text:
Stabri Monogo (més conegut com a Stabri o El Ninot Viatger) és un personatge popular a Internet que passa de mà en mà i viatja per tot el món. Creat en 2006, sorgí com una idea de dos informàtics que buscaven fins a on podien arribar els llaços creats des d'Internet.

Història

Origen
Dos informàtics espanyols, Mariano Munuera i Ángel Téllez, van decidir experimentar fins on podrien arribar els llaços creats des d'Internet. Van idear un ninot global, Stabri, que passa de mà en mà viatjant per tot el món. Per a això, van disposar la creació d'una pàgina de format web 2.0 en la qual els usuaris poguessin interaccionar entre ells similar a les xarxes socials conegudes fins al moment, el disseny i construcció del personatge en si i un primer portador que el donés a conèixer entre les primeres persones. Aquesta última part seria la més important, ja que és la que donaria vida a la idea original dels gallecs.

Aventura

Stabri no és més que un ninot que viatja, i el qual transporta una sola persona anomenada "portador" o "portadora", l'única diferència és que aquesta persona que el porta és diferent en cada recorregut (ja que passa de mà en mà). El portador porta a Stabri a visitar els llocs més destacats de la zona i fa partícip de les seves aficions segons cregui convenient. D'aquesta manera es crea una sèrie d'aventures, les quals són gravades o fotografiades i pujades a la web, allà, es comparteix cada moviment del ninot i els usuaris de la web poden ser partícips d'ells amb comentaris i altres aportacions.

Mitjans de comunicació
El ninot Stabri ha arribat a ser tan rellevant, que han estat diversos els mitjans de comunicació que han volgut dedicar un espai o un moment. A la televisió, en programes com Callejeros Viajeros o en les notícies de la Televisión de Galicia e Noticias Cuatro; també nombrosos espais radiofònics i en la premsa escrita han estat partícips de la seva història.

Pàgina web
El web de Stabri és també una zona gratuïta de xarxes socials fundada pels autors del ninot. Originalment disposava d'un disseny molt bàsic de plantilla (el creat el 2006), en què els seus usuaris podien compartir fotografies i comentaris de forma pública i hi pot accedir qualsevol persona que tingui un correu electrònic. A més, la presència del ninot no ha estat només per la web oficial, sinó per altres xarxes populars, així com Tuenti, Facebook o Twitter entre d'altres. A mitjans de l'any 2010 es va presentar un nou disseny que convertia a la xarxa en una zona més social, permetent interaccionar més entre els usuaris i amb el mateix ninot. Aquesta remodelació va comptar amb nous apartats de la ruta de viatge, contes educatius que feien arribar aquesta aventura a un altre sector de la població més infantil i un apartat de compra de productes, entre les noves aplicacions com la georeferenciació. L'any 2011 i amb el nou format de la galeria de fotografies dins el web de Stabri de la companyia americana Cooliris apareixen unes categories en què fotos destacades són emmagatzemades en carpetes per a la seva millor difusió. Així es consolida un apartat en el que s'afegeixen imatges dels mitjans de premsa, televisió i ràdio en què apareix el ninot.

Referències

Enllaços externs

Mems d'Internet
Personatges de ficció


text:
Sidney Dean Roberson (born September 7, 1971) is a former pitcher in Major League Baseball who played for the Milwaukee Brewers during their 1995 season. Listed at 5' 9", 170 lb., Roberson batted and threw left-handed. He was born in Jacksonville, Florida.

The Brewers selected Roberson in the 29th round of the 1992 MLB draft out of the University of North Florida in Jacksonville, Florida, where he pitched for the UNF Ospreys. He finished his college career with a 36-6 mark and still holds the career record for the most strikeouts (360) and complete games (24) at UNF. Besides, he was a two-time NAIA All-America pitcher at UNF and majored in accounting in college, getting his degree in 1994 with a 3.91 GPA and highest academic honors.

Roberson posted a 12-8 record with a 2.60 earned run average for Class A Stockton Ports in 1993, earning Pitcher of the Year honors in the California League. In 1994, he went 15-8 with a 2.83 at Double A El Paso Diablos, being promoted to Triple A New Orleans Zephyrs in 1995, where he appeared in two games before joining the Brewers in the month of May.

Roberson was 6-4 with a 5.76 ERA for Milwaukee in 26 games (13 starts), striking out 40 batters while walking 37 in  innings of work. However, arm problems surfaced which forced him to retire after two rotator cuff surgeries.

Following his baseball career, Roberson became a financial adviser and later a manager with Morgan Stanley, where he worked for nearly a decade. He later joined UBS Financial Services as deputy branch manager of its Jacksonville complex.

Sources

External links
, or Pura Pelota (Venezuelan Winter League)

1971 births
Living people
Baseball players from Jacksonville, Florida
El Paso Diablos players
Helena Brewers players
Major League Baseball pitchers
Milwaukee Brewers players
New Orleans Zephyrs players
North Florida Ospreys baseball players
Pastora de Occidente players
Stockton Ports players
Tucson Toros players
University of North Florida alumni
Orange Park High School alumni
American expatriate baseball players in Venezuela

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Adam Burton (born 17 March 1972 in Melbourne, Victoria) is an Australian baseball player. He represented Australia at the 2000 Summer Olympics. Burton also played for the Melbourne Reds in the 1997-98 season.

References

External links

1972 births
Olympic baseball players of Australia
Australian baseball players
Baseball players at the 2000 Summer Olympics
Living people
Sportspeople from Melbourne
Melbourne Reds players


text:
Желтау — название населённых пунктов в Казахстане:

 Желтау (до 2010 г. - Октябрь) — аул в Зерендинском районе Акмолинской области.
 Желтау — село в Баянаульском районе Павлодарской области, упразднено в 2017 г.


text:
Arandilla del Arroyo es un municipio y localidad española de la provincia de Cuenca, en la comunidad autónoma de Castilla-La Mancha. El término municipal, ubicado en la comarca de La Alcarria, tiene una población de .

Geografía

La localidad está ubicada está junto al río Vindel, a 5 km de Valdeolivas y Albendea y a 6 km de Alcantud. Se encuentra a 74 km de Cuenca.

Historia
En la localidad nació el pintor barroco Pedro Ruiz González (1640-1706). A mediados del , el lugar contaba con una población censada de 159 habitantes. La localidad aparece descrita en el segundo volumen del Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar de Pascual Madoz de la siguiente manera:

Demografía
Tiene 7 habitantes (INE 2021). Cuenta con 19,48 km² de extensión y una densidad de población de 0,36 hab./km².

Administración

Fiestas
 Segundo fin de semana de agosto.
 17 de septiembre.

Véase también
Anexo:Municipios de la provincia de Cuenca

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Municipios de la provincia de Cuenca
Localidades de la provincia de Cuenca


text:
Steven Pressfield (Port-of-Spain, setembre de 1943) novel·lista i guionista nord-americà especialitzat en novel·la històrica militar de l'edat antiga.

Va néixer a Trinitat i Tobago, es va graduar a la Universitat de Duke el 1965, i es va allistar més tard a la marina on va ser-hi fins a 1971.

Obres
 Gates of Fire, sobre la batalla de les Termòpiles (1998)
 Tides of War, sobre Alcibíadess i la Guerra del Peloponès (2000)
 Last of the Amazons, on Teseu, el llegendari rei d'Atenes encapçala una batalla al Mar Negre contra unes amazones (2002)
 The Virtues of War, sobre Alexandre el Gran (2004)
 The Afghan Campaign, sobre la coquesta de l'Afganistan d'Alexandre el Gran (2006)
 Killing Rommel (2008), a sobre el Long Range Desert Group en la Campanya del nord d'Àfrica de la Segona Guerra Mundial.

Referències

Enllaços externs
 Steven Pressfield Official Website
 Biografía en español de Steven Pressfield

Escriptors estatunidencs del segle XX
Militars estatunidencs
Persones de Port-of-Spain
Alumnes de la Universitat Duke


text:
Жайыкбай () — упразднённое село в Таскалинском районе Западно-Казахстанской области Казахстана. Входило в состав Мерекенского сельского округа. Входило в состав Казахстанского сельского округа. Ликвидировано в 2011 г.

Население
В 1999 году население села составляло 40 человек (23 мужчины и 17 женщин). По данным переписи 2009 года, в селе проживало 10 человек (3 мужчины и 7 женщин).

Примечания

Упразднённые населённые пункты Таскалинского района


text:
Adam Casey may refer to:

 Adam Casey (soccer) (born 1986), Australian footballer
 Adam Casey (curler) (born 1989), Canadian curler
 Adam M. Casey, cancer survivor and founder of the non-profit I Do It For Her


text:
Stubła () – rzeka na Polesiu, lewy dopływ Horynia. Długość – 62 km. Powierzchnia zlewiska – 593 km².

Miasto nad Stubłą – Klewań.

Linki zewnętrzne

Rzeki na Ukrainie
Dorzecze Horynia


text:
Friedrich Tietjen (Garnholt, hoy Westerstede, 15 de octubre de 1832 — Berlín, 21 de junio de 1895) fue un astrónomo alemán.

Él fue director del instituto astronómico Astronomisches Rechen-Institut (ARI) de Heidelberg (desde 2005 una unidad de la Universidad de Heidelberg) de 1874 hasta su muerte en 1895.

En 1 de abril de 1865 Tietjen descubrió el asteroide (86) Semele.

Enlaces externos

Astrónomos de Alemania del siglo XIX
Descubridores de asteroides
Miembros de la Leopoldina


text:
Андорра брала участь у Зимових Олімпійських іграх 1988 року у Калгарі (Канада), але не завоювала жодної медалі. Країну представляли 4 спортсмени (2 чоловіки та 2 жінки) в одному виді спорту.

Результати змагань

Гірськолижний спорт

Чоловіки

Жінки

Посилання
 Офіційні звіти Олімпійських ігор
 Olympic Winter Games 1988, full results by sports-reference.com

1988
Країни на зимових Олімпійських іграх 1988


text:
Sfumato (olasz szó, jelentése magyarul: füstös, fátyolos) a reneszánsz festési módnak azt a technikáját jelöli, amely kerüli a lágy és éles részleteket, észrevétlenül vezet át a sötét árnyalatokból a világos árnyalatokba, vagy a világosból a sötétbe, azaz feloldja a kontúrokat, párás lágyságú festői előadást tesz lehetővé.

Kezdete

Megfigyelhetjük Leonardo Szent Anna c. képén azt lágy, ködös tájkép hátteret, melyből mintegy kiemelkednek a szentek, első látásra figyelmünket a figurális csoportkép ragadja meg, hogy ez a kis csoport hol van, azt homály fedi, a sfumato technika segít szimbolikusan is elfedni az ismeretlent, amit még nem ismerünk, vagy nem is ismerhetünk, nem éles a kép, mintha kontraszt nélkül fényképeznénk, így láttatja a festő. Először Leonardo da Vinci alkalmazta ezt a technikát, őt követően Raffaello, Hans Holbein és Tiziano is, mondhatjuk számos festő vagy majdnem valamennyi festő a reneszánsz cinquecento szakaszában. Tiziano kiindulóponton igyekezett világos alapról indítani a festést, így az ő színei is igen áttetszőek, friss hatásúak voltak, erős kontúrok nélkül születtek. Alább közzétett Vénusz képén megfigyelhetjük, hogy Vénusz mezítelen felső teste, s a kis Ámorok mezítelensége mennyire harmonizál, a sfumato segít ebben. Az olajfestés elterjedése, a chiaroscuro, a perspektíva és a sfumato alkalmazása mind hozzájárultak a reneszánsz festészet, s a későbbi stílus-korszakok felvirágzásához.

Galéria

Források

 Művészeti kislexikon. Szerk. Végh János. Budapest : Corvina Kiadó, 2006. Stumato lásd 195. p.

Külső hivatkozások
 Sztanek Péter: Leonardo életelvei
 Mona Lisa titka
Leonardo da Vinci: rajzok a Windsor Kastélyból

Képzőművészet
Festészet


text:
René Weiler (ur. 13 września 1973 w Winterthur) – szwajcarski piłkarz występujący na pozycji obrońcy. Trener piłkarski.

Kariera klubowa
Weiler karierę rozpoczynał w 1990 roku w drugoligowym klubie FC Winterthur. W 1993 roku przeszedł do pierwszoligowego FC Aarau. Przez rok rozegrał tam 36 spotkań i zdobył 2 bramki. W 1994 roku odszedł do innego pierwszoligowca, Servette FC. Tam z kolei przez 2 lata wystąpił w 41 meczach. W 1996 roku przeniósł się do klubu FC Zürich, także grającego w ekstraklasie. Spędził tam 2 lata. W 1998 roku wrócił do FC Winterthur, nadal grającego w drugiej lidze. W 2001 roku zakończył tam karierę.

Kariera reprezentacyjna
W reprezentacji Szwajcarii Weiler wystąpił jeden raz, 10 lutego 1997 w przegranym 1:2 towarzyskim meczu z Rosją.

Bibliografia

Reprezentanci Szwajcarii w piłce nożnej
Szwajcarscy trenerzy piłkarscy
Piłkarze FC Winterthur
Piłkarze FC Aarau
Piłkarze Servette FC
Piłkarze FC Zürich
Trenerzy piłkarzy FC Sankt Gallen
Trenerzy piłkarzy FC Winterthur
Trenerzy piłkarzy FC Aarau
Trenerzy piłkarzy 1. FC Nürnberg
Trenerzy piłkarzy RSC Anderlecht
Trenerzy piłkarzy FC Luzern
Urodzeni w 1973
Ludzie urodzeni w Winterthur


text:
|}
Die Dampfstraßenbahn von Yerba Buena (spanisch Tranvia rural a vapor de Yerba Buena) war eine 12 km lange Dampfstraßenbahn in der argentinischen Stadt Yerba Buena, die am 29. Juni 1916 zum hundertjährigen Bestehen der argentinischen Unabhängigkeit eingeweiht wurde und ein Jahrzehnt später im Jahr 1926 stillgelegt wurde.

