text:
Interstate 65 (I-65) is a major north–south Interstate Highway in the central United States. As with most primary Interstates ending in 5, it is a major crosscountry, north–south route, connecting between the Great Lakes and the Gulf of Mexico. Its southern terminus is located at an interchange with I-10 in Mobile, Alabama, and its northern terminus is at an interchange with I-90, U.S. Route 12 (US 12), and US 20 (the Dunes Highway) in Gary, Indiana, just southeast of Chicago. I-65 connects several major metropolitan areas in the Midwest and Southern US. It connects the four largest cities in Alabama: Mobile, Montgomery, Birmingham, and Huntsville. It also serves as one of the main north–south routes through Nashville, Tennessee; Louisville, Kentucky; and Indianapolis, Indiana, each a major metropolitan area in its respective state.

Route description

|-
| AL
| 366.22
| 590.63
|-
| TN
| 121.71
| 195.87
|-
| KY
| 137.32
| 221.00
|-
| IN
| 261.27
| 420.47
|-
| Total
| 887.30
| 1427.97
|}

Alabama

In the state of Alabama, I-65 passes through or near four of the state's major metropolitan areas: Mobile, Montgomery, Birmingham, and Huntsville. I-65 begins its path northward in Mobile at its junction with I-10. From I-10, I-65 runs west of downtown Mobile and through the northern suburbs of the city before turning northeasterly towards Montgomery. In Montgomery, I-65 connects with the southern terminus of I-85. In the Birmingham suburbs, I-65 has an interchange with I-459 and another interchange in the city at I-20/I-59. North of downtown, I-22 branches off I-65 toward Memphis. From Birmingham, I-65 continues north, crossing the Tennessee River near Decatur. A few miles north of the river, it intersects I-565, a short spur route which provides access to Huntsville. It then continues northward out of the Tennessee Valley to the state of Tennessee toward Nashville.

Tennessee

I-65 enters Tennessee from the south near the town of Ardmore and passes through mostly rural territory for . It then passes Lewisburg. Then it passes close to Columbia and crosses Saturn Parkway, which brings travelers to the town of Spring Hill. I-65 then continues on to reach I-840 and progresses until it intersects State Route 96 (SR 96) at Franklin. Then the highway goes through Brentwood, Nashville, Madison, Goodlettsville, White House, and then, close to Portland, it crosses into the state of Kentucky at milepost 120.5.

Kentucky

I-65 enters the state  south of Franklin. Throughout its length, it passes near Mammoth Cave National Park, Bernheim Arboretum and Research Forest, the National Corvette Museum, and Fort Knox.

The first major intersection in the state is with I-165 (former Natcher Parkway) at Bowling Green. I-65 has intersections with three of the parkways in the state. The first major junction is with the Cumberland Parkway near Rocky Hill. At Elizabethtown, it has two more parkway interchanges with the Wendell H. Ford Western Kentucky Parkway and the Martha Layne Collins Bluegrass Parkway. I-65 also has interchanges with I-265, I-264, I-64, and I-71.

The widest stretch of I-65 in its entirety is in Louisville at Kentucky Route 1065 (KY 1065, Outer Loop), where the main line is 14 lanes wide. The highway crosses the Ohio River into Indiana on a toll bridge. The southbound side is called the John F. Kennedy Memorial Bridge (southbound) and the northbound side is called the Abraham Lincoln Bridge. The latter bridge opened in October 2016 as part of the Ohio River Bridges Project. Prior to the project, the John F. Kennedy Memorial Bridge (completed in 1963) carried traffic in both directions. The project also included reconstruction of the I-65/I-64/I-71 convergence interchange just south of the Kennedy Bridge, as well as renovating the older span to carry six lanes of southbound traffic. Additionally, a second six-lane cable-stayed bridge  upstream on the Ohio River, the Lewis and Clark Bridge, was built as part of the project, opening in December 2016 to complete the I-265 loop around Louisville.

At one time, the  stretch of I-65 from Louisville to Elizabethtown was a toll road, called the Kentucky Turnpike. The bonds that financed the road have been paid off, and tolls are no longer collected. All signs of the former turnpike have been removed.

On November 15, 2006, the stretch of I-65 from Bowling Green to Louisville was renamed the Abraham Lincoln Memorial Expressway.

On February 12, 2007, a bill passed the Kentucky Senate to rename I-65 in Jefferson County the Dr. Martin Luther King Jr. Expressway. Signs were posted July 25, 2007.

On July 15, 2007, Kentucky highway officials raised the speed limits on most Interstate and state parkway highways to . Prior to that, Kentucky was the only state along I-65 that had a maximum speed limit of .

Indiana

I-65 enters Indiana at Jeffersonville and Clarksville. Miles 0–9 were rebuilt, widened, and realigned from north of Sellersburg to the Ohio River during 2008–2010, giving great traffic relief to the fast-growing Indiana suburbs of Louisville. Over 300,000 of the 1.5 million people in Louisville's CMSA live in its Indiana counties.

A section of I-65 in Downtown Indianapolis runs concurrently with I-70. The junctions are often referred to as the "North Split" and the "South Split", forming a section of Interstate locally known as the "Inner Loop" or "The Spaghetti Bowl" due to the visual complexity of the intersecting ramps and overpasses.

In mid-March 2007, a  section of I-70 from the North Split to I-465 east of downtown was restricted to automobiles only for the "Super 70" project, a massive rebuild and expansion of that freeway. Trucks over  were forced to divert through I-65 if coming from the north and use the circular I-465 to the south to reconnect to I-70 eastbound. Westbound traffic from I-70 was required to loop north or south along I-465 to get to I-65 or I-70. The Super 70 project was completed in November 2007.

In mid-2003, the portion of I-65 that runs concurrently with I-70 was closed to all traffic due to the "HyperFix" project. During that time, a new concrete surface was installed and the overpasses were upgraded.

In 1999, the  segment of I-65 between the two I-465 interchanges was renamed the Kenneth "Babyface" Edmonds Highway.

North of Lafayette near Brookston, the road passes through the Meadow Lake Wind Farm for several miles, with the turbines and standards spaced out in order to avoid a collapse onto the highway. The Fowler Ridge Wind Farm is also visible on both sides of the highway.

From its crossing into Lake County over the Kankakee River to its northern terminus, the highway is known as the Casimir Pulaski Memorial Highway.

Prior to 2004, the northern terminus of I-65 was only  north of I-90 (Indiana Toll Road). Traffic going from I-90 to I-65 had to stop at a traffic signal to make a left turn. Traffic from I-65 to I-90 bypassed the traffic signal via an isolated right-turn lane. In 2004, the interchange was fully grade-separated, so it is now one interchange involving I-65, I-90, US 12, and US 20, thereby eliminating a connection gap in the Interstate Highway System.

