißen Falken (Ritter/Ritter I. Klasse)
Ehrenbürger von Johanngeorgenstadt
Ehrenbürger von Glauchau
Deutscher
Geboren 1812
Gestorben 1877
Mann


text:
Андрей Александрович Беломытцев (29 октября 1994, Москва, Россия) — российский футболист, полузащитник.

Карьера
Начал заниматься футболом в возрасте шести лет в школе московского «Спартака», где играл в течение десяти лет. Первую половину 2011 года провёл без клуба, вторую половину отыграл в любительской команде «Олимп» Фрязино, где познакомился с президентом Артёмом Хачатуряном. Хачатурян вскоре основал клуб «Квазар», куда летом 2013 года перешёл Беломытцев. Через год оказался в клубе армянской премьер-лиги «Улисс», за который провёл 22 матча. Летом 2015 перешёл в другой клуб Хачатуряна — «Мику». Первую половину 2016 года провёл в качестве свободного агента, безуспешно ездил на просмотр в «Крумкачы», в июле подписал контракт с латвийским клубом «Даугавпилс».

Ссылки
 http://www.lfl.ru/person12533

Примечания

Футболисты России
Игроки ФК «Улисс»
Игроки ФК «Мика»


text:
Rywalizacja w wadze do 56 kg mężczyzn w podnoszeniu ciężarów na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 2016 odbyła się 7 i 8 sierpnia na obiekcie Riocentro.

Do zawodów zgłoszonych zostało 19 zawodników.

Terminarz
Wszystkie godziny podane są w czasie brazylijskim (UTC-03:00) oraz polskim (CEST).

Rekordy
Przed rozpoczęciem zawodów aktualny rekord świata i rekord olimpijski był następujący:

Wyniki

Uwagi

Przypisy

Bibliografia

Podnoszenie ciężarów na Letnich Igrzyskach Olimpijskich 2016


text:
Jamush Olan-e Sofla (, also Romanized as Jāmūsh Olan-e Soflá; also known as Gāvmīsh Owlan-e Soflá) is a village in Naqdi Rural District, Meshgin-e Sharqi District, Meshgin Shahr County, Ardabil Province, Iran. At the 2006 census, its population was 67, in 18 families.

References

Towns and villages in Meshgin Shahr County


text:
Matthew 5:45 is the forty-fifth verse of the fifth chapter of the Gospel of Matthew in the New Testament and is part of the Sermon on the Mount. This is the third verse of the final antithesis, that on the commandment: "Love thy neighbour as thyself". Jesus here explains why one must love one's enemies.

Content

In the King James Version of the Bible the text reads:
That ye may be the children of your
Father which is in heaven: for he maketh
his sun to rise on the evil and on the good,
and sendeth rain on the just and on the unjust.

The World English Bible translates the passage as:
That you may be children of your
Father who is in heaven. For he makes
his sun to rise on the evil and the good, and
sends rain on the just and the unjust.

The Novum Testamentum Graece text is:
ὅπως γένησθε υἱοὶ
τοῦ Πατρὸς ὑμῶν τοῦ ἐν οὐρανοῖς,
ὅτι τὸν ἥλιον αὐτοῦ ἀνατέλλει ἐπὶ πονηροὺς καὶ ἀγαθοὺς
καὶ βρέχει ἐπὶ δικαίους καὶ ἀδίκους.

For a collection of other versions see BibleGateway Matthew 5:45

Analysis
Barclay notes that Hebrew had relatively few adjectives, and referring to a person as "son of something" is a way of creating an adjective. Thus "son of peace" is  a term for someone who is peaceful, and "son of God" can simply be a term for someone who is godly. Jesus is saying that to be godlike, and thus to be good, one must treat people as God does.

Schweizer notes that in Palestine rain was extremely important and beneficial, the hot sun, was less so. He notes that in Greece at this time the burning power of the sun was often a symbol of godly power while the rain was a symbol of godly benevolence. By contrast, in wetter and more northern societies, rain is often viewed as unpleasant. The prominent Rabbi Joshua ben Nehemiah had made similar note of rain's equal treatment of the good and the wicked, and saw it as a sign of God's benevolence. The Roman philosopher Seneca, writing in the same era as Jesus lived, also has a very similar discussion of how nature aids both the good and the ill.