Streckenführung

Die Bahn fuhr vom Bahnhofsplatz, der Plaza Alberdi, dann auf der Calle Santiago del Estero in Richtung Westen, bog nach rechts in die Avenida Mitre ab und folgte dieser, bis sie nach links in die Avenida Manuel Belgrano abbog. Hier waren auch das Depot und die Werkstätten. Von hier fuhr sie wieder nach Westen bis zur Avenida Ejército del Norte. Sie bog darauf nach Süden ab, bis sie auf der Calle Córdoba (heute Calle Don Bosco) weiter nach Westen fuhr. Auf der Calle Aconquija (heute Calle Luis Federico Nougués) fuhr sie bis zur Avenida Mate de Luna, der sie bis zur Endstation Horco Molle am heutigen El-Korte-Kreisverkehr am Fuße des San-Javier-Hügels folgte.

Betrieb

Die Bahn verkehrte sechs bis achtmal am Tag. Sie wurde umgangssprachlich "Trencito" (Bähnlein) oder "La Chorbita" (die Puffende) genannt. Eine einfache Fahrt durch die damals noch ländlichen Vororte dauerte zwischen 45 Minuten und einer Stunde. Die Haltestellen waren mit Nummern benannt, die teils auch heute noch umgangssprachlich verwendet werden.

Stilllegung
Obwohl bis 1925 insgesamt 135.505 Fahrgäste befördert worden waren, wurde der Bahnbetrieb 1926 aufgrund mangelnder Rentabilität eingestellt.

Weblinks
 Fotos y postales de Trenes y Tranvías de Tucumán, cortesía de Eduardo Iglesias

Einzelnachweise

Yerbabuena
Bahnstrecke in Argentinien
Provinz Tucumán


text:
La Victoria é uma cidade da Venezuela localizada no estado de Aragua. La Victoria é a capital do município de José Félix Ribas.

Cidades da Venezuela


text:
Boží muka je soubor novel, první samostatné dílo Karla Čapka, které bylo hluboce ovlivněno 1. světovou válkou. Poprvé bylo vydáno v roce 1917.

Jedná se o drobné prózy, v nichž autor soustředil pozornost na věci zdánlivě se vymykající lidskému rozumu, jsou v nejednom případě válečnými událostmi přímo inspirovány. Stavební princip třinácti novelových balad spočívá v tom, že v nich všechno směřuje k nějaké neviditelné, neznámé nebo nerozluštěné události: k původu záhadné stopy ve sněhu, k osudu dívky bez domova, k povaze prchajícího zločince či k cizí minulosti, a všechny svědčí o autorově hlubokém soucitu s lidmi a jejich omyly.

Povídky

Šlépěj je filozofování dvou mužů nad stopou ve sněhu, ke které nevedou žádné jiné stopy. Jakoby někdo spadl z nebe.

V povídce Lída řeší pan Holub s panem Martincem záhadu ztracení dívky Lídy.

Na počátku novely Hora leží mrtvola pod útesem a následuje honba za pomyslným vrahem. Pro všechny je pronásledovaný velkým tajemstvím, ale houslista Jevíšek vše vidí jinak.

Milostná píseň navazuje na povídku "Lída". Pan Holub sleduje stále veškeré pohyby Lídy, protože se do ní zamiloval.

Elegie je pokračováním povídky "Šlépěj". Opět se setkáváme s filozofujícími muži. Tentokrát nás zavedou do kavarny, kde potkají i bratra jednoho z nich. Ten se však beze stopy ztratí.

Utkvění času filozofická úvaha nad významem zvuků ticha a hluku.

Historie beze slov je o setkání v lese. Pan Ježek se ptá vandráka na jeho životní příběh. Poněvadž mu vandrák nic neřekne, sám si představuje jeho minulost.

Ztracená cesta vypráví o rozhovoru dvou mužů ve tmě. Slyší se, ale nevidí.

V povídce Nápis hlavního hrdinu, nemocného Matyse, přijde navštívit jeho kolega Kvíčala, kterého trápí myšlenka, že Matys je nemocný a on zdravý. Matys poukáže na nápis vyrytý do zdi a zjišťuje, že už si nepamatuje, z jakého důvodu ho napsal. Je smutné, když se nám minulost vytrácí z paměti.

Pokušení vytváří hlavnímu hrdinovi dilema. Má zůstat doma nebo se vydat na cesty do ciziny? Oční kontakt které ženy ho láká víc? Mladého naivního děvčete nebo zkušené nestoudné ženy?

Odrazy všech událostí ve vodě vidí nemocný, který každý letní den vysedává u řeky.

Čekárna. Hlavní hrdina povídky, pan Záruba, přečkává noc v čekárně ještě s dalšími nocležníky. Všichni se mu hnusí. Až později vyhledá jednoho, který mu připomíná sebe samého.

Pomoc. Jaké myšlenky vás budou provázet,když nevyslyšíte volání o pomoc?

Překlady do jiných jazyků

Překlady do němčiny

 Karel Čapek: Gottesmarter (Boží muka), Berlín : S. Fischer, 1918 - kniha obsahuje prvních pět novel z knihy Boží muka (Šlépěj, Lída, Hora, Milostná píseň, Elegie) u čtyřech novel uveden překladatel Otto Pick, u novely Lída (Lelia) překladatel není uveden.
 Karel Čapek: Kreuzwege (Křížová cesta), Lipsko : Kurt Wolff 1919, edice "Der Jüngste Tag", svazek 64. - druhá část novel z knihy Boží muka (Stocken der Zeit - Utkvění času, Historie ohne Worte - Historie beze slov, Verlorener Weg - Ztracená cesta, Die Aufschrift - Nápis, Die Versuchung - Pokušení, Spiegelung - Odrazy, Der Wartesaal - Čekárna, Hilfe! - Pomoc!), překlad Otto Pick

Odkazy

Reference

Externí odkazy

 Boží muka v Digitální knihovně
 Boží muka na stránkách cesky-jazyk.cz
 Dílo v elektronické podobě na webu Městské knihovny v Praze

Díla Karla Čapka
Knihy z roku 1917
České novely


text:
Let's Dance může být:

 Let's Dance (album) – album Davida Bowieho z roku 1983
 Let's Dance (píseň, David Bowie) – titulní píseň z alba
 Let's Dance (píseň, Chris Rea) – píseň Chrise Rea z roku 1987
 Let's Dance (píseň, Chris Montez) – píseň Chrise Monteze z roku 1962
 Let's Dance (film, 1950) – film z roku 1950
 Let's Dance (film, 2006) – film z roku 2006


text:
La  gare d'Irvine (ou Irvine Transportation Center) est une gare ferroviaire des États-Unis située à Irvine en Californie ; elle est desservie par Amtrak. C'est une gare avec personnel.

Situation ferroviaire

Histoire
Elle est mise en service en 1985.

Service des voyageurs

Accueil

Desserte
 Ligne d'Amtrak :
 Le Pacific Surfliner: San Diego - San Luis Obispo
 Metrolink
 Inland Empire–Orange County Line
 Orange County Line

Intermodalité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des gares d'Amtrak
 Pacific Surfliner

Lien externe
  Irvine, CA (IRV)

Gare en Californie
Gare Irvine
Gare mise en service en 1985


text:
Maciej Szedybor Wolimuntowicz, zwany też Wołłmontowiczem lub Wolimontowiczem, któremu na chrzcie nadano imię Maciej (zm. po 1431) – możnowładca litewski, syn Wolimunta, wnuk półlegendarnego Buszki.

Często posłował na polecenie Witolda, m.in. do wielkiego mistrza Krzyżaków i do Rzymu po koronę, także do inflanckiej gałęzi zakonu krzyżackiego. W Horodle w roku 1413 Wolimuntowicz był adoptowany do herbu Zadora. W 1418 był namiestnikiem kowieńskim, namiestnik wiłkomierski w latach 1412-1432.

Gniazdem jego rodu był Dziewałtów, położony kilka kilometrów od Wiłkomierza. W roku 1444 Szedybor Wolimuntowicz ufundował kościół parafialny w rodzinnym Dziewałtowie, do którego w latach 1462 i 1464 ufundował dwa dzwony. Poza tym jest o Szedyborze niewiele wzmianek historycznych. Nie znamy nawet przybliżonych dat ani jego urodzin, ani śmierci. Po śmierci Witolda, któremu nie zdążył przywieźć z Rzymu korony, związał się ze Świdrygiełłą, czym mocno naraził się Jagielle. Wprawdzie nie został za spiskowanie ukarany śmiercią, jak jego bracia Rumbold i Jawnuta, ale musiał wycofać się z życia politycznego – toteż zginął w niepamięci. Najpewniej zmarł bezpotomnie. Jednakże jeden z jego braci, Kieżgajło Wolimuntowicz, stał się protoplastą rodu, który to ród przeżył stosunkowo krótki okres potęgi i bogactwa.

Zobacz też
 Dzwon Szedybora Wolimuntowicza
 Stanisław Janowicz Kieżgajło

Przypisy

Bibliografia

 K. Pietkiewicz, Kieżgajłowie i ich latyfundium do poł. XVI wieku, UAM Poznań 1982
 Władysław Semkowicz. O litewskich rodach bojarskich zbratanych ze szlachtą polską w Horodle roku 1413. Miesięcznik Heraldyczny. Organ Towarzystwa Heraldycznego we Lwowie. R.7 1914 nr 1-2

Namiestnicy kowieńscy
Szlachta Wielkiego Księstwa Litewskiego
Maciej Szedybor Wolimuntowicz


text:
Sir of Sweden eller bara Sir, av företaget skrivet SIR of Sweden eller bara SIR, är ett svenskt klädföretag grundat 1925 och som sedan 2010 ägs av Mats och Lena Ljungström.

Ljungströms konfektion i Vingåker har tillverkat kläder åt Sir och man hade under Ljungströms storhetstid på 50- och 60-talen cirka 2 000 sömmerskor anställda. Sirs nuvarande ägare är barnbarn till Ljungströms grundare Valter Ljungström.

Sir har genom åren till största delen sysslat med herrkonfektion, men har efter millennieskiftet även lanserat en damkollektion. Designer är numera Johan Salomonsson och all tillverkning sker nu inom EU. Sir säljer sina kollektioner förutom i Sverige, även i Norge, Finland, Danmark och Ryssland.

Källor
Artikel om Sir of Sweden Länken fungerade ej 2015-03-18.
Artikel med fakta om Ljungströms konfektion Länken fungerade ej 2015-03-18.

Externa länkar
Sir of Sweden

Svenska konfektionsföretag
Svenska klädmärken
Företag bildade 1925


text:
es un lanzador iranio-japonés de béisbol profesional que juega para San Diego Padres de las Grandes Ligas. Anteriormente jugó con los Texas Rangers, Chicago Cubs y Los Angeles Dodgers, y en la Liga Japonesa de Béisbol Profesional con los Hokkaido Nippon-Ham Fighters.

Fue considerado por muchos como el mejor lanzador de béisbol profesional japonés antes de su llegada a las Grandes Ligas en 2012. En su primera temporada de Grandes Ligas, Darvish terminó tercero en la votación de Novato del Año de la Liga Americana. La temporada siguiente, terminó en segundo lugar en la votación para el Premio Cy Young de la Liga Americana, otorgado al mejor lanzador, debido a que encabezó las Grandes Ligas en ponches con 277 y terminó cuarto en la Liga Americana con un promedio de carreras limpias (efectividad) de 2.83. El 6 de abril de 2014, Darvish alcanzó la marca de 500 ponches en la menor cantidad de entradas lanzadas para un lanzador abridor -es decir, que regularmente inicia los juegos- en la historia de las Grandes Ligas. En total, ha sido invitado a cuatro Juegos de Estrellas a lo largo de su carrera en Grandes Ligas.

Carrera profesional

Hokkaido Nippon-Ham Fighters
Darvish jugó para los Hokkaido Nippon-Ham Fighters de 2005 a 2011. Durante este período, fue considerado un jugador estrella en cinco temporadas, y ganó dos veces el título de mejor jugador de la Liga del Pacífico, en 2007 y 2009. En 2007, también ganó el Premio Eiji Sawamura, otorgado a los mejores lanzadores del béisbol japonés. En 2006, lideró a los Fighters a la victoria en la Serie de Asia y fue nombrado el Jugador Más Valioso del campeonato.

En siete años en Japón, Darvish ganó 93 partidos contra solo 38 derrotas y su efectividad fue de 1.99. De 2007 a 2011, su efectividad nunca fue más alta que 1.88. En 2011, ganó 18 encuentros contra 6 derrotas para el equipo de Hokkaido y registró la efectividad más baja en su carrera: 1.44 en 232 entradas lanzadas.

Texas Rangers
El 19 de diciembre de 2011, Darvish firmó un contrato de $51 millones con los Rangers de Texas. Debutó en las Grandes Ligas el 9 de abril de 2012 contra los Marineros de Seattle. Por su actuación en abril, Darvish fue premiado como el Novato del Mes en la Liga Americana, luego de registrar cuatro victorias y ninguna derrota, con una efectividad de 2.18 y 33 ponches durante dicho mes. Su primera derrota llegó el 9 de mayo contra los Indios de Cleveland. En julio fue convocado a su primer Juego de Estrellas de Grandes Ligas. Finalizó su temporada como novato con marca de 16-9, 221 ponches y 3.90 de efectividad, por lo que terminó tercero en la votación de Novato del Año de la Liga Americana, siendo superado por Mike Trout y Yoenis Céspedes.