History

Junction list
Alabama
  in Mobile
  in Mobile
  in Mobile
  in Prichard
  in Prichard
  north-northeast of Satsuma
  west-southwest of Evergreen
  on the Hope Hull–Montgomery line
  in Montgomery. The highways travel concurrently through Montgomery.
  in Montgomery. I-65/US 82 travels concurrently to Prattville.
  in Montgomery
  north of Prattville
  in Clanton
  in Calera
  in Alabaster
  in Hoover
  on the Hoover–Vestavia Hills city line
  in Birmingham
  in Birmingham
  in Birmingham
  in Fultondale
  in Smoke Rise. The highways travel concurrently through Smoke Rise.
  in Cullman
  south-southeast of Lacon
  on the Decatur–Huntsville city line
  in Athens
  in Athens. The highways travel concurrently to Ardmore, Tennessee.
Tennessee
  west of Frankewing
  in Columbia
  in Nashville
  in Nashville. The highways travel concurrently through Nashville.
  in Nashville
  in Nashville
  in Nashville. The highways travel concurrently through Nashville.
  in Nashville
  in Nashville
  in Goodlettsville
Kentucky
  south-southeast of Franklin
  in Bowling Green
  in Bowling Green
  in Oakland
  in Munfordville
  in Elizabethtown
  in Elizabethtown
  in Louisville
  in Louisville
  in Louisville
  /  in Louisville
Indiana
  in Jeffersonville. The highways travel concurrently to west of Jeffersonville.
  in Clarksville
  south-southeast of Crothersville
  in Seymour
  in Taylorsville
  in Indianapolis
  in Indianapolis. The highways travel concurrently through Indianapolis.
  in Indianapolis
  north-northwest of Royalton. I-65/US 52 travels concurrently to Lebanon.
  south of Wolcott
  east of Remington
  north of Remington
  in Crown Point
  in Merrillville
  in Gary
  in Gary
  in Gary
Reference:

Auxiliary routes

, serving the Alabama communities of Prichard and Mobile.
, a spur in Alabama that begins in Decatur and ends in Huntsville.
, a spur in Kentucky that begins in Bowling Green and ends in Owensboro.
, the beltway around the Louisville area in Kentucky and Indiana. In Kentucky, the highway is called the Gene Snyder freeway in Kentucky, and the Lee H. Hamilton Highway in Indiana between I-65 and the Lewis and Clark Bridge connecting Indiana and Kentucky on the eastern side of Louisville..
, a full beltway around Indianapolis.
, a connection between I-65 and I-465 on the northwest side of Indianapolis, formerly numbered I-465.

See also

 Ohio River Bridges Project
 Super Bowl XLI, dubbed the "I-65 Bowl" due to the proximity of the competing teams' cities (Indianapolis and Chicago) to I-65

References

External links

65
U.S. Route 31


text:
Acetabularia acetabulum is a species of green alga in the family Polyphysaceae. It is found in the Mediterranean Sea at a depth of one to two metres.

Description

This alga adheres to the substrate with rhizoids (root-like processes), and these are the only part of the alga present in the winter. The thallus consists of a single cell, and in the spring a slender stem develops from the holdfast, growing vertically to a length of about . Growth is interrupted at intervals while a whorl of hairs develop which encircle the stem, branching dichotomously. As the stem lengthens and more whorls grow, the lower hairs drop off leaving behind a circular scar. When the stem is fully developed, a disc-shaped cap up to  wide grows at the tip, the whole frond resembling a pale green parasol; further whorls of hairs grow from the upper surface of the cap.

Biology
Before cap expansion, the organism consists of a single cell with a single nucleus, located at the base of the stem. As the cap expands, the nucleus divides once by meiosis after which it divides multiple times by mitosis, producing thousands of haploid "secondary" nuclei. These migrate up the stem into the cap, each becoming enclosed in a gametangium containing the nucleus and a small amount of cytoplasm. Inside the gametangium, the nucleus undergoes further repeated mitotic division, so that by the end of summer, when the cap disintegrates, thousands of "tertiary" nuclei are released into the sea as gametes from each gametangial ray. Fertilisation occurs in the open water, and the zygotes settle on the seabed.

This alga is unicellular, each frond being formed from a single large cell containing several million chloroplasts. These are in constant motion: in the daytime, they move to expose to themselves to the maximum degree possible to the light and the stems appear uniformly dark green, while at night they aggregate into clusters and the stem becomes pale green. This effect can be demonstrated by shining a ray of blue light on a stem in the dark and extinguishing it some time later, forming a transient green band.

This alga has been used as a model organism in developmental biology, being useful for this purpose because of the enormous size of its single cell with its single nucleus, and its complex cell structure and development.

The main storage polysaccharide of Acetabularia acetabulum is starch as granules within the chloroplast's stroma.

Predators of Acetabularia acetabulum include the sea slug Elysia timida.

References

External links

Dasycladales
Biota of the Mediterranean Sea
Plants described in 1758
Taxa named by Carl Linnaeus

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Speedcam Anywhere és una aplicació per telèfon mòbil que permet detectar la velocitat a la que circulen els vehicles fotografiats amb la mateixa apliació.

Aquesta aplicació fa ús d'un sistema d'intel·ligència artificial que pot mesurar de forma acurada i verificable la velocitats dels vehicles utilitzant la càmera de fotos dels telèfons mòbils. La càmera del mòbil amb aquesta aplicació captura une breu seqüència del pas dels vehicles i aquesta és pujada a un servidor que l'analitza amb intel·ligència artificial. El servidor llavors mesura la velocitat del vehicle a partir del vídeo, comprova la velocitat d'aquests vehicle i les implicacions dels límits de velocitat actuals, i proporciona un informe que mostra l'evidència de la velocitat del vehicle, proporcionant a més, informes de carretera generats amb seguretat i identificant punts calents de circulació amb excès de velocitat. Aquest sistema d'enregistrament però no és legal a tot els països, i l'aplicació té restriccions d'ús de moment segons la legislació de circulació de vehicles de cada país. Al Regne Unit d'on és originària l'aplicació, la legislació permet capturar fotografies de propietats privades en un espai públic, i no es permet que ningú pugui restringir la captura de fotos en espais públics, però les fotografies capturades no poden mostrar persones menors de 18 anys.

En mode Pro, Speedcam Anywhere té una precisió de +/-2 mph. Speedcam Anywhere no es basa en cap sensor que requereixi calibratge. Les dues úniques mesures que utilitza són la longitud de la distància entre eixos del vehicle i les marques de temps de vídeo extretes del rellotge intern del telèfon. El rellotge del telèfon és substancialment més precís del que es requereix per mesurar la velocitat d'un vehicle a partir d'un vídeo. En el mode bàsic, la precisió és al voltant de +/- 10% de la velocitat del vehicle. Els errors seran més grans per als vehicles de mida no estàndard.

Els desenvolupadors d'aquesta aplicació eren gent de renom a Silicon Valley i provenien d'universitats de renom al Regne Unit, però tot i així tingueren problemes a l'hora de promocionar l'aplicació, ja que en un primer moment aquesta for bloquejada per Google Play assegurant que l'aplicació "no podia esbrinar la velocitat a la que va un vehicle". Però ràoidament la companyia demostrà que aquesta afirmació era errònia i oferí una demostració sobre la seva tecnologia.

La facilitat d'ús de l'aplicació va provocar crítiques per temes de privadesa. La possibilitat que qualsevol persona pugui delatar excessos de velociat i denunciar infraccions, provocà una resposta agressiva per part de conductors que iniciaren una campanya d'enviament massiu de correus electrònics als creadors de l'aplicació. Per això els creadors d'aquesta aplicació es mantenen en l'anonimat espantats per les crítiques, tot i les seves intencions inicials amb l'aplicació de reduir els accidents de trànsit facilitat la detecció d'excessos de velocitat.

Referències

Aplicacions mòbils
Radars
Dispositius electrònics
Tecnologia de l'automoció
Càmeres digitals
Visió artificial


text:
Wilhelm von Holte ist der Name folgender Personen:

* Wilhelm von Holte (Dompropst) († 1241), deutscher Geistlicher, Dompropst von Münster
 Wilhelm von Holte (Domherr) (* im 13. Jahrhundert; † im 13. Jahrhundert) war Domherr in Münster
 Wilhelm I. von Holte († 1260), deutscher Geistlicher, Bischof von Münster


text:
Adolf Ammann ist der Name folgender Personen:

* Adolf Ammann (Geistlicher) (1898–1967), österreichischer Priester
 Adolf Ammann-Stebler (1922–2014), Schweizer Architekt


text:
Le Folgoët è un comune francese di 3.104 abitanti situato nel dipartimento del Finistère, nella regione della Bretagna. È noto perché nel suo territorio si trova l'omonimo santuario mariano.

Il comune è attraversato dal fiume Aber Wrac'h.