Jennifer Herdt notes that the language of Matthew 5:45 carries a strong allusion to Wisdom literature including Ecclesiastes 9:2.

Simone Weil cites this as one of only two moments when the Gospels mention the beauty of the natural world.

Commentary from the Church Fathers
Chrysostom: Note through what steps we have now ascended hither, and how He has set us on the very pinnacle of virtue. The first step is, not to begin to do wrong to any; the second, that in avenging a wrong done to us we be content with retaliating equal; the third, to return nothing of what we have suffered; the fourth, to offer one's self to the endurance of evil; the fifth, to be ready to suffer even more evil than the oppressor desires to inflict; the sixth, not to hate him of whom we suffer such things; the seventh, to love him; the eighth, to do him good; the ninth, to pray for him. And because the command is great, the reward proposed is also great, namely, to be made like unto God, Ye shall be the sons of your Father which is in heaven.

Jerome: For whoso keeps the commandments of God is thereby made the son of God; he then of whom he here speaks is not by nature His son, but by his own will.

Augustine:  After that rule we must here understand of which John speaks, He gave them power to be made the sons of God. One is His Son by nature; we are made sons by the power which we have received; that is, so far as we fulfil those things that we are commanded. So He says not, Do these things because ye are sons; but, do these things that ye may become sons. In calling us to this then, He calls us to His likeness, for He saith, He maketh His sun to rise on the righteous and the unrighteous. By the sun we may understand not this visible, but that of which it is said, To you that fear the name of the Lord, the Sun of righteousness shall arise; (Mal. 4:2.) and by the rain, the water of the doctrine of truth; for Christ was seen, and was preached to good as well as bad.

Hilary of Poitiers: Or, the sun and rain have reference to the baptism with water and Spirit.

Augustine:  Or we may take it of this visible sun, and of the rain by which the fruits are nourished, as the wicked mourn in the book of Wisdom, The Sun has not risen for us. (Wisd. 5:6.) And of the rain it is said, I will command the clouds that they rain not on it. (Is. 5:6.) But whether it be this or that, it is of the great goodness of God, which is set forth for our imitation. lie says not, 'the sun,' but, His sun, that is, the sun which Himself has made, that hence we may be admonished with how great liberality we ought to supply those things that we have not created, but have received as a boon from Him.

Augustine:  But as we laud Him for His gifts, let us also consider how He chastises those whom He loves. For not every one who spares is a friend, nor every one who chastises an enemy; it is better to love with severity, than to use lenity wherewith to deceive. (vid. Prov. 27:6.)

Pseudo-Chrysostom: He was careful to say, On the righteous and the unrighteous, and not 'on the unrighteous as on the righteous;' for God gives all good gifts not for men's sake, but for the saints' sake, as likewise chastisements for the sake of sinners. In bestowing His good gifts, He does not separate the sinners from the righteous, that they should not despair; so in His inflictions, not the righteous from sinners that they should be made proud; and that the more, since the wicked are not profited by the good things they receive, but turn them to their hurt by their evil lives; nor are the good hurt by the evil things, but rather profit to increase of righteousness.

Augustine:  For the good man is not puffed up by worldly goods, nor broken by worldly calamity. But the bad man is punished in temporal losses, because he is corrupted by temporal gains. Or for another reason He would have good and evil common to both sorts of men, that good things might not be sought with vehement desire, when they were enjoyed even by the wicked; nor the evil things shamefully avoided, when even the righteous are afflicted by them.

References

05:45
Heaven in Christianity


text:
«Hey Everybody!» es una canción de la banda australiana de pop rock 5 Seconds of Summer. La canción fue lanzada a través de Capitol Records el el 14 de septiembre de 2015, como el segundo sencillo del segundo álbum de estudio de la banda, Sounds Good Fells Good. La pista fue escrita por Calum Hood, Simon Le Bon, Nick Rhodes, John Taylor, Roger Taylor y Andy Taylor.

Antecedentes y lanzamiento
La pista fue escrita por Calum Hood, Simon Le Bon, Nick Rhodes, John Taylor, Roger Taylor y Andy Taylor, mientras que la producción fue llevada a cabo por The Monsters and the Strangerz y John Feldmann. El tema contiene partes de la canción «Hungry Like the Wolf» del grupo musical Duran Duran, a quienes se les otorgaron créditos de escritura en la canción. Se estrenó el 14 de septiembre de 2015, como el segundo sencillo del segundo álbum de estudio de la banda Sounds Good Fells Good. La revista TIME de Estados Unidos la consideró la tercera peor canción del 2015.