Al año siguiente, lideró la Liga Americana con 277 ponches y terminó en segundo lugar en la votación para el Premio Cy Young de la Liga Americana, detrás de Max Scherzer.

En 2014, Darvish se convirtió en el lanzador abridor con menos cantidad de entradas lanzadas que alcanza los 500 ponches. El 11 de junio, ante los Marlins de Miami, lanzó su primer juego completo sin permitir carreras (shutout). El 6 de julio de 2014, fue convocado a su tercer Juego de Estrellas consecutivo.

En 2015, Darvish empezó a tener dolores en el tríceps durante los entrenamientos primaverales, por lo que se sometió a una cirugía para reconstruir un ligamento del codo (cirugía Tommy John) y no jugó en todo el año. Regresó al campo de juego en 2016, año en que inició 17 encuentros dejando marca de 7-5 con 132 ponches y 3.41 de efectividad. El 2 de julio de 2017, volvió a ser convocado para el Juego de Estrellas, el cuarto de su carrera.

Los Angeles Dodgers
El 31 de julio de 2017, los Rangers traspasaron a Darvish a los Dodgers de Los Angeles por los novatos Willie Calhoun, A. J. Alexy y Brendon Davis. Registró marca de 4-3 con efectividad de 3.44 en nueve juegos con los Dodgers. En total en 2017, combinando ambos equipos, Darvish realizó 31 aperturas con un récord de 10-12, 209 ponches y efectividad de 3.86.

En la postemporada, ganó el juego que inició en la Serie Divisional, permitiendo solo una carrera en cinco entradas contra los Diamondbacks de Arizona. También lanzó en la Serie de Campeonato de la Liga Nacional contra los Cachorros de Chicago, donde permitió una carrera en  entradas y registró siete ponches. Sin embargo, en la Serie Mundial de 2017 no pudo lanzar más de dos entradas en ninguna de sus dos aperturas contra los Astros de Houston. Perdió ambos juegos, incluido el séptimo y decisivo, y permitió nueve carreras (ocho limpias) en  entradas totales. Fueron los dos inicios más cortos de su carrera y se convirtió en el primer abridor desde 1960 en tener dos aperturas de menos de dos entradas en la Serie Mundial. Después de la temporada, Darvish se convirtió en agente libre por primera vez en su carrera.

Chicago Cubs
El 13 de febrero de 2018, Darvish firmó un contrato de seis años y $126 millones con los Cachorros de Chicago. Jugó su primer partido con los Cubs el 31 de marzo de 2018 contra los Miami Marlins. Permitió cinco carreras en  entradas pero los Cachorros ganaron por 10–6 en 10 entradas. El 7 de mayo, Darvish fue incluido en la lista de discapacitados de 10 días debido a la gripe. El 26 de mayo, Darvish fue nuevamente colocado en la lista de lesionados de 10 días debido a una tendinitis del tríceps derecho. El 19 de agosto de 2018, Darvish comenzó un período de rehabilitación. Mientras calentaba antes de la segunda entrada, Darvish convocó a los entrenadores y fue retirado del juego. Una resonancia magnética reveló que Darvish tuvo una reacción de estrés en el codo derecho, así como una distensión del tríceps, terminando su temporada 2018 después de solo ocho juegos y 40 entradas lanzadas, en las que tuvo marca de 1-3 con una efectividad de 4.95.

En 2019, Darvish registró marca de 6-8 con una efectividad de 3.98 y 225 ponches en 31 aperturas. Permitió 33 jonrones, la mayor cantidad en la Liga Nacional, lanzó 11 lanzamientos descontrolados, la segunda mayor cantidad en la Liga Nacional, y golpeó a 11 bateadores, la tercera mayor cantidad en la liga.

En la temporada 2020 acortada por la pandemia, Darvish tuvo un récord de 8-3 con una efectividad de 2.01. Lideró la Liga Nacional en victorias, fue segundo en efectividad, boletos por nueve entradas lanzadas (1.658) y jonrones por nueve entradas lanzadas (0.592), cuarto en WHIP (0.961), quinto en porcentaje de victorias-derrotas (.727), séptimo en hits por nueve entradas lanzadas (6.987) y octavo en ponches por nueve entradas lanzadas (11.013).

San Diego Padres
El 28 de diciembre de 2020, Darvish fue traspasado a los Padres de San Diego junto al receptor Victor Caritini, a cambio del lanzador Zach Davies y los jugadores de las ligas menores Reginald Preciado, Owen Caissie, Ismael Mena y Yeison Santana.

Referencias

Enlaces externos
 MLB
 Baseball-Reference

Beisbolistas de Japón
Beisbolistas de Texas Rangers
Beisbolistas de Los Angeles Dodgers
Beisbolistas de los Chicago Cubs
Nacidos en Osaka


text:
Классический кроссовер () — музыкальный стиль, представляющий собой сочетание элементов академической и поп-музыки. Название официально утвердилось не так давно, войдя в список номинаций музыкальной премии Grammy, ежегодно присуждаемой Национальной академией звукозаписи США. Этот стиль настолько популярен, что Billboard создал для него отдельный чарт среди своих хит-парадов. Иногда применительно к вокальной музыке этого жанра используют название operatic pop или popera.

История

Предыстория
Classical crossover как музыкальный стиль формировался постепенно, за прошедшие три десятка лет шаг за шагом преодолев путь от эклектичных экспериментов по соединению поп-музыки, оперной музыки и классики до широкого признания.

В семидесятых годах прошлого века Emerson, Lake & Palmer (ELP) с шумным успехом играли рок-обработку сюиты Мусоргского «Картинки с выставки», а Procol Harum смело цитировал Баха. Легендарный Electric Light Orchestra (ELO) наравне с традиционным рок-саундом и электроникой использовал симфоническое звучание и классические приёмы композиции. Queen, начиная с альбома «A Night at the Opera», применяют классические приёмы композиции и звучания, и это становится неотъемлемой частью их уникального звучания.

В 1987 году фронтменом британской рок-группы Queen Фредди Меркьюри была написана песня «Барселона» в соавторстве с британским композитором Майком Мораном, объединившая рок-музыку и оперу, которая была исполнена дуэтом Фредди Меркьюри и испанской оперной певицей Монтсеррат Кабалье. Позже вышел одноимённый совместный альбом Меркьюри и Кабалье. В 1992 году песня «Барселона» стала гимном Олимпийских игр в Испании.

На рубеже веков рок-группы Metallica, Scorpions, Gary Moore с большим успехом выступают с симфоническими оркестрами, а симфо-пауэр-металлисты Nightwish использовали академический вокал Тарьи Турунен. Одним из лучших сочетаний классики и рока добился итальянский композитор Лука Турилли. Рок и классику соединяют гитаристы Ричи Блэкмор (Deep Purple, Rainbow), Yngwie Malmsteen. Рок и классику так же соединили Элтон Джон, Боно, Джон Бон Джови на концерте, сыгранном вместе с Лучано Паваротти.

С другой стороны, артисты классического жанра расширяют рамки академической музыки. Великий тенор Энрико Карузо наряду с классической оперой с удовольствием исполнял народные песни и композиции собственного сочинения. Явлением мирового масштаба classical crossover стал благодаря Пласидо Доминго, Хосе Каррерасу и Лучано Паваротти. Трио теноров дебютировало в 1990 году: в Риме они исполнили «Футбольную песню» по случаю открытия чемпионата мира по футболу. Проект просуществовал 15 лет и стал самым прибыльным в истории музыки.

1990—2000
Популярные певицы Сиссель Хюрхьебё, Сара Брайтман, Эмма Шаплин, Charlotte Church, певцы Андреа Бочелли, Алессандро Сафина, Russell Watson, а также Aria, Amici Forever, Appassionante, Светлана Феодулова, Ванесса Мэй, Джош Гробан, Il Divo, Джеки Иванко, Natasha Marsh, Giorgia Fumanti, Mario Frangoulis, Vittorio Grigolo, Tarja Turunen, Floor Jansen и многие другие успешно работают в стиле Classical Crossover, добавляя к классической основе поп-элементы, стирая границы между музыкальными стилями. Classical crossover развивается на огромной музыкальной территории, приобретая всё больше поклонников. Сдерживающим фактором стиля является необходимость высокого уровня образованности и таланта композиторов, аранжировщиков, музыкантов и вокалистов.

2010-е
В начале десятых годов двадцать первого века с развитием дабстеп направления в электронной музыке приобрела популярность американская исполнительница Lindsey Stirling, успешно сочетающая игру на скрипке с EDM и дабстеп элементами. Также в эти годы проявлял активность украинский музыкальный проект LAFESTA music project, участники которого осваивают смеси электронной музыки, оперы, хауса, лаунжа и поп-музыки. То есть, это по сути молодой жанр.

Classical crossover в СНГ
Classical crossover в России представляют: певицы Марина Крузо, Ирина Дельская, Сергия Шамбер, Евгения Сотникова, Виктория Сухарева, Мария Демьяненко и Наталья Криштопец, у которой в 2017 году вышел альбом «Embrace», состоящий из оригинальных песен в жанре классического кроссовера; певцы Витас, Илья Викторов, Валентин Суходолец, Алек Бугаёв и Игорь Манаширов; симфо-группа ГОЛЬФСТРИМ, ансамбль Терем-Квартет, Universal Music Band, группа Ariaphonics, группа Pianochocolate, Виктор Зинчук, ДиДюЛя, группа КВАТРО, виолончелист-виртуоз Георгий Гусев с проектом «Cello Drive», композитор и режиссёр Алексей Коломийцев и его музыкально-театрализованный проект Esthetic Empire, а также соло-исполнитель Q-Rt. В 2013 году в Санкт-Петербурге солист театра «Геликон опера» Дмитрий Янковский организовал проект «NeoClassic — Новая Классика Дмитрия Янковского».

Проходящий ежегодно в Москве с 2013 года Международный фестиваль «Мастера Музыки» проводил конкурс classical crossover для молодых исполнителей (вокалистов и инструменталистов) в 2016 и 2017 годах. Участниками конкурса были музыканты из России, Белоруссии и Японии. Организатор и Арт-директор фестиваля — Георгий Гусев.

В России исключительно в формате classical crossover работала радиостанция Радио Classic 100,9 FM. В эфире других российских музыкальных радиостанций и на TV, всё чаще прорываются элементы звучания и лучшие представители данного стиля.

Classical crossover, по сравнению с другими музыкальными стилями и направлениями, имеет самую широкую возрастную структуру аудитории.

Classical crossover обретает всё большую популярность в мире, гармонично объединяя музыкальные стили и жанры.

Примечания

Ссылки
 Classical Crossover  — портал об исполнителях Классического кроссовера
 Нью-Эйдж.рф — Онлайн-хранилище современной классической музыки

Музыкальные жанры
Жанры оперы
Жанры поп-музыки
Музыкальные жанры XX века


text:
Il dollaro è stata la valuta ufficiale dello Zimbabwe, fino al 12 aprile 2009, quando a causa dell'imponente inflazione, la dollarizzazione ha portato ad utilizzare esclusivamente altre valute al suo posto per le transazioni nel paese. Il dollaro zimbabwese era suddiviso in 100 cent. Normalmente veniva abbreviato con il simbolo del dollaro "$" o, in alternativa, con "Z$" per distinguerlo da altre valute chiamate dollaro. Pur essendo tra le valute più pregiate al momento dell'introduzione nel 1980, nel 2009 era la più inflazionata al mondo.

Storia
Il dollaro zimbabwese e il suo predecessore, il dollaro rhodesiano, non erano veri dollari, poiché non erano diretti discendenti del real da 8 spagnolo, come nel caso invece del dollaro statunitense, del dollaro canadese e del dollaro dei Caraibi Orientali. Il dollaro rhodesiano era essenzialmente pari a mezza sterlina britannica quando fu adottato durante la decimalizzazione del 1970; pratica che venne seguita in altri paesi del Commonwealth come Sudafrica, Australia e Nuova Zelanda. La scelta del nome fu dovuta al fatto che il ridotto valore della nuova unità di conto risultava maggiormente correlato al valore del dollaro statunitense piuttosto che a quello della sterlina britannica.

Primo dollaro
Il dollaro zimbabwese venne introdotto nel 1980 in sostituzione del dollaro rhodesiano alla pari. Il codice ISO 4217 iniziale fu "ZWD". Al momento dell'introduzione, il dollaro aveva un valore superiore al dollaro statunitense (ZWD 0,68 = USD 1). Tuttavia il valore della valuta si è eroso molto rapidamente negli anni. Il 26 luglio 2006 il valore del dollaro al mercato parallelo è caduto ad un milione di dollari per una sterlina britannica.

Secondo dollaro
Nell'ottobre 2005 il capo della Banca Centrale dello Zimbabwe, Gideon Gono, annunciò che "lo Zimbabwe avrebbe avuto una nuova valuta entro l'anno successivo". Furono preparate nuove monete e banconote per sostituire quelle in uso. Gono non fornì il nome della nuova valuta. Nel giugno 2006 il ministro delle finanze, David Chapfika, affermò che lo Zimbabwe doveva raggiungere le stabilità macroeconomica (cioè un'inflazione a sole due cifre) prima di poter introdurre una nuova valuta.

Il dollaro fu ridenominato il 1º agosto 2006 con un cambio di 1 secondo dollaro = 1 000 primi dollari. Il nuovo dollaro era suddiviso in 100 cent anche se, in pratica, i cent non vennero mai usati. Oltre ad emettere il nuovo dollaro, il governo lo svalutò del 60% rispetto al dollaro USA (vedi la tabella storica dei tassi di cambio più avanti), da 101 000 vecchi dollari (pari a 101 rivalutati) a 250 nuovi dollari. Il codice ISO 4217 inizialmente assegnato alla nuova valuta era "ZWN" ma, a causa dell'impossibilità della banca centrale di affrontare un cambio valutario, si decise di lasciare il vecchio "ZWD".