Società

Evoluzione demografica

Amministrazione

Gemellaggi

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Folgoet


text:
Dodge — американська автомобілебудівна компанія в складі корпорації Крайслер, яка спеціалізується на випуску легкових автомобілів, пікапів, мінівенів та спортивних автомобілів. Штаб-квартира розташована в Гайленд-парку (штат Мічиган).
Сьогодні, разом з легковими автомобілями, під маркою Dodge випускаються також позашляховики, мінівени і пікапи. Логотип компанії Dodge регулярно мінявся, але найчастіше, як і в наш час в емблемі фігурувала голова барана. По одній з версій, причиною цьому була одна з моделей Dodge, зігнутий вихлопний колектор якої нагадував виті роги гірського барана.

У складі корпорації Chrysler, Dodge виділяється своїм спортивно-позашляховим іміджем. Легковий асортимент Dodge повністю копіює такі від компаній Chrysler і Plymouth, зате позашляховики фірми випускаються лише під однією маркою.
Очевидно, завдяки цьому факту, а також безперечній зовнішній привабливості моделей Dakota, Durango і Ram, ім'я Dodge асоціюється з позашляховиками і, звичайно ж, спортивний суперавтомобіль Viper, що випускається як спортивне купе

Історія

1897—1920

Брати Джон Додж (John Dodge) і Хорес Додж (Horace Dodge) прийшли в автопром задовго до того, як заснували власну автомобілебудівну компанію. Ще в 1897 році вони приступили до виробництва велосипедів в Детройті, а в 1900-му заснували машинобудівний завод, на якому виробляли деталі для автомобілів. Вони поставляли трансмісії для Oldsmobile, в 1903 році допомогли Генрі Форду (Henry Ford) з фінансуванням Ford Motor Company і будували для нього двигуни, а Джон Додж до 1913 року навіть був віце-президентом цієї компанії.
Продукція братів Додж завоювала високу оцінку своєю якістью та надійністю. Вирішивши що пора самим виробляти автомобілі, брати на базі своїх заводів створили в 1913 році фірму, яка так і називалася — «Брати Додж» (Dodge Brothers), на якій одними з перших почали виробництво автомобілів з суцільнометалевими кузовами. Невелика фірма, що займалася раніше виробництвом комплектуючих для заводів форда і «Олдс Мотор», ввібрала всі технологічні новинки того часу, зокрема фордівську технологію стандартизації і потокової збірки (Генрі Форд навіть пред'являв братам судові претензії, втім без успіху).

Перша машина Dodge Brothers, яку пізніше жартівливо прозвали «Старенька Бетсі», покинула завод 14 листопада 1914 року — а услід за нею до кінця року Доджі провели ще 249 таких самих автомобілів. У кожного з них на верхньому бачку радіатора красувалася фірмова емблема компанії — земна куля, поміщена в центр зірки Давида.

Перший автомобіль мав 3,5-літровий 4-циліндровий мотор в 35 к.с. і позиціонувався як бюджетний, але «справжній» автомобіль, на відміну від популярного, але примітивного Ford T. Та і коштував він всього в півтора рази дорожче. Ця стратегія принесла успіх: недорогі і надійні машини мали хороший попит. До 1919 року продажу Dodge перевищили 100 тисяч екземплярів. У 1916-му Dodge став першим у світі масовим автомобілем з суцільнометалевим кузовом виробництва компанії Budd, який випускався і у відкритому, і в закритому варіантах. З 1917 року під маркою Dodge виготовлялися і вантажівки.

Незабаром армія США замовила компанії Dodge автомобілі для використання в Мексиці в ході військової операції проти полководця Панчо Вілла (Pancho Villa). У 1916 році лейтенант Джордж Паттон (George S Patton) брав участь на автомобілі Dodge в тому, що зараз можна назвати першою «механізованою кавалерією». Компанія Dodge зав'язала міцні взаємини з американською армією, пропонуючи свої автомобілі під девізом «Dependable» (надійні автомобілі).

Машини Dodge / Додж мали великий успіх — в 1915 році їх продали 45 тисяч штук. В кінці 1910-х років компанія займала друге місце в США за об'ємом виробництва.

1920—1930

На вершині успіху брати померли: Джон від пневмонії, Горацій від цироза печінки.
Статки братів Додж був пристойним — по 20 з гаком мільйонів у кожного. Крім того, спадкоємці братів (а окрім вдів у них нікого не залишилося), отримали по 50% статутного капіталу. Але обидві вдови підприємницькими талантами не володіли, і компанія почала терпіти збитки.

За 145 мільйонів доларів Dodge викупив консорціум американських банків, що трохи поліпшило її фінансове положення. У 1927 році Dodge запропонувала свою першу 6-циліндрову машину марки Senior Six з гідроприводом гальм, що замінила з наступного року всі 4-циліндрові моделі. У 1928 році до неї додалася дешевший і економічніший автомобіль Victory Six.

Напередодні економічної кризи Dodge знову опинився на межі банкрутства, і її керівництво прийняло рішення продати компанію висхідній зірці того часу — Волтеру Крайслеру, який у той час будував свою власну автоімперію, скуповуючи всі автозаводи без розбору. У 1928 концерн Dodge увійшов до складу корпорації Chrysler і автомобіль Dodge став торговою маркою Chrysler

З тих пір автомобілі Dodge почали уніфікуватися з продукцією інших членів концерну. Ця уніфікація почалася ще в 1929 році, коли з'явився новий автомобіль Dodge серії Da1, що став копією марки Chrysler. Тут же за ним послідував 8-циліндровий Dodge серії DC з двигуном Chrysler. У 1935 і 1939 роках автомобілі Dodge отримали нові обтічні кузови. В період війни Dodge прославилася своїми легкими; вантажопасажирськими армійськими машинами підвищеної прохідності.

1945—1970
У роки війни вантажівки 1/2 т, 3/4 т Dodge WC54, Dodge WC64 використовувались для амбулаторій.
У перші післявоєнні роки компанія продовжувала впускати трохи змінені моделі, розроблені до 1942 року. У 1949 році з'явилися перші нові автомобілі марки Wayfarer, Meadowbrook і Coronet з 6-циліндровим двигуном потужністю 102 к.с. і напівавтоматичною трансмісією.

Coronet, що випускався з перших післявоєнних років, в 1953 році знайшов другу молодість завдяки новому сучасному кузову і двигуну V8 з півсферичними камерами згорання, хоча він пропонувався також і із старим 6-циліндровим мотором. В порівнянні з попередніми моделями він виглядав досконалішим.
Серед гамми автомобілів Coronet, що оснащувалися різними кузовами, особливо елегантними виглядали двухдверний 5-місцевий кабріолет і аналогічний йому «хардтоп» з жорстким дахом, такий, що мав позначення Diplomat. Був також 5-дверний вантажопасажирський варіант Sierra. Всього за перший рік було виготовлено понад 300 тисяч автомобілів Coronet . З невеликими зовнішніми змінами модель випускалася 3 роки.

З випуском в 1960 році марки Polara і Matador, Dodge перейшов на виробництво автомобілів з несучими кузовами. Одночасно було освоєно серійне виробництво малогабаритного автомобіля марки Dart, а в 1961 році був представлений компактний Lancer з 6-циліндровим мотором об'ємом в 2785 см³.

Через два роки його змінив ще компактніший Dart. У 1966 році була представлена модель Charger з двигуном V8 робочим об'ємом в 5210 см³, а його спортивний варіант оснащувався мотором в 7 л, і розвивав потужність 425 к.с. У 1970 році з'явився ще один могутній автомобіль Challenger з 7-літровим мотором.

Пізніше новий автомобіль марки Challenger отримав скромніший двигун в 5210 см³. Побачили світло і передньопривідний автомобіль Omni, створений на базі французької Simca Horizon, компактні Aspen і Diplomat на базі Chrysler Le Baron з автоматичною коробкою передач, а також прямий спадкоємець марки Charger — спортивне купе Magnum з різними двигунами V8 потужністю до 200 к.с.