Vídeo musical
El video musical de «Hey Everybody!» se publicó en la plataforma de YouTube de la banda el 16 de octubre de 2015.

Presentaciones en vivo
La banda interpretó la canción en Alan Carr: Chatty Man Stand Up to Cancer, transmitido el 26 de octubre de 2015 y en el programa TFI Friday el 6 de noviembre de 2015. Más tarde cantaron el tema en los American Music Awards y The Ellen DeGeneres Show. La banda presentó la canción en las estaciones radiales BBC Radio 1 's Live Lounge , Sirius XM Radio y en la Radio 1 Teen Awards. Adicionalmente interpretaron la pista en vivo en Ryan Seacrest , Elvis Duran y en The Late Late Show con James Corden.

Lista de ediciones
Versión estándar

Versión Sencillo en CD

Créditos y personal
Créditos adaptados de Genius.

Posicionamiento en listas

Referencias

Enlaces externos

Canciones de 2015
Sencillos de 2015
Canciones de 5 Seconds of Summer
Canciones en inglés


text:
Тацуо Курода (, , Осака, Япония — , Токио, Япония) — японский литературовед, филолог и переводчик. Профессор русского языка и литературы университета Васэда в Токио.

Биография
В 1925 году окончил университет «Васеда» в Токио, в котором потом работал заведующим кафедрой русской литературы. За популяризацию произведений писателей народов СССР награжден советским орденом «Знак Почета».

Творчество
Автор книг «История русской литературы» (1954), «Процесс развития русского символизма». Переводил на японский язык произведения С. Аксакова, М. Горького, А. Фадеева и других.

Популяризатор творчества Тараса Шевченко. В 1961 и 1964 годах выступал на шевченковских вечерах в Токио, на Международном форуме деятелей культуры в Киеве. Редактор «Справочника лучших произведений мировой литературы» (1964), в 4-м томе которого приводятся обзор содержания «Кобзаря» С. Комацу. Опубликовал рецензию на первое издание сочинений Т. Шевченко японском языке «Как умру...» в «Читательской газете» (1964).

Литература
 Б. П. Яценко. Курода Тацуо. // Украинская советская энциклопедия : в 12-ти т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: А. К. Антонов и др. — 2-е изд. — К. : Главная редакция УСЭ, 1974-1985.
 Б. П. Яценко, А. А. Хоменко. Курода Тацуо. // Энциклопедия современной Украины : в 30 т. / ред. кол. И. М. Дзюба [и др.] ; НАН Украины, НОШ, Координационное бюро энциклопедии современной Украины НАН Украины. — К., 2003-2016. — ISBN 944-02-3354-X.

Учёные Японии
Переводчики Японии


text:
The ATP Challenger Series is the second tier tour for professional tennis organised by the Association of Tennis Professionals (ATP). The 2002 ATP Challenger Series calendar comprised 122 tournaments, with prize money ranging from $25,000 up to $150,000.

Schedule

January

February

March

April

May

June

July

August

September

October

November

December

References

2002 in tennis
ATP Challenger Tour


text:
The 2022 Reigate and Banstead Borough Council election took place on 5 May 2022 to elect members to Reigate and Banstead Borough Council in England coinciding with other local elections. Fifteen of the council's 45 seats were up for election.

The Conservatives won eight of the fifteen seats available, retaining control of the council which they have held since 2000. The Green Party gained two seats, Horley East & Salfords and South Park & Woodhatch, from the Conservatives to remain the second-largest party. The only other seat to switch parties was Reigate which the Conservatives won from the independent incumbent Christopher Whinney.

Results summary

Ward results

Banstead Village

Chipstead, Kingswood and Woodansterne

Earlswood and Whitebushes

Hooley, Merstham and Netherne

Horley Central and South

Horley East and Salfords

Horley West and Sidlow

Lower Kingswood, Tadworth and Walton

Meadvale and St. John's

Nork

Redhill East

Redhill West and Wray Common

Reigate

South Park and Woodhatch

Tattenham Corner and Preston

References

Reigate and Banstead Borough Council elections
Reigate
2020s in Surrey
May 2022 events in the United Kingdom