La campagna per la rivalutazione, che Gideon Gono denominò "Operazione Alba" (in inglese: "Operation Sunrise"), venne completata il 21 agosto 2006. Si stima che circa 10 000 miliardi di vecchi dollari (pari al 22% dell'offerta di moneta) non furono riscattati durante questo periodo.

Il 12 dicembre 2006, in un memorandum inviato alle banche e ad altre istituzioni finanziarie, Gono lasciò intendere che avrebbe definito la successiva fase delle sue riforme monetarie (denominata "Project Sunrise Two") al momento della presentazione del documento di revisione della politica monetaria, prevista per il gennaio 2007. Non fu possibile avere conferma immediata dall'ufficio di Gono se il memorandum potesse essere ritenuto un avviso alle banche riguardo al lancio della nuova valuta in gennaio. Ma l'amministratore delegato di una delle più grandi banche del paese affermò che gli operatori industriali avevano inteso dal memo del governatore che la nuova moneta sarebbe stata introdotta il mese successivo. Un nome possibile pareva essere "ivhu", che significa "terra" in lingua shona.

L'anno successivo, il 2 febbraio 2007, la banca centrale rivelò che "presto" sarebbe stato emesso un nuovo dollaro (il terzo), e diede alcuni dettagli delle nuove banconote (si veda oltre). Tuttavia, con l'inflazione che in quel momento era ancora a quattro cifre, le banconote rimasero in magazzino. Durante lo stesso mese di febbraio, la banca centrale dichiarò l'inflazione "illegale", vietando qualsiasi aumento sui prezzi di determinati beni di prima necessità tra il 1º marzo e il 30 giugno 2007. I dirigenti di alcune imprese locali furono arrestati con l'accusa di aver aumentato i prezzi dei loro prodotti. Gli economisti in generale dubitano che tali misure possano essere efficaci per eliminare il problema nel lungo periodo.

L'economista Eddie Cross affermò il 15 giugno 2007 che "Ci sono voci secondo le quali la banca centrale toglierà altri tre zeri dalla nostra valuta la prossima settimana e questo vorrebbe dire che un dollaro sarà pari a un milione dei vecchi dollari. Nel commercio e nell'industria regna il caos, e gli operatori del settore pubblico sono frenetici".

Il dollaro zimbabwese fu nuovamente svalutato il 6 settembre 2007, questa volta del 92%, per avere un cambio ufficiale di 30 000 dollari locali per un dollaro USA, sebbene il cambio al mercato nero fosse pari a 600 000 dollari locali per 1 USD.

Nel frattempo la società "WM/Reuters" introdusse una valuta nozionale (ISO ZWD) per riflettere più accuratamente i cambi del mercato nero. Infatti, da quando si era cominciata a verificare una penuria di valute estere nel paese, il cambio ufficiale era quasi impossibile da ottenere. Il metodo di calcolo era basato sulla parità di potere d'acquisto, utilizzando la doppia quotazione di alcune società nelle borse valori di Harare (ZSE) e di Londra (LSE).

Terzo dollaro

Il 30 luglio 2008 il governatore della banca centrale, Gideon Gono, annunciò che il dollaro sarebbe stato ridenominato. Con effetto dal 1º agosto 2008, 10 miliardi di vecchi dollari (Z2$) sarebbero diventati 1 nuovo dollaro (Z3$); il codice ISO 4217 della nuova valuta sarebbe stato "ZWR". Il progetto prevedeva l'emissione di monete da 5, 10 e 25 dollari e banconote in tagli da 5, 10, 20, 100 e 500 dollari. Mentre all'impresa tedesca "Giesecke & Devrient" veniva revocato l'incarico di stampare la valuta zimbabwiana, sui giornali apparve la notizia che la nuova valuta era stata stampata prima che il rapporto venisse interrotto e che era stata tenuta in magazzino fino ad allora.

A causa della frequente penuria di denaro contante e della perdita di valore del dollaro, le valute estere vennero effettivamente legalizzate come valuta de facto il 13 settembre 2008, mediante un programma speciale che autorizzava ufficialmente una serie di dettaglianti ad accettare monete straniere. Questo provvedimento non fece altro che riconoscere la dollarizzazione dell'economia che nella realtà era già in corso, con molti commercianti che si rifiutavano di accettare dollari locali, pretendendo invece il pagamento con dollari USA o rand sudafricani. Nonostante la ridenominazione, la banca centrale è stata obbligata a stampare banconote di valore sempre maggiore per stare al passo con la montante inflazione, con i 10 zeri che sono riapparsi alla fine del 2008 (si veda oltre).

Dal 29 gennaio 2009 tutti gli individui e le società dello Zimbabwe sono autorizzati a condurre affari utilizzando qualsiasi valuta.

Quarto dollaro
Il 2 febbraio 2009 la banca centrale ha annunciato l'intenzione di rimuovere dalla valuta 12 ulteriori zeri, con 1 000 000 000 000 vecchi dollari (Z3$) scambiati con 1 nuovo dollaro (Z4$). Le nuove banconote sono state introdotte con valori facciali da 1, 5, 10, 20, 50, 100 e 500 dollari. Le banconote del quarto dollaro circolano insieme a quelle del terzo, che hanno continuato ad avere corso legale fino al 30 giugno 2009. Il nuovo codice ISO è "ZWL".

Il dollaro dello Zimbabwe è ormai completamente irrilevante, essendo l'economia del paese quasi del tutto dollarizzata. Anche il servizio postale nazionale, Zimpost, è giunto a farsi pagare dai propri clienti in dollari statunitensi, anche per i francobolli denominati in dollari zimbabwiani.

Nella sua prima relazione sul budget, il ministro delle finanze, Tendai Biti, ha affermato che "la morte del dollaro zimbabwiano è una realtà con la quale dobbiamo vivere; dall'ottobre 2008 la nostra valuta nazionale è diventata moribonda".

Il 12 aprile 2009 il ministro della programmazione economica, Elton Mangoma, ha annunciato la sospensione della valuta locale "per almeno un anno", ponendo di fatto fine al quarto dollaro.

Inflazione

L'inflazione dilagante e il collasso dell'economia hanno duramente svalutato la moneta, portando molte organizzazioni ad utilizzare al suo posto il dollaro statunitense, l'euro, la sterlina britannica, il rand sudafricano o il pula del Botswana. All'inizio del XXI secolo il paese cominciò a sperimentare l'iperinflazione. L'inflazione raggiunse il 623% nel gennaio 2004, quindi tornò a valori inferiori (seppur sempre a tre cifre) nel 2004, prima di superare il 1 000% nell'aprile 2006 e raggiungere il 1 281,1% alla fine dell'anno.

L'inflazione raggiunse un altro picco record di 3 714% (anno su anno) nell'aprile 2007. Il tasso mensile per l'aprile del 2007 era di oltre il 100%, implicando che l'inflazione avrebbe potuto presto superare tutte le previsioni, tenuto conto che il 100% mensile prolungato su 12 mesi produce un'inflazione annuale di oltre il 400 000%.
A metà anno l'inflazione per il 2007 stava frantumando ogni record, considerando che l'inflazione per il mese di maggio 2007 era stimata al 4 530% (anno su anno).

Il 21 giugno 2007, l'ambasciatore degli Stati Uniti nello Zimbabwe, Christopher Dell, affermò che l'inflazione avrebbe potuto raggiungere il livello di 1,5 milioni percento entro la fine dell'anno. Il tasso d'inflazione non ufficiale in quel momento era di oltre l'11 000%, e il cambio al mercato nero era di 400 000 dollari per una sterlina britannica.

Il 13 luglio 2007 il governo comunicò di aver temporaneamente interrotto la pubblicazione dei dati (ufficiali) relativi all'inflazione; manovra che gli osservatori sostennero mirata a distogliere l'attenzione dalla "inflazione senza controllo che era diventata il simbolo della catastrofe economica senza precedenti del paese".

Il 27 luglio 2007 il Consiglio dei Consumatori dello Zimbabwe ("Consumer Council of Zimbabwe") affermò che, in base ai suoi recenti calcoli sulla spesa mensile di una famiglia urbana composta da sei persone, l'inflazione per il mese di giugno era superiore al 13 000%. L'Ufficio Centrale di Statistica ("Central Statistical Office"), fonte ufficiale dell'indice dei prezzi al consumo, non ha più pubblicato alcun dato dal febbraio 2007, quando comunicò un tasso di inflazione annuo al 1 729%.

Nel settembre 2007 l'Ufficio Centrale di Statistica annunciò un tasso d'inflazione ufficiale del 6 592,8% per il mese di agosto 2007. Stime private erano ben oltre il 20 000%. Nell'ottobre 2007 venne annunciato un tasso d'inflazione ufficiale del 7 892,1% per il mese di settembre 2007. Nel novembre 2007 fu annunciato un tasso d'inflazione ufficiale del 14 840,5% per il mese di ottobre 2007.

Iperinflazione

Il 27 novembre 2007 il capo dell'Ufficio Centrale di Statistica, Moffat Nyoni, annunciò che sarebbe stato impossibile calcolare ancora il tasso d'inflazione del dollaro. Questo a causa della mancanza di disponibilità di beni di prima necessità, e della conseguente mancanza di informazioni sulla base delle quali calcolare il tasso d'inflazione; inoltre, la maggioranza dei computer e dei software non hanno la capacità di gestire un numero così elevato di cifre. Il Fondo monetario internazionale affermò che l'inflazione era prevista in ascesa fino al 100 000% annuo.

Il 14 febbraio 2008 l'Ufficio Centrale di Statistica annunciò che il tasso d'inflazione per il mese di dicembre 2007 era pari al 66 212,3%, e il tasso di cambio non ufficiale era di 7,1 milioni di dollari per 1 USD. Il 20 febbraio 2008 l'Ufficio Centrale di Statistica affermò che, ufficialmente, l'inflazione aveva superato nel gennaio 2008 il livello del 100 000%, arrivando al 100 580,2%. Il 4 aprile 2008 uscì la notizia che l'inflazione ufficiale nel mese di febbraio 2008 era balzata al 164 900,3%. Il 15 maggio 2008 i giornali riportarono che, ufficialmente, l'inflazione nel mese di marzo 2008 era arrivata al 355 000%. Il 21 maggio 2008, in base a una valutazione indipendente, l'inflazione nel mese di maggio 2008 era balzata a 1 063 572,6%. Il servizio statistico statale aveva affermato che la scarsità di beni nei negozi era tale da impedire il calcolo di nuovi dati (ufficiali). Il 26 giugno 2008 i dati più recenti dell'Ufficio Centrale di Statistica mostravano che l'inflazione annuale era cresciuta di 7 336 000 punti percentuali arrivando a 9 030 000% il 20 giugno ed era prevista raggiungere per la fine del mese il livello di 10 500 000%.

Secondo John Robertson, rispettato economista dello Zimbabwe, era probabile che l'inflazione si attestasse a 2 milioni percento nel mese di maggio 2008 e tra i 10 e i 15 milioni percento nel mese di giugno 2008. Robertson stimò che l'inflazione nel mese di luglio 2008 sarebbe arrivata a un livello tra i 40 e i 50 milioni percento. L'inflazione poteva essere solamente stimata a causa della impossibilità di seguire il costo dei beni individuali.

Il 16 agosto 2008 l'Ufficio Centrale di Statistica di Harare rese noto che l'inflazione dello Zimbabwe era balzata a giugno al livello di 11 milioni e 27 000 punti percentuali su base annua, dai 2,2 milioni del mese precedente.

Sulla base delle statistiche dell'Ufficio Centrale di Statistica, il tasso d'inflazione annuo è arrivato al 231 milioni percento nel mese di luglio 2008. Il tasso mese su mese si è attestato al 2 600,2%.

Come previsto dai manuali di teoria quantitativa della moneta, questa iperinflazione è stata causata principalmente dalla scelta della Reserve Bank of Zimbabwe di far crescere a dismisura l'offerta di moneta.

Dal febbraio 2009, in seguito a un periodo di iperinflazione e al rifiuto diffuso della moneta svalutata, alle società e agli individui è stato permesso l'utilizzo per le transazioni domestiche anche di altre valute, come ad esempio il dollaro statunitense o il rand sudafricano. Tale decisione ha avuto come conseguenze la sostanziale dollarizzazione dell'economia del paese e l'abbandono del dollaro zimbabwiano per l'uso quotidiano.

Reazioni all'iperinflazione
Nel marzo 2009 un quotidiano indipendente pubblicato dai giornalisti dello Zimbabwe in esilio e conosciuto come "The Zimbabwean" ha intrapreso una campagna a Johannesburg, in Sudafrica, al fine di protestare contro un pesante dazio all'importazione con cui il governo espressione del partito ZANU-PF lo ha preso di mira. Banconote dello Zimbabwe dal valore facciale enorme sono state distribuite gratuitamente a motociclisti e pedoni. Le banconote senza valore sono state usate anche per ricoprire muri e tabelloni per le affissioni - tutte stampate con slogan come "è più economico stampare questo sulle banconote" e "combatti il regime che ha rovinato una nazione".