Перша серія автомобілів Charger була виготовлена в 1966 році. Наступного року задню частину автомобіля зробили коротшою, встановили нове заднє скло, на кришці багажника з'явилася аеродинамічна площина, фари розмістили за ґратами радіатора. Все це додало моделі ефектну спортивну зовнішність.

Charger пропонувався з трьома могутніми 8-циліндровими двигунами робочим об'ємом 5211; 6891 і 7210 см³. Покупець міг вибрати як механічну, так і автоматичну коробку передач. Великий попит мала модель з наймогутнішим двигуном Hemi V8 об'ємом 6974 см³ з півсферичними камерами згорання.

Наприклад, модель Dodge Hemi Charger 500 1969 року з цим двигуном, що розвивав потужність 430 к.с., розгін з місця до 96 км/год за 5,7 секунд і легко розвивав максимальну швидкість 217 км/год. Hemi Charger 500 по праву вважався одним з найшвидкісніших серійних автомобілів свого часу. Проте введені незабаром норми на чистоту відпрацьованих газів змусили компанію відмовитися від виробництва особливо потужних двигунів.

1980—2008

У 80-і роки Dodge запропонував передньопривідні економічні автомобілі — моделей Shadow з 3- або 5-дверними кузовами, аналогічну Plymouth Sundance, і Aries, що випускалася в декількох варіантах, а також 5-дверний хетчбек Lancer. Американську класику у той час представляв тільки 5,2-метровий Diplomat з мотором V8.

Dodge Caravan, передньопривідний мінівен з поперечним розташованим двигуном, з'явився в асортименті компанії Chrysler в 1984 році і викликав справжній фурор на автомобільному ринку. Цей концепт був унікальним і в той же час настільки практичним, що в короткий час завоював велику кількість шанувальників. До Європи автомобіль поставляється під маркою Chrysler Voyager. Разом з Jeep Grand Cherokee ця модель є найбільш продаваним американським автомобілем на європейському континенті. Dodge Caravan це аналог відповідних моделей Chrysler Town & Country і Plymouth Voyager.

Розробка автомобіля Dodge Viper або європейського Chrysler Viper, в 1989 році була санкціонована президентом корпорації Chrysler Бобом Лутцем. Прототип нової марки став зіркою на міжнародному автосалоні в Детройті в 1989 році. Остаточний варіант двомісного родстера Viper Rt10 був готовий в 1991 році.

На ньому встановлений повністю алюмінієвий двигун V10 робочим об'ємом 8 л, розроблений спільно з італійською компанією Lamborghini. Двигун був виконаний в двох варіантах — потужністю 394 к.с. для внутрішнього ринку і 364 к.с. як експортний варіант. До інших особливостей моделі Viper слід віднести механічну 6-ступінчасту коробку передач, повністю незалежну підвіску всіх коліс, центральну трубчасту раму і кузов з композитних матеріалів.
Viper Rt10 став найпотужнішим серійним спортивним автомобілем Америки, крім того він майже повністю збирається вручну.

Випустивши спортивну марку Viper GTS, концерн Chrysler заявив про свої наміри брати активну участь в автоспорті.
У купе GTS, потужність двигуна збільшилася до 406 к.с. У 1997 році вона зросла до 455 к.с. (на експортному варіанті — 384 к.с.), що дозволило підняти максимальну швидкість 290 км/год. Модель випускається невеликими партіями і говорить про величезні потенційні можливості Chrysler і його новаторському підході до проектування самих незвичайних і досконалих автомобілів.

На автосалоні в Детройті 2000 р. був показаний прототип автомобіля моделі Viper Gts/r з 500-сильним двигуном V10, що розвиває максимальну швидкість 320 км/год.

Компанія Chrysler, випустивши в січні 1992 року автомобілі Dodge Intrepid, змусила багатьох змінити своє відношення до американських автомобілів. Зміна дизайну опісля п'ять років зробила його відмінною від аналога Concord в модельному ряду Chrysler. Сучасні марки доповнює спортивна комплектація Intrepid FVT. У модельному ж ряду Dodge, автомобіль Intrepid є єдиним автомобілем високого класу.

Dodge Neon наступник Shadow, передньопривідний седан Golf-класса, вперше був показаний у Франкфурті-на-Майні в 1993 році. Це був найдешевший автомобіль в асортименті компанії, він був достатньо швидкохідний і комфортабельний. Він оснащувався 2 літровим двигуном і був орієнтований на конкуренцію з японськими автомобілями такого ж класу. Автомобіль має привід на передні колеса і пропонується як 4-дверний седан і 2-дверне купе. Він оснащується рядним 4-циліндровим 2-літровим двигуном з 4 клапанами на циліндр потужністю 132 або 147 к.с.
У Європі він вийшов під маркою Chrysler Neon. У січні 1999 року в Детройті була представлена версія із зміненим дизайном передньої частини і модифікованою підвіскою.

Двомісне передньопривідне купе моделі Dodge Avenger вперше було представлено зимою 1994 року, дебютувало одночасно з Chrysler Sebring і є його конструктивним аналогом.

Автомобіль Dodge Stratus, передньопривідний седан з поперечним розташованим двигуном (наступник моделі Spirit) був вперше як прототип представлений в Детройті і Лос-Анджелесі в січні 1994 року. Дизайн автомобіля вражає цілісністю і закінченістю, і не дарма, адже цей автомобіль, під маркою Chrysler, досить успішно продається в Європі. Прем'єра нових моделей Stratus 2001 модельного року відбулася на автошоу Чикаго зимою 2000 року. З появою цієї марки було вирішено відмовитися від назви Avenger.

Високопотужний і великогабаритний багатоцільовий позашляховик марки Dodge Durango з повним приводом вперше був представлений в січні 1997 року в столиці автосвіту Детройті. Цей комфортабельний джип з могутнім V-образным восьмициліндровим мотором зміг скласти серйозну конкуренцію популярному Jeep Grand Cherokee. Це найпотужніший позашляховик Північної Америки.

Дуже успішно просуваються на ринку пікапи Dakota, що випускаються вантажним відділенням компанії, і в 1996 році що завоювали титул «спортивної вантажівки року». З 1997 року починається випуск другого покоління автомобілів Dodge Dakota. Створений на жорсткій лонжеронной рамі, ця марка конкурує з грандом жанру Ford F-150. Напористий могутній кузов з виразними підштампуваннями на дверях і бічних панелях ясно говорить про характер автомобіля.

Тільки у США і Канаді за підсумками 1999 року було випущено 1561,4 тис. різних автомобілів Dodge. Близько 1080 тис. одиниць з них склали легкові марки Neon, Stratus, Avenger, Intrepid, Caravan, Durango і Viper.

Істотне оновлення асортименту Dodge в 2001 році почалося з появи нових моделей Stratus і Stratus Coupe (заміна моделі Avenger), мінівени Caravan/Grand Caravan, а також декілька спортивних модифікацій під індексом R/t. А також оновлення позашляховика Durango.

На автосалоні в Чикаго дебютував повнорозмірний пікап марки Dodge Ram нового покоління. Автомобіль Ram попереднього покоління з'явився в 1993 році і став справжнім одкровенням в дизайні і формоутворенні повнорозмірних пікапів. Досі він носить неофіційне звання найсимпатичнішої і стильнішої легкої вантажівки в США. Пікапи, що неодноразово модернізувалися з тих пір, моделей Ford і Chevrolet так і не змогли перевершити компанію Dodge по красі і лаконічності дизайну.

Модельний ряд

Концепти
 Dodge Hornet (2006)
 Dodge Rampage (2006)
 Dodge Challenger (2006)
 Dodge Scooter (2005)
 Dodge Nitro (2005)
 Dodge Caliber (2005)
 Dodge Sling Shot (2004)
 Dodge Magnum SRT-8 (2003)
 Dodge Tomahawk (2003)
 Dodge Durango Hemi (2003)
 Dodge Kahuna and Avenger (2003)
 Dodge Neon SRT (2002)
 Dodge M80 (2002)
 Dodge Razor (2002)
 Dodge PowerBox (2001)
 Dodge Charger (1999)
 Dodge Intrepid ESX (1999)
 Dodge Copperhead (1997)
 Dodge Polycar (1980)
 Dodge M4S (1984)

Посилання

Автобудівні підприємства США
Підприємства, засновані 1900

Stellantis


text:
Ludași (în ) este un sat în comuna Balcani din județul Bacău, Moldova, România.

Note

Ludași, Balcani


text:
El Centro Científico del Cusco fue una organización privada de investigación académica fundada a fines del siglo XIX en el Cusco, Perú,  con la finalidad de ocuparse de los estudios geográficos y científicos del Perú en general y, en particular, del departamento del Cusco para suministrar informes que puedan ser útiles a la administración pública y procurar el mayor conocimiento del territorio peruano.

Historia
Hacia fines del siglo XIX, la ciudad del Cusco se encontraba en una situación de decadencia debido, entre otros factores, a su aislamiento del resto del país por falta de medios de comunicación así como su separación de las rutas comerciales existentes en aquel momento. Socialmente, existía una marcada diferencia entre la numerosa población indígena y la población de notables siendo que se abusaba constantemente del trabajo de los primeros en rezago de una marcada costumbre proveniente del tiempo colonial. Intelectualmente, el desarrollo académico cusqueño era privilegio de una reducida élite vinculada a la Universidad de San Antonio Abad la misma que vivió años de decadencia y casi desaparición siendo que, por ejemplo, entre 1876 y 1886 casi no tuvo actividad debido a la imposibilidad de pagar los sueldos de los maestros.

John W. Nystrom llegó en 1867 al Cusco buscando alentar la formación de una sociedad metalúrgica y minera en el Cusco para impulsar la industria siderúrgica, sin embargo esta intención no pudo concretarse ante la poca intención de invertir de los habitantes del Cusco quienes preferían mantener el estado de las cosas y la economía basada en la venta de productos agrícolas producidos en el departamento.

En esta situación, hacia los años 1890, acontecimientos ajenos al Cusco motivaron el cambio de las cosas. La prevalencia de Arequipa como sede comercial del sur del Perú así como la llegada de productos manufacturados de Arequipa, Lima y Trujillo gracias a la llegada del Ferrocarril del Sur a la ciudad de Sicuani, motivaron que la élite comercial cusqueña tuviera que impulsar alguna manera de librarse de los efectos negativos que la nueva coyuntura traía sobre el equilibro social y económico. Adicionalmente, el triunfo de las montoneras pierolistas en la guerra civil de 1894 significó no sólo la derrota del cacerismo y del entonces prefecto Pedro Mas sino también la apertura a nuevas corrientes de pensamiento que despertaron a la juventud universitaria. Es como respuesta a esa necesidad que el prefecto Pedro José Carrión fundó el "Centro Científico del Cusco" en septiembre de 1897. Su primer presidente fue el doctor Antonio Lorena Rozas secundado por Manuel E. Montesinos

Entre los fundadores hubo autoridades políticas, profesores del Colegio Nacional de Ciencias, catedráticos de la Universidad de San Antonio Abad, autoridades universitarias e importantes propietarios agrícolas. Entre ellos podemos citar a Manuel E. Montesinos (profesor del Colegio de Ciencias, juez de primera instancia y catedrático de la Universidad), Juan Julio Castillo (juez de Segunda Instancia y propietario de la hacienda Chupanhuaro), Antonio Lorena (médico, catedrático de la Universidad, profesor del Colegio de Ciencias, propietario de las haciendas Miraflores y Recoleta), Juan A. Falcón (Obispo), Fernando Pacheco (Canónigo), Lucio Samuel Cabrera (Diputado por el Cusco), Eliseo Araujo (miembro de la Corte Superior, Rector de la Universidad), Angel Colunge (catedrático de la Universidad y profesor del Colegio de Ciencias), Ambrosio Della Chiesa (médico, propietario de la hacienda Samiaca) y Gavino Ugarte (miembro de la Corte Superior).

La preocupación inicial del Centro Científico estribaba en el hecho que la inicial reinserción del Cusco dentro del circuito comercial nacional gracias a la llegada del ferrocarril iba a generar un desastre económico gracias a la disponibilidad de productos provenientes de otros departamentos. Ante esta situación, se despertó una idea que había rondado desde mediados del siglo XIX consistente en la colonización del noreste amazónico, la explotación de las riquezas de la selva y la búsqueda de una salida fluvial que permitiese el comercio directo con Europa con prescindencia de las ciudades portuarias peruanas en el Pacífico. Ante ese reto, los esfuerzos del Centro Científico apuntaron a encontrar la mejor ruta para la colonización de las selvas del Ucayali y Madre de Dios. Luis María Robledo Ocampo fue el miembro más activo en lo referido a expediciones a las selvas nororientales. Esas expediciones no sólo eran vistas como una exigencia económica sino patriótica ya que se temía la competencia por parte de estadounidenses o, más aún, bolivianos o brasileños que realizaran dichas expediciones y pudieran despojar al Perú - y al Cusco - de la soberanía en los territorios de la selva. No obstante, también se propició inversión extranjera en la explotación del caucho en la zona. Vías de comunicación que uniesen al Cusco con la amazonía, promoción de la explmacion gomera y cauchera y acción gubernamental en el resguardo de las fronteras y en el ordenamiento político de las provincias selváticas ese fue el programa del Centro Científico para hacer frente a las vicisitudes por las que pasó el agro cusqueño hacia fines de la pasada centuria.

El 13 de septiembre de 1897, Robledo Ocampo pronuncia una conferencia sobre la hoya del Madre de Dios ante el Centro Científico del Cusco que grafica toda esta intención al señalar:

Adicionalmente a este principal preocupación, se debe destacar que en las publicaciones del Centro Científico del Cusco se destacan el pensamiento positivista y el inicio del indigenismo con la participación, desde 1900, de Clorinda Matto de Turner como miembro. Asimismo también se advierte un deseo de que el Cusco recupere el sitial protagónico en la vida peruana. El Centro Científico del Cusco, a pesar de varios ofrecimientos, no recibió apoyo de parte del estado peruano debiendo toda actividad ser sufragada con aportes de los miembros. Hacia 1907, el Centro Científico cesó actividades. En 1908 hizo su llegada al Cusco el Ferrocarril del Sur haciendo realidad el temor inicial de esta organización.

Publicaciones
El Centro Científico del Cusco expidió desde 1898 su "Boletín del Centro Científico del Cusco" del que se publicaron 13 números. En dicho boletín se abarcaron temas de colonización, geografía, hidrografía, historia, entre otros temas (Aparicio, 2012). Este medio sirvió como plataforma para que los estudiantes puedan nutrirse del conocimiento de aquellos maestros, algunos de ellos llegados de Europa, que trajeron consigo herramientas  para entender los problemas regionales.

Opinión
El Centro Científico del Cusco y sus esfuerzos de conocimiento y divulgación del medio cusqueño y sus posibilidades de desarrollo son considerados como el antecedente para el surgimiento de la Escuela Cuzqueña y de los grupos indigenistas "Ande", "Resurgimiento" y "Kosko" en los años 1920. Aportó de manera significativa en aquellos que posteriormente tomarían las riendas de la reforma universitaria en la UNSAAC, y no solo eso, sino que también pasarían a formar (los integrantes de la reforma universitaria) parte de un núcleo que dilató sus conocimientos a lo largo de las próximas décadas y al mismo tiempo fueron actores políticos y culturales dentro del escenario regional y nacional.