Offerta di moneta (2006–2008)

Il 16 febbraio 2006 il governatore della Banca Centrale, Gideon Gono, annunciò che il governo aveva stampato 20 500 miliardi di dollari al fine di comprare valuta estera per saldare gli arretrati al Fondo monetario internazionale. All'inizio di maggio 2006 il governo dello Zimbabwe annunciò che avrebbero prodotto ulteriori 60 000 miliardi di dollari. La valuta aggiuntiva era necessaria per finanziare i recenti aumenti salariali concessi a soldati e poliziotti (300%) e agli altri dipendenti pubblici (200%). Tali spese non erano tra quelle previste per il corrente anno fiscale, e il governo non disse da dove sarebbero arrivati i fondi necessari per finanziarle. Il 29 maggio i dirigenti della Reserve Bank dichiararono all'IRIN che i progetti di stampare 60 000 miliardi di dollari (pari a circa 592,9 milioni di dollari USA al cambio ufficiale) erano stati brevemente ritardati dopo che il governo non era riuscito ad assicurarsi la valuta estera per acquistare l'inchiostro e la carta speciale necessari per stampare la carta moneta. Alla fine di agosto 2006 venne data notizia che circa 10 000 miliardi di vecchi dollari (pari al 22% dell'offerta di moneta) non erano stati convertiti in dollari rivalutati. Questi assegni al portatore furono demonetizzati.

Il 27 giugno 2007 fu annunciato che il presidente, Robert Mugabe, aveva ordinato al governatore della Reserve Bank, Gideon Gono, di stampare ulteriori mille miliardi di dollari per provvedere agli stipendi dei dipendenti pubblici e dei soldati che erano stati aumentati, rispettivamente, del 600% e del 900%. Il 28 luglio 2007 Mugabe affermò che lo Zimbabwe avrebbe continuato a stampare moneta finché questa fosse stata insufficiente per finanziare i progetti pubblici. Il 30 agosto 2007 fu riferito che altri 3 000 miliardi di dollari erano stati stampati per pagare 500 000 carri e 800 000 aratri a trazione animale più un numero imprecisato di capi di bestiame. Il 3 settembre 2007 i giornali riferirono che il mercato nero in Zimbabwe era ancora fiorente, nonostante i controlli sui prezzi. Persone in precedenza impiegate per 11 USD (pari a 2 milioni di dollari locali) al mese, erano in grado di guadagnare 166 USD (pari a 30 milioni) proprio commerciando al mercato nero. Il 24 novembre 2007 l'offerta di moneta era arrivata a 58 000 miliardi di dollari rivalutati, pari a 41 milioni di dollari USA al cambio parallelo. Tuttavia, le banche del paese potevano contare solo su mille - 2 000 miliardi di questi dollari, il che significava che i membri del settore pubblico stavano trattenendo 56-57 000 miliardi in contanti. Il 4 gennaio 2008 venne data notizia che l'offerta di moneta era stata incrementata di 33 000 miliardi, arrivando a 100 000 miliardi di dollari rivalutati. Inoltre venne sospesa la prevista demonetizzazione degli assegni al portatore da 200 000 dollari, incrementando così l'offerta di moneta.
L'emissione di ulteriori banconote (in tagli da 1, 5 e 10 milioni di dollari), programmata per il 18 gennaio 2008, avrebbe aumentato l'offerta di moneta per un ammontare sconosciuto. Il 21 gennaio 2008 Gideon Gono annunciò che l'offerta di moneta era stata aumentata a 170 000 miliardi dalla metà di dicembre, prevedendo inoltre che avrebbe raggiunto gli 800 000 miliardi di dollari entro il 28 gennaio 2008.

Il 1º marzo 2008 i giornali pubblicarono documenti in base ai quali veniva dimostrato che la società "Giesecke & Devrient" di Monaco stava incassando più di 500 000 euro alla settimana per spedire banconote nello Zimbabwe allo sbalorditivo ritmo di 170 000 miliardi di dollari alla settimana. "Il regime sta sopravvivendo mediante la stampa di moneta", ha detto Martin Rupiya, professore di studi bellici e di sicurezza all'Università dello Zimbabwe. "A questo punto non c'è altra via". Secondo una fonte alla Reserve Bank of Zimbabwe, la "Giesecke & Devrient" spediva ogni settimana 432 000 fogli di banconote alla tipografia "Fidelity" di Harare, dove venivano stampati i valori facciali. Ciascun foglio era composto da 40 banconote e la produzione era interamente costituita da banconote da 10 milioni di dollari. Il 1º luglio 2008 la società "Giesecke & Devrient" decise che non avrebbe più stampato banconote per lo Zimbabwe, cedendo alle pressioni del governo tedesco.

In un report sull'inflazione in Zimbabwe, pubblicato il 18 luglio 2008, si riportava che il costo di un uovo era di 50 miliardi di dollari (pari a GBP 0,17 e USD 0,32), e venivano mostrati annunci pubblicitari relativi a premi di 100 000 miliardi in un derby locale e di 1,2 milioni di miliardi di dollari ($1 200 000 000 000 000,00 pari a circa GBP 2 100 e a USD 4 200) in una lotteria. Rivelava inoltre che una pensione di guerra era al momento pari a 109 miliardi di dollari (pari a GBP 0,37 e USD 0,74) mensili, che i negozi potevano accettare assegni solo se il cliente raddoppiava l'importo, poiché i costi sarebbero saliti nel tempo necessario per la liquidazione dell'assegno, e che le persone potevano prelevare solo fino a un massimo di 100 miliardi di dollari dagli sportelli automatici.

Il 23 luglio 2008 una società austro-ungherese con sede in Vienna confermò che stava fornendo alla Reserve Bank le licenze e il software necessari per disegnare e stampare la valuta dello Zimbabwe. La società, denominata "Jura JSP", affermò che avrebbe considerato la possibilità di porre fine a tale fornitura se l'Unione europea le avesse richiesto di farlo. Senza le licenze e il software, la Banca Centrale dello Zimbabwe non sarebbe stata in grado di stampare banconote in tagli superiori a quelli già in circolazione.

Il 24 luglio 2008 la Reserve Bank of Zimbabwe annunciò che "stava per porre in essere misure appropriate indirizzate a fronteggiare l'attuale tracollo sul fronte valutario, così come nei sistemi finanziario e contabile". Fu promesso che "nei giorni immediatamente seguenti" sarebbero stati istituiti cambiamenti al limite dei prelevamenti di contante e alle restrizioni imposte dai sistemi informatici. Al momento il limite di prelevamento di contante imposto dal governo era di 100 miliardi di dollari al giorno, una cifra inferiore al costo di un filone di pane. I sistemi informatici e tecnologici non potevano gestire numeri tanto grandi; gli sportelli ATM di una delle principali banche davano "errore per eccesso di dati" ("data overflow error") bloccando i tentativi dei clienti di prelevare denaro con così tanti zeri. Il medesimo giorno, l'Istituto di Gestione Commerciale affermò che 1 200 miliardi di dollari avevano lo stesso valore di una sterlina britannica.

Dal gennaio al dicembre 2008 il tasso di crescita dell'offerta di moneta è aumentato da 81 143% a 658 miliardi percento.

Abbandono della valuta e demonetizzazione
L'uso di valute straniere fu legalizzato nel gennaio del 2009; ciò causò per la prima volta, dopo anni di iperinflazione e speculazione, la stabilizzazione dei prezzi al consumo. Il dollaro zimbabwaiano subì un netto calo nell'uso, giacché l'iperinflazione aveva reso inservibili perfino le banconote dai valori nominali più alti.

Il 2 febbraio del 2009 la valuta fu ridenominata ancora una volta, al cambio di 1 000 000 000 000 (1012) ZWR per 1 ZWL. Il 12 aprile dello stesso anno la valuta fu effettivamente abbandonata in quanto il Ministro per la pianificazione economica Elton Mangoma ne confermò la sospensione per un periodo di almeno un anno, ma il tasso di cambio fu mantenuto per oltre un anno da allora. Il Governo dichiarò che la moneta sarebbe stata reintrodotta solo se la produzione industriale fosse cresciuta del 60% o oltre, comparata con una media di aprile del 2009 del 20%.

Il 29 gennaio del 2014 la banca centrale dello Zimbabwe annunciò che il dollaro statunitense, il rand sudafricano, la pula del Botswana, la sterlina britannica, l'euro, il dollaro australiano, lo yuan cinese, la rupia indiana e lo yen sarebbero state accettate tutte come valuta corrente del Paese.

Il 12 giugno del 2015, la Reserve Bank dello Zimbabwe dichiarò che sarebbe iniziato un processo di demonetizzazione, per passare totalmente al dollaro statunitense alla fine di settembre dello stesso anno.

Monete
Nel 1980 furono introdotte monete con i valori di 1, 5, 10, 20 e 50 cent e 1 dollaro. La moneta da 1 cent fu coniata in bronzo e le altre in cupronichel. Nel 1989 l'acciaio ricoperto di bronzo sostituì il bronzo. Una moneta da 2 dollari fu introdotta nel 1997. Nel 2001 l'acciaio ricoperto di nichel sostituì il cupro-nichel nelle monete da 10, 20, 50 cent e 1 dollaro e fu introdotta una moneta bimetallica da 5 dollari. Queste monete continuano ad avere corso legale, ma a causa del loro bassissimo valore, sono usate solo come gettoni per il gioco d'azzardo nel casinò dello Zimbabwe.

Nel giugno 2005 sono stati annunciati i piani della Banca Centrale per l'emissione di nuove monete da 5 000 e 10 000 dollari, che tuttavia non sono mai state emesse.

Nell'agosto 2008 tutte le vecchie monete furono reintrodotte al valore facciale da intendersi in nuovi dollari (Z3$) e furono introdotte nuove monete da 10 e 25 dollari. Queste monete erano state coniate nel 2003 ma vennero emesse solo in occasione della ridenominazione.

Banconote, traveler's cheques e assegni al portatore

Primo dollaro
Nel 1980 la Banca Centrale dello Zimbabwe introdusse banconote nei tagli da 2, 5, 10 e 20 dollari. Le banconote da 50 dollari furono introdotte nel 1994, seguite da quelle da 100 dollari nel 1995, da 500 dollari nel 2001 e da 1 000 dollari nel 2003.

Nel 2003, con l'inflazione che montava, la Banca Centrale iniziò ad emettere traveler's cheque nei tagli da 1 000, 5 000, 10 000, 20 000, 50 000 e 100 000 dollari. Questi furono sostituiti lo stesso anno da assegni al portatore inizialmente nei tagli da 5 000, 10 000 e 20 000 dollari e quelli da 50 000 e 100 000 dollari seguirono nel 2006.

Secondo dollaro
Il 1º agosto 2006 è stata introdotta la nuova valuta con assegni al portatore da 1, 5, 10 e 50 cent, 1, 10, 20, 50, 100, 500, 1 000, 10 000 e 100 000 dollari. Esiste anche un taglio da 5 dollari che però non appare in nessuna delle pubblicazioni della Banca Centrale. Assegni al portatore da 5 000 dollari (datati 1º febbraio 2007) e da 50 000 dollari (datati 1º marzo 2007) sono stati emessi nel marzo 2007. Assegni da 200 000 dollari (datati 1º agosto 2007) sono stati emessi nell'agosto 2007.

In seguito, Gideon Gono della Reserve Bank of Zimbabwe annunciò (il 19 dicembre 2007) che nuovi assegni al portatore (da 250 000; 500 000 e 750 000 dollari) erano stati prodotti e sarebbero stati distribuiti il 20 dicembre. Inoltre gli assegni al portatore di valore più elevato (200 000 dollari) sarebbero stati demonetizzati dal 1º gennaio 2008. Tuttavia, a causa dei problemi in corso, i progetti di demonetizzare questa banconota furono messi da parte fino alla fine di dicembre.

Il 16 gennaio 2008, a una conferenza stampa, il governatore della Banca Centrale Gono affermò che "Con effetto da venerdì (18 gennaio), la Reserve Bank of Zimbabwe metterà in circolazione i seguenti assegni al portatore: un milione di dollari (del valore ufficiale di circa 33 USD/22 EUR ma di circa 50c al tasso di cambio parallelo), cinque milioni di dollari e 10 milioni di dollari". Continuò: "...il limite di prelievo giornaliero di contanti è stato innalzato dagli attuali 50 milioni a 500 milioni di dollari per individuo". Meno di un mese dopo aver annunciato una manovra simile, Gono disse che le nuove banconote avrebbero fornito il sollievo richiesto dai consumatori che spesso dovevano andare a fare la spesa con sacchi di denaro.

Il 3 aprile 2008 sui giornali apparve la notizia che dal giorno seguente sarebbero stati emessi assegni al portatore da 25 e da 50 milioni di dollari. La Reserve Bank avrebbe aumentato inoltre il limite massimo di prelievi per gli individui a 5 miliardi di dollari al giorno. Il mese successivo, il 5 maggio, la Banca Centrale annunciò che sarebbero stati emessi assegni al portatore da 100 e da 250 milioni di dollari a partire dal 6 maggio. Decise inoltre di far fluttuare il tasso di cambio ufficiale per contrastare la speculazione sul mercato nero. Appena dieci giorni dopo, il 15 maggio 2008, la Reserve Bank annunciò che sarebbero stati emessi assegni al portatore da 500 milioni di dollari a partire dal 20 maggio. Fu anche annunciato che nello stesso giorno sarebbero stati emessi agro cheques in tagli da 5, 25 e 50 miliardi di dollari. Tutti avrebbero avuto scadenza alla fine del 2008.

Il 14 luglio 2008 i giornali riportarono la notizia che una società tedesca aveva bloccato la fornitura di carta per banconote alla "Fidelity Printers & Refiners", la società statale dello Zimbabwe che stampa la valuta locale. L'uso virtualmente incessante delle presse per la stampa delle banconote aveva causato la rottura dei macchinari, e le parti necessarie per le riparazioni non venivano più spedite in Zimbabwe.

Il 19 luglio 2008 la Reserve Bank ha annunciato che sarebbero stati emessi agro cheques in tagli da 100 miliardi di dollari dal 21 luglio.