Referencias

Fuentes

Libros y publicaciones

Cuzco Republicano
Organizaciones del Cusco


text:
Населені пункти та їхні частини

 Бялоблоце — село в гміні Дещно Ґожовського повіту Любуського воєводства
 Бялоблоце — село в гміні Ліпка Злотовського повіту Великопольського воєводства
 Бялоблоце — лісова осада в гміні Ліпка Злотовського повіту Великопольського воєводства

Примітки


text:
Bhanujeet Sudan (born 14 April 1981) is an Indian model and television actor who made his debut in 2006 show Bhabhi in the lead role of Nihaal. He has appeared on the show Pavitra Rishta as Rishabh, SuperCops vs Supervillains, Itna Karo Na Mujhe Pyaar as Babu, Ye Hai Mohabbatein as Subbhu and Adaalat as Sanjay Rathore. He is the younger brother of model Inder Mohan Sudan. Bhanujeet, also a model has walked the ramp for designers Tarun Tahiliani, Manish Malhotra and Ritu Beri.

Television

Music videos

References

External links

1981 births
Living people
Indian male television actors
Indian male film actors
Indian male models
21st-century Indian male actors
Male actors from New Delhi
Male actors from Kolkata


text:
Alimathaa, auch: Alimata, ist eine Insel des Felidhu-Atolls im Süden des Inselstaates Malediven in der Lakkadivensee des Indischen Ozeans. Sie gehört zum Verwaltungsatoll Vaavu.

Geographie
Die Insel liegt im Nordostrand des Atolls, zwischen Dhiggiri und Thinadhoo. Sie ist grob fünfeckig, misst nur etwa 300 m im Durchmesser.

Tourismus
Alimathaa ist eine Touristeninsel der Malediven, deren einzige Nutzung der Betrieb einer Hotelanlage (Alimathaa Island Resort) ist.

Einzelnachweise

Insel (Malediven)
Insel (Asien)
Insel (Lakkadivensee)
Felidhu-Atoll
Vaavu
Hotelinsel der Malediven


text:
El Evangelio de Nicodemo o Hechos de Pilato (Acta Pilati; Πράξεις Πιλάτου)  es un evangelio apócrifo que afirma haber sido derivado de una obra hebrea original escrita por Nicodemo, quien aparece en el Evangelio de Juan como un asociado de Jesús. El título Evangelio de Nicodemo es de origen medieval. Las fechas de sus secciones acumuladas son inciertas, pero según la edición de 1907 de la Enciclopedia Católica los eruditos están de acuerdo en asignar el trabajo resultante a mediados del

La sección sobre Pilato es un texto más antiguo que se encuentra en el griego  Hechos de Pedro y Pablo  y, según la versión sobreviviente, es un documento oficial de Poncio Pilato (o compuesto a partir de informes en el praetorium en Jerusalén) que informa los eventos en Judea al emperador Tiberius, y se refiere a la crucifixión de Jesús, así como a sus milagros. Contiene el nombre de personajes que han trascendido en la tradición del cristianismo: Dimas, Gestas, Longinos o la Verónica. Escrito hacia 130 d.C. y conservado en el Papiro de Akhmim (siglos VIII-IX, en griego); en él, se relata el episodio de la Catabasis o descenso de Cristo a los infiernos.

Historia y autenticidad

Las secciones más antiguas del libro aparecen primero en  griego. El texto contiene múltiples partes, que tienen un estilo desigual y parecen haber sido hechas por diferentes manos. Según los  Hechos de Pilatos, la versión original se conservó en el praetorium de Jerusalén. Se debate la cuestión del idioma original. Más allá del griego, las versiones en latín, siríaco, copto, georgiano, eslavo y otros idiomas han sobrevivido.

La opinión predominante es que los Hechos cristianos de Pilatos se idearon y publicaron primero como un contraataque a los Hechos paganos. Se puede demostrar que el trabajo detrás de los Hechos cristianos de Pilatos debe haberse originado muy temprano.

La primera parte del libro, que contiene la historia de la Pasión y la Resurrección, no es anterior al . Su objetivo principal es proporcionar un testimonio irrefutable de la resurrección. Se han hecho intentos para demostrar que es de los primeros tiempos. que es, por ejemplo, el escrito que Justino Mártir quiso decir cuando en su Apología refirió a sus lectores paganos a los 'Hechos' del juicio de Cristo conservados entre los archivos de Roma. Los 'actos' falsos del juicio se escribieron en interés pagano bajo Maximin, y se introdujeron en las escuelas a principios del . El relato del Descenso a los Infiernos (Parte II) es una adición al Acta. No aparece en ninguna versión oriental, y las copias griegas son raras. En latín es donde ha florecido principalmente y ha sido el padre de versiones en todos los idiomas europeos. Muchos investigadores no descartan la posibilidad que registros anteriores en otros idiomas hayan existido pero hayan desaparecido o sido destruidos durante la prohibición del cristianismo.

Textos principales

Descenso de Cristo a los infiernos

El Descenso de Cristo a los infiernos (en latín: Descensus Christi ad Inferos) es una doctrina de la teología cristiana a la que se hace referencia en el Credo de los Apóstoles y el Credo de Atanasio (Quicumque vult) y que establece que Jesús "descendió al Seol".
En él, Lêucio y Carino, las dos almas resucitadas de entre los muertos después de la crucifixión, informan al Sanedrín de las circunstancias del descenso de Cristo al Limbo. Todo un género literario de novelas milagrosas se desarrolló en torno a un Leucius Charinus como autor de otros textos en las mismas circunstancias. El episodio del Descenso a los Infiernos muestra a San Dimas acompañando a Cristo en el infierno y la liberación de todos los patriarcas del Antiguo Testamento.

Relato de Poncio Pilato al Emperador Claudio
El Relato de Poncio Pilato al Emperador Claudio es un informe escrito hecho por Poncio Pilato a Claudio,
que contiene una descripción de la crucifixión , así como un relato de la resurrección de Jesús; ambos se presentan como un informe oficial.

Curación de Tiberio
Una serie de manuscritos latinos incluyen un apéndice o continuación, el Cura Sanitatis Tiberii ("La cura de Tiberio"), la forma más antigua de la leyenda de Santa Verónica, según la Enciclopedia Católica, en la que Tiberio se cura de su enfermedad por la imagen de Cristo. Este mito es muy parecido a la Imagen de Edesa, contemporáneo y muy popular en Oriente.

Referencias

Enlaces externos

 Evangelio de Nicodemo en el sitio Escrituras.
 Texto francés, con introducción y comentarios en el mismo idioma, en el sitio de Philippe Remacle (1944 - 2011).
 Santa Faz tallada por Nicodemo.
 Acta de Pilato (Acta Pilati).
 Texto francés, con introducción y comentarios en el mismo idioma, en el sitio de Philippe Remacle; trad. francesa del copto hecha por Eugène Revillout.

Nicodemo
Textos gnósticos
Libros del siglo III


text:
О́скар Пфи́стер (, 23 февраля 1873, Цюрих — 6 августа 1956, Цюрих) — швейцарский лютеранский пастор, педагог и психоаналитик. Состоял в длительной и плодотворной переписке с Зигмундом Фрейдом. Развивал психоаналитические идеи применительно к изучению психологии верующих и к сфере религиозной психотерапии.

Биография
Родился в Цюрихе 23 февраля 1873 года в семье лютеранского священника.
После окончания школы, изучал философию, теологию, историю и психологию в университетах Базеля и Цюриха с 1891 по 1895 г.г.. Завершил своё образование серией курсов в области психиатрии, психологии и философии в Берлине в 1896 году. В 1898 году получает степень доктора философии.

О. Пфистер был пастором с 1902 по 1939 гг, с 1906 по 1936 гг работал учителем в школе.

Заинтересовавшись психоанализом, в 1909 году посещает Вену и, благодаря содействию Юнга, лично встречается с Фрейдом. Знакомство положило начало дружбе и почти тридцатилетней переписке, продолжавшейся вплоть до смерти Фрейда. Сам Фрейд тепло относился к Пфистеру, хотя и находил забавным, что сотрудничает со священником. «…довольно мило видеть, как протестантский священник стремится использовать психоанализ для преодоления «грехов», хотя это и чуждо для меня» — писал Фрейд Юнгу.

По переписке между Фрейдом и Пфистером можно проследить, как на протяжении всего этого времени, несмотря на глубокие мировоззренческие различия обоих мыслителей, между ними развивается диалог, основанный на взаимном уважении. В одном из писем Фрейд (не без некоторого влияния идей Пфистера) даже признает, что психоанализ "может служить духовенству так же
хорошо, как и мирянам, если только он используется для облегчения страданий
человека" (Freud S. / Pfister O. Briefe 1909 – 1939. Frankfurt am Main, 1963. S. 13).

В 1913 году, после разрыва Фрейда с Юнгом, О. Пфистер занимает сторону Фрейда, поддерживает его и защищает от нападок критиков. В 1919 году О. Пфистер основывает Швейцарское психоаналитическое общество.

О. Пфистер часто ездил по Европе (особенно по Скандинавским странам), читая лекции для широкой аудитории учителей, пасторов и мирян. Идеями Пфистера интересовался Герман Роршах, слушал лекции Пфистера молодой Жан Пиаже.

В 1939 году О. Пфистер вышел на пенсию, полностью посвятив себя написанию научных работ.

Скончался 6 августа 1956 года в Цюрихе.

Научная деятельность
О. Пфистер автор многих статей и книг по психоанализу и психоаналитической педагогике. Пытался поставить психоаналитические идеи на религиозную почву, считая, что теология и психология являются совместимыми дисциплинами. Также Пфистер подчёркивал во многих своих сочинениях значение психоанализа для педагогики, школы и воспитания детей.

Осуществив ряд психоаналитических исследований, О. Пфистер показал, что религиозная мечтательность сводится к проявлениям извращенной эротики и показал связь религиозности с истерией.

В своём главном труде «Das Christentum und die Angst» («Христианство и страх») он показывает, что односторонний образ карающего, мстительного Бога является одним из источников возникновения и развития различных невротических страхов и раскрывает значение страха на разных этапах истории христианства (у ап. Павла, в католицизме, у М. Лютера, Ж. Кальвина, в XVII - XVIII веках). По мысли Пфистера, страх в недрах христианства зарождается вследствие искажения (а иногда и забвения) основной христианской идеи любви (к Богу, ближнему и самому себе). Не нашедшая правильного выхода энергия естественного человеческого стремления к любви становится почвой для развития психологических задержек и неврозов. Обеспечить этот надежный выход энергии человеческих влечений призвано "аналитическое душепопечение" - особая сфера пастырской деятельности священника, которая основана на знании фундаментальных закономерностей психологии бессознательного.

Премия Оскара Пфистера
Премия Оскара Пфистера была создана Американской психиатрической ассоциацией (APA) совместно с Ассоциацией профессиональных капелланов в 1982 году и присуждается людям, которые внесли значительный вклад в развитие диалога, касающегося религии, духовности и психиатрии.

Целью премии является расширение знаний о взаимоотношении между религией и психиатрией. Она содействует пониманию значимости религиозных и духовных влияний для лиц, которые обращаются за психиатрической помощью и изучению того, как психиатрия и религия могут совместно оказывать помощь людям, нуждающимся в лечении.

Основные труды
 Pfister O. Analytische Seelsorge. Einführung in die praktische psychanalyse für Pfarrer und Laien. - Göttingen, 1927.
 Pfister O. Die psychoanalytische Methode. Eine erfahrungswissenschaftlich – systematische Darstellung. - 3. Auflage. - Leipzig: Julius Klinckhardt,1924.
 Pfister O. Das Christentums und die Angst. - 2. Auflage. - Olten und Freiburg im Breisgau: Walter – Verlag, 1975.
 Pfister O. Die Entwicklung des Apostels Paulus. Eine religionsgeschichtliche und psychologische Skizze // Imago. Zeitschrift für  Anwendung der Psychoanalyse auf  die Geisteswissenschaften. – Leipzig – Wien: Internationaler Psychoanalytischer Verlag, 1919. – Bd. V. – S. 243 – 290.
 Pfister O. Die Illusion einer Zukunft. Eine freundschaftliche Auseinandersetzung mit Prof. Dr. Sigm. Freud // Imago. Zeitschrift für Anwendung der Psychoanalyse auf  die Natur – und Geisteswissenschaften. – Leipzig – Wien: Internationaler Psychoanalytischer Verlag, 1928. – Bd. XIV. – S. 149 - 184.
 Pfister O. Die Frömmigkeit des Grafen Ludwig von Zinzendorf. Eine psychoanalytische Studie. – 2. Auflage. – Leipzig – Wien: Franz Deuticke, 1925.
 Pfister O. Die primären Gefühle als Bedingungen der höchsten Geistesfunktionen // Imago. Zeitschrift für Anwendung der Psychoanalyse auf  die Geisteswissenschaften. – Leipzig – Wien: Internationaler Psychoanalytischer Verlag, 1922. – Bd. VIII. – S. 46 – 53.
 Pfister O. Die Religionspsychologie am Scheidewege // Imago. – Leipzig – Wien: Internationaler Psychoanalytischer Verlag, 1922. – Bd. VIII. – S. 368 – 400.
 Pfister O. Psychoanalyse und Weltanschauung. – Leipzig – Wien – Zürich: Internationaler Psychoanalytischer Verlag, 1928.
 Pfister O. Psychoanalyse // Die Religion in Geschichte und Gegenwart: Handwörterbuch für Theologie und Religionswissenschaft. Bd. 4. – Tübingen: Verlag von J. C. B. Mohr (Paul Siebeck), 1930. – S. 1634 – 1638.

 Freud S. / Pfister O. Briefe 1909 – 1939. – Frankfurt am Main: S. Fischer – Verlag, 1963.

Публикации на русском языке:
 Пфистер О. Ошибки родителей. — Ижевск: ERGO, 2012.
 Пфистер О. Инстинктивный психоанализ у индейцев навахо. — Ижевск: ERGO, 2013.
Пфистер О. Христианство и страх. — М.: Эксмо, 2019 (фрагмент: http://gefter.ru/archive/author/pfister ).

Исследовательская литература
 Grözinger A. Pfister, Oskar // Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL). Bd. 7. - Herzberg 1994. - S. 419–420.
 Nase E. Pfister, Oskar // Neue Deutsche Biographie (NDB). Bd 20. - Berlin: Duncker & Humblot, 2001. - S. 337 f.
 Baumgartner I. Pastoralpsychologie. Einführung in die Praxis heilender Seelsorge. – Düsseldorf: Patmos – Verlag, 1990.
 Schall T. U. Seelsorge/Pastoralpsychologie // Wörterbuch der Religionspsychologie. – Güterloh: Verlag – Haus Mohn, 1993. – S. 258 – 269.
 Zulliger H. Oskar Pfister. Psychoanalysis and Faith // Psychoanalytic pioneers (edited by Franz Alexander, Samuel Eisenstein and Martin Grotjahn). New York, 1966. pp. 169 - 180.
 Попова М. А. Критика психологической апологии религии (Современная американская психология религии). - М.: Мысль,1973.
 Попова М. А. Фрейдизм и религия. – М.: Наука, 1985.
 Энциклопедия глубинной психологии. В 4 тт. Т.1: Зигмунд Фрейд. Жизнь. Работа. Наследие. Пер. с нем. под ред. А. М. Боковикова. –  М.: MGM - Interna, 1998.
 Дамте Д.С. Психоанализ в деле пастырского служения: сравнительный анализ подходов Оскара Пфистера и Ойгена Древермана // Вестник Московского университета. Серия 7 "Философия". - № 1. - 2013. - с. 74 - 85.