Terzo dollaro
Dopo la rivalutazione del dollaro nell'agosto 2006, ci furono continue discussioni e proposte relative a un'ulteriore rivalutazione. All'inizio del 2007 sembrava che fosse stata pianificata una rivalutazione, con i disegni per le nuove banconote già commissionati. Progetti simili furono nuovamente annunciati nell'ottobre 2007. Questi progetti furono posticipati al 2008, anche se nel novembre 2007 la rivalutazione era ritenuta "imminente". L'operazione, che sarebbe stata chiamata "Sunrise Two", avrebbe dovuto rimuovere almeno quattro zeri dalla valuta. Tuttavia, il 18 dicembre 2007, fu data notizia che era stata prodotta una nuova emissione dei correnti assegni al portatore da 200 000 dollari; manovra apparentemente sostitutiva della rivalutazione. Dopo questa, ebbero luogo ulteriori emissioni di assegni al portatore.

Il 30 luglio 2008 la Banca Centrale annunciò la nuova moneta, valida dal 1º agosto 2008, ottenuta rimuovendo 10 zeri dai valori monetari, con "un fattore di 1 a 10". Le vecchie monete del primo dollaro da 10, 20, 50 cent, 1, 2 e 5 dollari ebbero corso legale assumendo il valore nella nuova valuta (aumentando così il proprio valore 10 000 miliardi di volte); in aggiunta vennero introdotte monete da 10 e 25 dollari, e banconote in tagli da 1, 5, 10, 20, 100 e 500 dollari. I vecchi assegni al portatore e agro cheques avrebbero continuato a circolare insieme alle nuove banconote fino al 31 dicembre 2008, con i prezzi esposti nei negozi in entrambe le valute, la vecchia e la nuova.

Tuttavia, la piega ormai familiare di stampare banconote in tagli sempre maggiori per stare al passo con l'inflazione continuò nonostante la rivalutazione. Il 19 settembre 2008 la Reserve Bank introdusse una banconota da 1 000 dollari, e dieci giorni dopo, quando il cambio non ufficiale era di oltre 270 000 dollari per 1 USD, emise nuove banconote in tagli da 10 000 e 20 000 dollari. Le banconote da 50 000 dollari furono emesse il 13 ottobre 2008, seguite da quelle da 100 000, 500 000 e 1 000 000 dollari annunciate il 3 novembre. Il limite di prelievi giornalieri di contante fu incrementato da 50 000 dollari a 500 000 dollari per gli individui e a 1 milione di dollari per alcune selezionate società. Banconote in tagli da 10, 50 e 100 milioni furono emesse non appena, il 4 dicembre 2008, il limite di prelievi venne portato a 100 milioni settimanali. Appena quattro giorni dopo, l'8 dicembre, la Banca Centrale emise una banconota da 200 milioni, e introdusse una banconota da 500 milioni il 12 dicembre, del valore approssimativo di 8 USD al momento. In poco più di sei mesi, i tagli in miliardi ritornarono, con l'emissione da parte della Reserve Bank delle banconote da 1, 5 e 10 miliardi il 19 dicembre.

Nonostante l'inflazione abbia continuato a montare nel 2009, causando l'erosione del valore del dollaro e incentivando la dollarizzazione dell'economia, la Reserve Bank ha annunciato un'altra serie di nuove banconote, questa volta in tagli da 20 e 50 miliardi, da introdurre il 12 gennaio. Passando a un altro ordine di grandezza, la Banca Centrale annunciò per la prima volta tagli in migliaia di miliardi, svelando banconote da 10, 20, 50 e 100 000 miliardi di dollari il 16 gennaio. Le nuove banconote avrebbero dovuto aiutare i cittadini con un impiego formale permettendo loro di prelevare il valore di un intero stipendio mensile dietro presentazione della corrispondente busta paga.
Il 2 febbraio 2009 la Banca Centrale ha annunciato che avrebbe rivalutato nuovamente la valuta, rimuovendo 12 zeri e riducendo così mille miliardi di vecchi dollari (Z3$) a un nuovo dollaro (Z4$).

Quarto dollaro
Il 2 febbraio 2009 il dollaro è stato nuovamente rivalutato, con 1 000 000 000 000 (mille miliardi) di vecchi dollari (Z3$) ridotti a 1 nuovo dollaro (Z4$). Le nuove banconote introdotte hanno valori facciali da 1, 5, 10, 20, 50, 100 e 500 dollari. Le banconote del quarto dollaro sono circolate insieme a quelle del terzo fino al 30 giugno 2009.

Andamento storico dei tassi di cambio
Questa tabella mostra una storia condensata dei tassi di cambio con il dollaro USA:

I tassi di cambio del terzo dollaro sopra riportati sono OMIR. Il tasso di cambio per contanti (cash rate) era significativamente diverso. La tabella seguente ne riporta l'andamento storico per il terzo dollaro:

Primo dollaro
Dal 1978 al 2006 (anno in cui la valuta è stata rivalutata), il primo dollaro si è svalutato passando da 0,6788 dollari a circa mezzo milione di dollari per 1 USD.

La tabella seguente mostra con maggior dettaglio l'andamento storico del tasso di cambio per un dollaro USA:

Secondo dollaro
Il secondo dollaro fu introdotto il 1º agosto 2006 con un tasso di cambio ufficiale di 250 dollari per 1 USD e un tasso di cambio parallelo di 550 dollari per 1 USD. Nel luglio 2008 il dollaro venne rivalutato di nuovo, con 10 miliardi di vecchi dollari (Z2$) convertiti in 1 nuovo dollaro (Z3$), dopo che il tasso di cambio parallelo aveva raggiunto il livello di 500 miliardi per 1 USD.

Nella tabella seguente si possono trovare dati più dettagliati:

Ripristino dei dati di mercato
Negli ultimi mesi prima delle riforme intraprese dalla Reserve Bank of Zimbabwe il 30 aprile 2008, virtualmente tutti gli strumenti più popolari per la conversione delle valute facevano affidamento per la pubblicazione dei dati sul tasso di cambio ufficiale di 30 000 ZWD per 1 USD, malgrado le ampie differenze tra quello e i cambi del libero mercato. Il 23 maggio 2008 "Bloomberg" e "Oanda" iniziarono a pubblicare tassi di cambio fluttuanti basati sul mercato bancario interno dello Zimbabwe (formalmente regolamentato), mentre "Yahoo Finance" cominciò ad utilizzare il tasso di cambio ufficiale aggiornato in luglio, ma con il separatore dei decimali spostato di sei posizioni. I tassi di cambio così riportati riflettevano in generale il tasso di cambio ufficiale come mostrato nella tabella sopra riportata. Questi cominciarono presto a differire, sopravvalutando il dollaro dello Zimbabwe in misura sempre maggiore rispetto a mercati meno regolamentati come i mercati esteri o anche i liberi scambi di cartamoneta per le strade di Harare, riflessi sopra dai cosiddetti tassi di cambio paralleli.

Terzo dollaro
Il 1º agosto 2008 furono rimossi 10 zeri dalla valuta, riducendo 10 miliardi di dollari (Z2$) a 1 dollaro (Z3$). Il 3 ottobre 2008 la Reserve Bank of Zimbabwe sospese temporaneamente il sistema di Real Time Gross Settlement, interrompendo i pagamenti elettronici sul mercato parallelo; il sistema venne ripristinato il 13 novembre 2008.

Dopo la sua introduzione il 1º agosto 2008, il terzo dollaro ha continuato a svalutarsi.

Nella tabella seguente si può trovare una panoramica dei tassi di cambio:

Quarto dollaro
Il 2 febbraio 2009 la Banca Centrale ha annunciato l'eliminazione di ulteriori 12 zeri dalla valuta: mille miliardi di vecchi dollari (Z3$) vengono cambiati con 1 nuovo dollaro (Z4$).

Note

Bibliografia

Voci correlate
 Dollaro RTGS
 Iperinflazione nello Zimbabwe

Altri progetti

Collegamenti esterni
  Scan of Reserve Bank of Zimbabwe $5,000,000,000 Special Agro Cheque .

  Zimdollar (Da verificare)

Notizie

Zimbabwe
Economia dello Zimbabwe
Valute africane


text:
АО «Разведка Добыча «КазМунайГаз» («РД КМГ») — казахстанская нефтяная компания. Компания была образована в 2004 году путём слияния ОАО «УзеньМунайГаз» и ОАО «ЭмбаМунайГаз».

Основные виды деятельности — проведение геологоразведочных и изыскательских работ, разработка нефтяных, газовых и газоконденсатных месторождений; добыча и транспортировка нефти и природного газа; первичная подготовка нефти и переработка газа, реализация углеводородного сырья и продуктов его переработки.

АО «Разведка Добыча «КазМунайГаз» является недропользователем 41 нефтегазовых месторождений на суше в Мангистауской и Атырауской области. Общая площадь месторождений составляет 837,4 км². Производственные подразделения компании функционируют уже более 90 лет. В 2006 году Разведка Добыча КазМунайГаз разместила свои акции на Лондонской фондовой бирже. Штаб-квартира находится в Астане.

"Разведка Добыча «КазМунайГаз» принадлежат следующие компании
 АО «Озенмунайгаз» (Узень, Тенге, Карамандыбас)
 АО «Эмбамунайгаз»
 ТОО «Казахский газоперерабатывающий завод»
 50 % — АО «Каражанбасмунай» (Citic Canada Energy Limited) (Каражанбас)
 50 % — ТОО "СП «Казгермунай» (месторождения Акшабулак, Нуралы, Аксай)
 33 % — ПетроКазахстан Кумколь Ресорсиз (месторождение Кумколь).
 50 % — ТОО «Урал Ойл энд Газ» (месторождение Рожковское)
 51 % — ТОО «Карповский Северный»

Акционеры
Основным акционером АО "Разведка Добыча «КазМунайГаз» является АО "Национальная компания «КазМунайГаз» (58 %). Следующим крупным акционером является китайский государственный фонд China Investment Corp (11 %). Остальные акции находятся у других физических и юридических лиц.

Перечень нефтегазовых месторождений, которые разрабатывает Разведка Добыча КазМунайГаз
В АО Озенмунайгаз имеется Узень и Карамандыбас.

АО  Эмбамунайгаз делится на 4 нефтегазодобывающих управления. Из них в Жаикмунайгазе — Юго-западное Камышитовое, Юго-восточное Камышитовое, Ровное, Жанаталап, Гран, Новобогатинское, Новобогатинское и Балгимбаев; Жилыоймунайгазе — Нуржанов, Западная Прорва, Терень-Узюк, Досмухамбетовское, Актобе, Акинген, Кисимбай, Досмухамбетовское, Кульсары, Косшагыл, Тюлюс, Каратон-Кошкимбет, Аккудук; Кайнармунайгазе — Молдабек Восточный, Котыртас Северный, Жоламанов, Уаз, Кондыбай и Доссормунайгазе — Ботахан, Карсак, Алтыкуль, Байчунас, Бай Бике, Доссор (самое первое месторождение Казахстана, где была начата промышленная разработка), Макат, Макат Восточный, Искине, Кошкар, Танатар, Жолдыбай.

Ссылки
 Официальный сайт Компании

Примечания

КазМунайГаз
Компании, имеющие листинг акций на Казахстанской фондовой бирже
Компании Астаны


text:
Hegra – stacja kolejowa w Hegra, w regionie Nord-Trøndelag w Norwegii, jest oddalona od Trondheim o 42,20 km. Znajduje się na wysokości 18,2 m n.p.m.

Ruch dalekobieżny
Leży na linii Meråkerbanen. Stacja przyjmuje dwie pary pociągów do Trondheim i szwedzkiej miejscowości Östersund.

Obsługa pasażerów
Wiata, parking na 15 miejsc. Odprawa podróżnych odbywa się w pociągu.

Przypisy

Stacje i przystanki kolejowe w regionie Nord-Trøndelag


text:
Династія Сун (960–1279 рр. До н. е.) зробила значний внесок у  найважливіші технологічні досягнення в історії Китаю, багато з яких здійсьнювались талановитими державними діячами, призваних та відібраних урядом за допомогою держваних іспитів.
Винахідливість передового машинобудування має давню традицію в Китаї. Інженер Сонг Су Сонг визнав, що він та його сучасники базувались на досягненнях давніх людей, таких як Чжан Хен (78–139), астроном, винахідник та ранній майстер механічних передач. Застосування рухомого друку сприяло вже широко розповсюдженому використання шліфуванню деревини для навчання та розваг конфуціанських студентів та широких мас. Застосування нової зброї із застосуванням пороху дозволило Сонгу здолати своїх бойових ворогів — Ляо, Західна Ся і Джин з такою зброєю як гармати — допоки він не зазнає невдачі від монгольських сил Кублай-хана в кінці 13 століття. Визначні досягнення в галузі громадського будівництва, мореплавства та металургії були досягнуті в Династії Сун, а також запровадження вітряного млина в Китаї протягом тринадцятого століття. Ці досягнення, разом із введенням паперових грошей, допомогли різко змінити та підтримати економіку династії Сун.

Ручний друк
Технологію друку набору ручного типу була винайдена Бі Шен (毕 升; 990—1051) у 11 столітті. Твір Бі Шен був написаний Шен Куо в «Нарисах басейну мрії» (Менгсі Бітан). Ручний тип друку, разом із ксилографією, підвищив грамотність із масовим виробництвом друкованих матеріалів. Це означало, що батьки можуть заохочувати синів вчитися читати та писати, і як наслідок мати змогу скласти державний іспит.

Друкарство рухомого типу було вдосконалено ще в епоху Хосеона в Кореї, де в 1234 році поміщались печені глиняні символи Бі Шен на символи з металу. Пізніше ручний тип друку Бі Шен був покращений Ван Чженом (1290—1333), який винайшов дерев'яні рухомі символи 1298 р. І Хуа Суй (1439—1513), який винайшов бронзовий рухомий тип друк у Китаї в 1490 році; проте корейці вже мали такий тип друку до Хуа Суй, і навіть Ван Чжень експериментував з рухомим металом з олов'яного металу. Незважаючи на те, що ручне друкування та шліфування деревини залишатиметься домінуючими видами друкарства протягом століть, європейські друкарські верстати (використовуючи елліністичний шнековий прес) зрештою були адаптовані країнами Східної Азії.

Масове виробництво паперу для друку письма вже було добре налагоджене в Китаї. Процес виготовлення паперу був удосконалений та стандартизований придворним євнухом династії Хань Кай Луном (50–121) у 105 році і широко використовувався для письма ще в 3 столітті. Династія Сун була першою у світі династією, яка випускала паперові гроші — банкноти . Туалетний папір був у Китаї загально вживанним з VI століття, паперові пакетики для збереження аромату чайного листя до 7 століття  та державні чиновники династії Сун, які зробили великий внесок у розвиток цєї сфери, були винагороджені судом подарунками — паперовими грошима, загорнуті у паперові конверти. У династії Сун були також розвинуті незалежні та урядові спонсоровані галузі для задоволення потреб населення, яке досягло понад 100 мільйонів. Наприклад, тільки для друку паперових грошей суд династії Сун створив кілька фабрик у містах Хуйчжоу, Ченду, Ханчжоу та Анкі . Кількість робочої сили, зайнятої на фабриках паперових грошей, була досить великою, оскільки в 1175 р. Було зафіксовано, що на одному заводі в Ханчжоу працювало більше тисячі робітників на день.

Література

У китайській літературі того часу було багато описів щодо операцій та роботи морських ім того, Чжу Ю написав про водонепроникні перегородки в корпусах кораблів для того, щоб корабель не затонув при пошкодженні, про підтягнуті матові вітрила та практику використання сили вітру.  Для підтвердження Чжу Ю також писав про кораблі династії Сонг із відсіками корпусу, у 1973 році торговельне судно пісні шириною 78 футів (24 м), шириною 29 футів (8,8 м). 1277 р. Його витягнули з води біля південного узбережжя Китаю, що містило у своєму корпусі 12 приміщень та перегородки . Морська культура в період Пісні була підсилена цими новими технологіями, а також збільшенням річкового та канального руху. Навколо було бурхливе відображення державних транспортних суден із збором податків, суден і барж, приватних судноплавчих суден, безлічі зайнятих рибалок у невеликих рибальських човнах, а також багатих людей, які насолоджувались благами своїх розкішних приватних яхт. Крім Чжу Ю, були й інші видатні китайські автори, які цікавились морськими технологіями. У 1178 році митник Гуанчжоу Чжоу Куфей, який писав у Лінгвай-Дайді про арабську торгівлю рабами африканців аж до Мадагаскару, розповідав про китайські морські кораблі, про їх розміри, довговічність в морі та життям лююдей: Кораблі, що плавають по південному морю та на південь схожі на будинки. Коли їх вітрила розпрямляються, вони схожі на великі хмари на небі. Їх штурвали були довжиною в кілька десятків футів. Одномісний корабель перевозив кілька сотень чоловіків і має в магазинах річний запас зерна. Свиней годують і на фермі вино бродить. Ніхто не разує загиблих чи живих, нема дороги назад на материк, коли люди вирушають на море Керули. У світанку, коли на борту корабля звучить гонг, тварини можуть їсти, а екіпаж та пасажири забувають про всі небезпеки. Для тих, хто перебуває на борту, все приховано і втрачено в космосі, горах, визначних пам'ятках та країнах іноземців. Судноводець може сказати: «Щоб зробити таку і таку країну зі сприятливим вітром за стільки днів нам слід побачити таку і таку гору, (тоді) корабель повинен керувати в такому і такому напрямку». Але раптом вітер може стихнути і може бути недостатньо сильним, щоб дозволити побачити гору в цей день; в такому випадку підшипники, можливо, доведеться міняти. А судно (з іншого боку) може переноситися далеко за межі (орієнтир) і може втрачати свої підшипники. Може виникнути буря, корабель може бути хитатись туди-сюди, він може наткнутись на косяки або на підводні скелі, тоді він може бути розбитий до самих дахів (своїх палуб). Великому кораблі з важким вантажем нема чого боятися у відкритому морі, але, скоріше, на мілководді воно спіткає горе.Пізніше мусульманський марокканський берберський мандрівник Ібн Баттута (1304—1377) більш детально писав про китайські вітрильні судна, ніж Чжоу Куфей. Він зазначив, що в морях Китаю та навколо нього використовувались лише окремі китайські старі човни, які плавали водами. Він зазначив, що найбільше цей тип китайських кораблів хвалився загалом дванадцятьма вітрильними мачтами, а менші — трьома. На китайських кораблях та їх екіпажах Ібн Баттута заявив: Вітрила цих суден виготовлені із смужок бамбука. Моряки ніколи їх не опускають, змінюють напрямок їх відповідно до того, чи вітер дме з одного чи іншого боку. Коли кораблі кидають якір, вітрила залишають стояти на вітрі. На кожному з цих кораблів працюють 1000 чоловіків, 600 моряків та 400 морських піхотинців, серед яких є лучники та арбалетчики, оснащені щитами, та чоловіки, які кидають (горщики) нафти. Кожне велике судно супроводжується трьома іншими, «нісфі», «тилті» та «рубіном» (f кінцева примітка: вершник, невеликий човен, оснащений кермом, і гребний човен). Ці судна ніде не виготовлені, окрім міста Зайтон (Куанджоу) в Китаї або в Сін-Кілані, що є тим же самим, що і Син аль-Сін (Гуанчжоу).

Потім Ібн Баттута продовжив опис засобів їх побудови та точних зображень окремих перегородок у корпусах кораблів:Це спосіб їх виготовлення; дві (паралельні) стіни з дуже товстих дерев'яних (дощок) підняті, а поперек між ними розміщені дуже товсті дошки (перегородки), закріплені поздовжньо та поперечно за допомогою великих цвяхів, довжиною кожна три вушка. Коли такі стіни побудовані таким чином, встановлюється нижня палуба, і корабель запускається до того, як верхні роботи закінчаться. Шматочки деревини та ті частини корпусу, біля води (-ліній) служать для екіпажу для миття та виконання природних потреб. З боків цих шматочків дерева також є весла; вони такі великі, як щогли, і над ними працюють 10 чи 15 чоловіків (кожен), які веслують стоячи. Хоча Ібн Баттута згадував вітрильну команду, він далі описав розміри суден, а також розкішні купецькі каюти на борту:На суднах є чотири палуби, на яких є кабіни та салони для торговців. Деякі з цих «місрій» містять шафи та інші зручності; у них є двері, які можна закрити. Торговці беруть із собою своїх дружин та наложниць. Часто трапляється так, що людина може перебувати у своїй кабіні, і інші про це можуть навіть не знати, і вони не бачитимуть людину цю, поки судно не прибуде в якийсь порт. Моряки теж мають своїх дітей у таких кабінах; і (в деяких частинах корабля) вони вирощують садові трави, овочі та імбир у дерев'яних діжках. Командир такого судна — великий емір; Коли він ступає на землю, лучники та Ефіопи (тобто чорні раби, але в Китаї ці озброєні особи, швидше за все, були б малайцями), йдуть перед ним, несучи колючки та мечі, з ударними барабанами та трубами. Коли він приїжджає до пансіонату, де він повинен зупинитися, вони встановлюють свої коси з обох боків воріт і встановлюють охорону протягом усього його відвідування.

Енергія вітру
Ефект енергії вітру цінувався в Китаї задовго до впровадження млина у період Пісні. Невідомо, коли стародавні китайці використовували свої найперші надувні сильфони як вітродувні машини для печей. Можливо, вони існували ще за часів династії Шан (1600 р. до н. е. — 1050 р. до н. е.) завдяки складній технології злиття бронзи, що існувала у той період. Вони використовувались з моменту появи доменної печі в Китаї у VI столітті до н. е. оскільки чавунні сільськогосподарські прилади та зброя були широко розповсюдженими у V столітті до н. е. В 31, урядовий префект та інженер Ду Ши(помер у 38) використовували горизонтальні водяні колеса і складну механічну редукторну систему для управління великими сильфонами, які нагрівали доменну піч при виплавці чавуну. Сильфон продовжував використовуватись у металургії, однак були виявлені та використані інші джерела вітроенергетики. Ремісник з династії Хан Дін Хуан (фл. 180) став першопрохідником не тільки винаходу карданної підвіски, але й поворотного вентилятора, який можна було використовувати як простий кондиціонер. Для цього встановлювались  сім коліс, кожне діаметром близько 3 м (10 футів) і працювало вручну, але палаци династії Тан (618—907) містили поворотні вентилятори для кондиціонування повітря, а в династії Сонг — штат Нудхем "ефект холодоагенту від штучної тяги оцінюється все ширше ". Була також заплутана китайська машина обертання вентиляторів, яка зображена в сільськогосподарському трактаті Ван Чжена про Нонгу Шу 1313 р. (хоча найдавніше зображення виграшної машини походила від моделі гробниць династії Хан, що датувалася від II століття до н. е. до ІІ століття). Після цих нововведень вітряк був остаточно представлений Китаю на початку 13 століття через династію Цзінь на півночі Китаю, в період пізньої династії Сун.

Перський вчений Алі ібн Сал Раббан аль-Табарі писав c. 850, що раніше Халіф Умар ібн аль-Хаттаб був убитий у 644 році техніком Абу Лу'луа, який стверджував, що будує млини, керовані силою вітру. Більш надійними були вітряні млини братів Бану-Муса (850—870), в той же час як є кілька авторів, що підтверджують вітряні млини Сістану (Іран), написані Абу Ішак аль-Істахрі та Абу аль-Касім ібн Хаукал. Північні китайці, за правління династії Юрчен Цзінь, ознайомилися з вітряками ісламського світу на початку 13 століття. Це можна прослідкувати в оповіданні про Шу Чжай Лао Сюе Конг Тан (Збірник переговорів вивченого старого чоловіка студії Шу), написаному Шен Руозі. У ньому написано:

"У колекції приватних творів «Шкільного пенсіонера» (Чжан Ран Джу Ши) є десять віршів про Хечонг-фу. Один з них описує краєвиди цього місця […] і говорить, що «пшениця, яка зберігається, перемелюється бурхливим вітром, а рис забивається свіжим висячими шкідниками. Західні люди (тобто турки) використовують вітряні млини (фен мо) так само, як люди Півдня (тобто Південна пісня) використовують водяні млини (шуй мо). А коли вони подрібнюють, вони виявляють, що шкідники звисають вертикально.»

Тут Шен Руозі цитує письмову довідку про вітряні млини від «Плацидівського пенсіонера», а саме Єлу Чукая (1190—1244), видатного державного діяча Цзінь та Юань (після того, як Цзін потрапив у 1234 році до монголів). У цьому уривку йдеться про подорож Єлью до Туркестану (сучасний Сіньцзян) у 1219 році, а Хечхун Фу — це фактично Самарканд (у сучасному Узбекистані). Згодом китайці застосували застосували «передні» вітрильні установки типових китайських мотобудівних кораблів до горизонтальних вітряків. Ці вітряні млини використовувались для роботи насосів з квадратними піддонними ланцюгами, які використовувались в китайському зрошенні ще з часів династії Хань. Такі вітряні млини досі використовуваються у наш час у Тяньцзіні та вздовж річки Янцзи. Першим європейцем, який побачив китайські вітряки, став Ян Ньйохофф, який помітив їх у Цзянсу під час подорожі по Великому каналу в 1656 році в рамках посольства Голландії в Пекіні. Першими європейськими вітряками  були написані в  статтях Діна Герберта з Східної Англії в 1191 році, який змагався з млинами абатства Бері-Сент-Едмундса.

Після вітряного млина, енергію вітру застосовали в інших пристроях та навіть транспортних засобах.  Там був «вітрильний візок», що з'явився принаймні за час династії Мін у 16 столітті (хоча це можна було знати раніше). Європейські мандрівники до Китаю наприкінці 16 століття здивувались тим, що знайшли великі одноколісні пасажирські та вантажні тачки, які не лише тягнули мулом чи конем, а й встановлювали на корабельних щоглах і вітрилах, що допомагають підштовхувати їх вітром.

Джерела
 Bowman, John S. (2000). Columbia Chronologies of Asian History and Culture. New York: Columbia University Press.
 Ebrey, Walthall, Palais, (2006). East Asia: A Cultural, Social, and Political History. Boston: Houghton Mifflin Company.
 Ebrey, Patricia Buckley (1999). The Cambridge Illustrated History of China. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-43519-6 (hardback); ISBN 0-521-66991-X (paperback).
 Embree, Ainslie Thomas (1997). Asia in Western and World History: A Guide for Teaching. Armonk: ME Sharpe, Inc.
 Gernet, Jacques (1982). A History of Chinese Civilization. Cambridge: Cambridge University Press.
 Hartwell, Robert (1966). Markets, Technology and the Structure of Enterprise in the Development of the Eleventh Century Chinese Iron and Steel Industry. Journal of Economic History 26.
 Levathes (1994). When China Ruled the Seas. New York: Simon & Schuster. ISBN 0-671-70158-4.
 Morton, Scott and Charlton Lewis (2005). China: Its History and Culture: Fourth Edition. New York: McGraw-Hill, Inc.
 Needham, Joseph (1986). Science and Civilisation in China: Volume 3; Mathematics and the Sciences of the Heavens and the Earth. Cambridge: Cambridge University Press.
 Needham, Joseph (1986). Science and Civilisation in China: Volume 4, Physics and Physical Technology, Part 1, Physics. Cambridge: Cambridge University Press.
 Needham, Joseph (1986). Science and Civilisation in China: Volume 4, Physics and Physical Technology, Part 2, Mechanical Engineering. Cambridge: Cambridge University Press.
 Needham, Joseph (1986). Science and Civilisation in China: Volume 4, Physics and Physical Technology, Part 3, Civil Engineering and Nautics. Cambridge: Cambridge University Press.
 Needham, Joseph (1986). Science and Civilisation in China: Volume 5, Chemistry and Chemical Technology, Part 1, Paper and Printing. Cambridge: Cambridge University Press.
 Needham, Joseph (1986). Science and Civilisation in China: Volume 5, Chemistry and Chemical Technology, Part 7, Military Technology, the Gunpowder Epic. Cambridge: Cambridge University Press.
 Partington, James Riddick (1960). A History of Greek Fire and Gunpowder. Cambridge: W. Heffer & Sons Ltd.
 Sivin, Nathan (1995). Science in Ancient China. Brookfield, Vermont: VARIORUM, Ashgate Publishing.
 Unschuld, Paul U. (2003). Nature, Knowledge, Imagery in an Ancient Chinese Medical Text. Berkeley: University of California Press.
 Wagner, Donald B. «The Administration of the Iron Industry in Eleventh-Century China», Journal of the Economic and Social History of the Orient (Volume 44 2001): 175—197.
 Wright, David Curtis (2001) The History of China. Westport: Greenwood Press.
 Wu, Jing-nuan (2005). An Illustrated Chinese Materia Medica. New York: Oxford University Press
 [东晋]葛洪:《西京杂记》.
 [南朝]范晔:《后汉书》,中华书局. ISBN 9787101003062.
 [北宋]沈括:《梦溪笔谈》.
 [北宋]苏轼:《东坡志林》.
 [北宋]曾公亮、丁度:《武经总要》.
 [北宋]朱彧:《萍洲可谈》.
 [北宋]钱俨:《吴越备史》.
 [宋]李焘:《续资治通鉴长编》.
 [南宋]周去非:《岭外代答》。
 [元]脱脱等:《宋史》,北京图书出版社,2005年出版. ISBN 7-5013-2577-4.
 梁思成:《中国建筑艺术二十讲》.
 陈寅恪(1980年):《陈寅恪先生文集》,上海古籍出版社.
 加藤繁:《中国经济史考证》,商务印书馆1963年出版.
 (英文) Bowman, John S. (2000年),《Columbia Chronologies of Asian History and Culture(哥伦比亚大学亚洲历史文化年代史)》,纽约:哥伦比亚大学出版社.
 (英文) Ebrey, Walthall, Palais, (2006年),East Asia: A Cultural, Social, and Political History(《东亚:文化、社会和政治史》),波士顿:Houghton Mifflin Company.
 (英文) Ebrey, Patricia Buckley (1999年),The Cambridge Illustrated History of China(《剑桥中国图解史》),剑桥:剑桥大学出版社. ISBN 0-521-43519-6 (硬皮本);ISBN 0-521-66991-X (平装本).
 (英文) Embree, Ainslie Thomas (1997年),Asia in Western and World History: A Guide for Teaching(《西方和世界史中的亚洲:教学参考》), Armonk:ME Sharpe, Inc。
 (英文) Gernet, Jacques (1982年),A History of Chinese Civilization(《中国文明史》),剑桥:剑桥大学出版社.
 (英文) Hartwell, Robert (1966年),Markets, Technology and the Structure of Enterprise in the Development of the Eleventh Century Chinese Iron and Steel Industry(《11世纪中国钢铁业发展的市场、技术和架构》),Journal of Economic History(《经济史期刊》)第26期.
 (英文) Levathes (1994年),When China Ruled the Seas(《当中国统治海洋》),纽约:Simon & Schuster. ISBN 0-671-70158-4.
 (英文) Morton, Scott 和 Charlton Lewis (2005年),China: Its History and Culture: Fourth Edition(《中国:历史和文化:第四版》),纽约:McGraw-Hill, Inc.
 (英文) Needham, Joseph(李约瑟),(1986年),Science and Civilization in China: Volume 1, Introductory Orientations(《中国科学技术史·第一卷:导论》),台北:Caves Books, Ltd.
 (英文) Needham, Joseph(李约瑟),(1986年),Science and Civilization in China: Volume 3, Mathematics and the Sciences of the Heavens and the Earth(《中国科学技术史·第三卷:数学、天学和地学》),台北:Caves Books, Ltd.
 (英文) Needham, Joseph(李约瑟),(1986年),Science and Civilization in China: Volume 4, Physics and Physical Technology, Part 1, Physics(《中国科学技术史-第四卷-物理学及相关技术-第一分册-物理学》),台北:Caves Books, Ltd. 中国大陆版,科学出版社,2003年出版,ISBN 978-7-03-011232-3.
 (英文) Needham, Joseph(李约瑟),(1986年),Science and Civilization in China: Volume 4, Physics and Physical Technology, Part 2, Mechanical Engineering(《中国科学技术史-第四卷-物理学及相关技术--第二分册-机械工程》),台北:Caves Books, Ltd. 中国大陆版,科学出版社,2003年出版,ISBN 97030075269.
 (英文) Needham, Joseph(李约瑟),(1986年),Science and Civilization in China: Volume 4, Physics and Physical Technology, Part 3, Civil Engineering and Nautics(《中国科学技术史-第四卷-物理学及相关技术--第三分册-土木工程和航海术》),台北:Caves Books, Ltd.
 (英文) Needham, Joseph(李约瑟),(1986年),Science and Civilization in China: Volume 5, Chemistry and Chemical Technology, Part 1, Paper and Printing(《中国科学技术史-第五卷-化学及相关技术-第一分册-造纸和印刷术》),台北:Caves Books, Ltd.
 (英文) Needham, Joseph(李约瑟),(1986年),Science and Civilization in China: Volume 5, Chemistry and Chemical Technology, Part 7, Military Technology, the Gunpowder Epic(《中国科学技术史-第五卷-化学及相关技术-第七分册-军事科技》),台北:Caves Books, Ltd.
 (英文) Partington, James Riddick (1960年),A History of Greek Fire and Gunpowder(《希腊火药史》),剑桥:W. Heffer & Sons Ltd.
 (英文) Sivin, Nathan (1995年),Science in Ancient China(《古中国科技》),Brookfield, Vermont: VARIORUM, Ashgate Publishing.
 (英文) Unschuld, Paul U. (2003年),Nature, Knowledge, Imagery in an Ancient Chinese Medical Text(注:该书为一本有关《黄帝内经素问》的英文研究著作),Berkeley: University of California Press.
 (英文) Wagner, Donald B,"The Administration of the Iron Industry in Eleventh-Century China",Journal of the Economic and Social History of the Orient(2001年44期):第175-197页。
 (英文) Wright, David Curtis (2001年),The History of China(《中国史》),Westport:Greenwood Press.
 (英文) Wu, Jing-nuan (2005年),An Illustrated Chinese Materia Medica(《中国药物学》),纽约:Oxford University Press.

Примітки

Династія Сун


text:
Björn eldri Gilsson (apodado el Viejo, c. 1100 - 20 de octubre de 1162) fue el tercer obispo católico Hólar, Islandia, desde 1147 a 1162. Era hijo de Gils Einarsson (n. 1065) y nieto de Einar Skeggjason. Su madre Þórunn Björnsdóttir (n. 1088) era nieta de Thorfinn Karlsefni.

Estuvo bajo el amparo de Teitur Ísleifsson de Haukadalur, quien también tenía como discípulo a Þorlákur Þórhallsson. En 1146 fue ordenado obispo de Hólar por el arzobispo Áskell de Lund el 4 de mayo de 1147. Según las sagas nórdicas era muy buen administrador de la sede episcopal. En 1155 donó la herencia de su padre al monasterio de Munkaþverá, un centro benedictino como tributo a la Iglesia. Su hermano Björn yngri Gilsson (apodado el Joven, 1105 - 1182) fue abad del monasterio.

Referencias

Möðruvellingar
Obispos católicos de Islandia previos a la reforma luterana
Saga Sturlunga
Obispos católicos del siglo XII
Islandeses del siglo XII


text:
es una empresària i oradora valenciana. La seva família procedeix de Guinea Equatorial, la seva besàvia paterna va anar a Valencia a estudiar magisteri i els seus pares van arribar de joves a Espanya. Consultora experta en comerç exterior, es va llicenciar en Dret i Economia. L'any 2000 va entrar a l'Institut Valencià de l'Exportació de Nova York. Del 2005 al 2012 va ser la responsable de la Cambra de Comerç Espanya-Estats Units. El 2012 va crear la seva empresa (BBES) d'assessorament i un projecte social per la infantesa: el Bisila Bokoko African Literacy Project. El 2014 va ser nomenada "ambaixadora global" del Liceu Barcelona Opera US Foundation, entitat amb seu a Nova York que recapta fons de la filantropia americana. El 2019 era assessora de la ONU per a les emprenedores.

Referències

Alumnes de la Universitat de Manchester
Alumnes del City College de Nova York
Empresaris de València


text:
I The Dead 60s sono stati un gruppo musicale ska punk britannico originario di Liverpool e attivo dal 2003 al 2008.

Discografia
Album
2005 - The Dead 60s
2007 - Time to Take Sides

Collegamenti esterni


text:
Pihlajakari är en udde i Finland.   Den ligger i den ekonomiska regionen  Oulunkaari  och landskapet Norra Österbotten, i den centrala delen av landet,  km norr om huvudstaden Helsingfors.

Terrängen inåt land är mycket platt. Havet är nära Pihlajakari åt sydväst. Den högsta punkten i närheten är Juusinkangas,  meter över havet,  km öster om Pihlajakari. Runt Pihlajakari är det ganska glesbefolkat, med  invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Ijo,  km nordost om Pihlajakari.

Inlandsklimat råder i trakten. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är juli, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är februari, med  °C.

Kommentarer

Källor

Halvöar i Norra Österbotten


text:
Winnie Gibson (1902-2000) was the second director of the United States Navy Nurse Corps, serving in that position from 1950 to 1954.

Navy Nurse Corps career
Captain Gibson graduated from Seton Hospital, Austin, Texas, in May 1923, and worked in civilian hospitals for seven years. She became a registered nurse in December 1930.

After joining the United States Navy Nurse Corps in 1930, she served at Naval Hospital, Philadelphia, Pennsylvania, and Naval Hospital, New York City.  In January 1934, she attended the School of Nursing, Graduate School of Medicine at University of Pennsylvania in Philadelphia for instruction in anesthesia.  In May 1934 she was assigned as Operating Room Supervisor and Anesthetist at Naval Hospital, New York City, and was subsequently assigned to the same duties at Quantico, Virginia.  In 1937, she was assigned to the .  After her tour on the Relief, she was assigned as Anesthetist at Naval Hospital, Mare Island, California, and then as Anesthetist and Operating Room Supervisor at Naval Hospital, Pearl Harbor, Hawaii.  She was at Naval Hospital, Pearl Harbor, on 7 December 1941.  In following tours, she was assigned as Chief Nurse at the Naval Hospitals in Jacksonville, Florida; Annapolis, Maryland; and Houston, Texas.

Her last tour before being selected as Director was as Chief Nurse, U. S. Naval Hospital, Naval Medical Center, Guam, Marianas Islands.

Director

During the Korean War, Captain Gibson presided over a Nurse Corps that was required to involuntarily recall Reserve nurses at the rate of 125 per week and "freeze" those on active duty.
She retired from active duty on 1 May 1954.

Later life
Gibson retired to Ohio, then to Texas. She died on  21 July 2000, and is buried at Restland Memorial Park in Dallas, Texas.

Further reading
 "Winnie Gibson Palmer DeWitt", Navy Medicine 2001, 1:26.
 "MILITARY SERVICES SEEK MORE NURSES; At Convention, Heads of Army, Navy and Air Units Call on Young Women to Join", Washington Post, June 24, 1953.
 "Heads Navy Nurses", Stars and Stripes, 11 Feb 1950.

 Fact filled, extensively researched account of the evolution of the roles of women in the United States Navy, treating the parallel and intertwined paths of the Navy Nurse Corps and the WAVES. About one-third of the pages are devoted to notes and bibliography.

External links
Nurses and the U.S. Navy -- Overview and Special Image Selection Naval Historical Center

1902 births
2000 deaths
American nursing administrators
Female wartime nurses
United States Navy Nurse Corps officers
United States Navy personnel of the Korean War
Female United States Navy officers
Korean War nurses
Female United States Navy nurses in World War II


text:
Le nanaï (anciennement, golde) est une langue toungouse parlée en Russie sibérienne, dans les kraïs de Khabarovsk, du Primorie ainsi que dans l'oblast de Sakhaline.

La langue est aussi parlée en Chine, où vivent  Hezhen (autre nom des Nanaï).

Au recensement de 1979, 55,8 % des  Nanaïs de Russie parlaient leur langue.

Phonologie
Les tableaux montrent le système consonantique et vocalique du nanaï parlé en Russie.

Voyelles

Consonnes

Notes et références

Sources
  Chaoke, D.O., Man-Tonggusi zhuyu bijiao yanjiu, Pékin, Minzu Chubanshe, 1997,
  Л.И. Cем, Нaнaйский язык, Языки Mиpa. Монголские языки. Тунгусо-маньчжурские языки. Японский язык. Кopейский язык, pp. 173-188, Moscou, Izd. Indrik, 1997,

Voir aussi

Liens internes
 linguistique
 liste de langues
 langues par famille
 langues toungouses

Liens externes

Langue en Sibérie
Inventaire de langues
Langue toungouse
Langue en Chine