См. также
 Флисс, Вильгельм
 Осипов, Николай Евграфович

Ссылки
 Биография Оскара Пфистера (на английском)
 Премия Оскара Пфистера (на английском)
 Переписка Зигмунда Фрейда с Оскаром Пфистером

Выпускники Базельского университета
Выпускники Цюрихского университета
Психологи Швейцарии
Психоаналитики Швейцарии
Психологи по алфавиту
Почётные доктора Женевского университета


text:
Підприємницький кодекс Республіки Казахстан () — кодифікований акт законодавства Республіка Казахстан, що систематизував правові засади підприємницьких відносин, встановив форми і засоби державного регулювання підприємництва та державної підтримки бізнесу.

Кодекс прийнято 29 жовтня 2015 року. Основна частина положень Кодексу набрала чинності із 1 січня 2016 року.

Поряд з Кодексом прийнятий супутній закон, спрямований на приведення норм окремих законів Республіки Казахстан у відповідність з Підприємницьким кодексом, яким вносяться зміни та доповнення в 11 кодексів і 99 законів (Предпринимательский кодекс Республики Казахстан от 29 октября 2015 года// Казахстанская правда от 03.11.2015 года № 210 (28086).
При прийнятті Кодексу були скасовані закони «Про приватне підприємництво», «Про інвестиції», «Про конкуренцію», «Про державний контроль і нагляд в Республіці Казахстан», «Про селянське або фермерське господарство», «Про державну підтримку індустріально-інноваційної діяльності.

Кодексом закріплені єдині принципи, на базі яких взаємодіють суб'єкти підприємництва і держава. При цьому деякі із запроваджених принципів є нововведенням. До таких належать принципи: соціальної відповідальності підприємництва; обмеженої участі держави у підприємницькій діяльності; саморегулювання в сфері підприємництва; взаємної відповідальності суб'єктів підприємництва і держави.

Кодексом запроваджено інститут Бізнес-Омбудсмена.

Визначено основні способи та форми захисту підприємців, у тому числі позасудові.

Кодифікація бізнес-законодавства у Республіці Казахстан дозволила вивести регулювання засад взаємин між державою та бізнесом на новий рівень з урахуванням того, що кодифіковані акти в Республіці мають вищу юридичну силу за звичайні закони відповідно до її Конституції.

Основна мета Кодексу
Основна мета Кодексу, закріплена у його преамбулі, — визначити правові, економічні та соціальні умови і гарантії, що забезпечують свободу підприємництва в Республіці Казахстан, регулювати суспільні відносини, що виникають у зв'язку з взаємодією суб'єктів підприємництва і держави, в тому числі державним регулюванням і підтримкою підприємництва.
У професійному середовищі основною метою кодексу визначається "вибудовування партнерських взаємин між підприємцем і державою".

Історія прийняття та дискусії навколо Кодексу
Рішення про кодифікацію законодавства про підприємництво було прийнято у 2009 році. Зокрема, у концепції правової політики Республіки Казахстан на період з 2010 до 2020 року, затвердженої Указом Глави держави 24 серпня 2009 року № 858, було зазначено: "Підприємницький кодекс повинен стати гарантом забезпечення балансу публічних і приватних інтересів при здійсненні підприємницької діяльності шляхом встановлення на нормативному рівні загальнообов'язкових правил поведінки (приписів)".

Кодифікаційна робота була здійснена Міністерством юстиції та Інститутом законодавства Республіки Казахстан відповідно до доручення Заступника Керівника Адміністрації Президента Республіки Казахстан від 13.01.2011 року № 51-11.30, пункту 39-1 Плану законопроектних робіт Уряду Республіки Казахстан на 2014 рік, затвердженого постановою Уряду Республіки Казахстан від 31 грудня 2013 року № 1547.

Розробка кодексу супроводжувалася гострою дискусією прибічників та супротивників кодифікації підприємницького права, що, як відзначається казахстанськими юристами, асоціювався "із давнім спором, який виник у 1960 роки і був пов'язаний із зародженням теорії господарського права". На адресу проекту Кодексу лунала критика з боку вчених цивілістичного напряму, що заперечували доцільність ухвалення кодексу та наполягали навіть на загрозі "розвалу" правової системи Казахстану».

На підтримку кодексу виступила Торгово-промислова палата та бізнес-середовище Республіки Казахстан, група казахстанських вчених. Активну підтримку прийняттю Підприємницького кодексу Казахстану надали вчені господарсько-правового напряму України.

Протягом 2011—2014 років було перероблено кілька редакцій проекту Кодексу та проведена робота щодо відмежування предмету його регулювання від предмету регулювання Цивільного кодексу.

Структура Кодексу
Підприємницький кодекс складається із 7 розділів, 31 глави та 324 статті.

РОЗДІЛ 1. ЗАГАЛЬНІ ПОЛОЖЕННЯ
Глава 1. ПРАВОВІ ЗАСАДИ ВЗАЄМОДІЇ СУБ'ЄКТІВ ПІДПРИЄМНИЦТВА ТА ДЕРЖАВИ
Глава 2. СУБ'ЄКТИ ПІДПРИЄМНИЦТВА ТА УМОВИ ЇХ ФУНКЦІОНУВАННЯ
Параграф 1. Загальні положення про суб'єктів підприємництва
Параграф 2. Суб'єкти індивідуального підприємництва
Параграф 3. Підприємництво юридичних осіб
Глава 3. ОБ'ЄДНАННЯ СУБ'ЄКТІВ ПІДПРИЄМНИЦТВА ТА УМОВИ ЇХ ФУНКЦІОНУВАННЯ
РОЗДІЛ 2. ВЗАЄМОДІЯ СУБ'ЄКТІВ ПІДПРИЄМНИЦТВА ТА ДЕРЖАВИ
Глава 4. УЧАСТЬ СУБ'ЄКТІВ ПІДПРИЄМНИЦТВА В НОРМОТВОРЧОСТІ
Глава 5. ДЕРЖАВНО-ПРИВАТНЕ ПАРТНЕРСТВО
Глава 6. СОЦІАЛЬНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ПІДПРИЄМНИЦТВА
Глава 7. ДЕРЖАВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ ПІДПРИЄМНИЦТВА
Глава 8. ДЕРЖАВНА ПІДТРИМКА ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМНИЦТВА
РОЗДІЛ 3. ФОРМИ І ЗАСОБИ ДЕРЖАВНОГО РЕГУЛЮВАННЯ ПІДПРИЄМНИЦТВА
Глава 9. ДОЗВОЛИ ТА ПОВІДОМЛЕННЯ
Глава 10. ТЕХНІЧНЕ РЕГУЛЮВАННЯ
Глава 11. ДЕРЖАВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ ЦІН І ТАРИФІВ
Глава 12. ОБОВ'ЯЗКОВЕ СТРАХУВАННЯ
Глава 13. ДЕРЖАВНИЙ КОНТРОЛЬ І НАГЛЯД
Параграф 1. Загальні положення про державний контроль і нагляд
Параграф 2. Порядок організації та проведення перевірок
Параграф 3. Контроль за дотриманням умов інвестиційних контрактів
РОЗДІЛ 4. ЕКОНОМІЧНА КОНКУРЕНЦІЯ
Глава 14. КОНКУРЕНЦІЯ
Глава 15. МОНОПОЛІСТИЧНА ДІЯЛЬНІСТЬ
Глава 16. НЕДОБРОСОВІСНА КОНКУРЕНЦІЯ
Глава 17. УЧАСТЬ ДЕРЖАВИ У ПІДПРИЄМНИЦЬКІЙ ДІЯЛЬНОСТІ
Глава 18. ЗАХИСТ КОНКУРЕНЦІЇ
Глава 19. ВЗАЄМОДІЯ АНТИМОНОПОЛЬНОГО ОРГАНУ З ПРАВООХОРОННИМИ ОРГАНАМИ РЕСПУБЛІКИ КАЗАХСТАН І АНТИМОНОПОЛЬНИМИ ОРГАНАМИ ІНШИХ ДЕРЖАВ
Глава 20. ВИЯВЛЕННЯ ПОРУШЕНЬ ЗАКОНОДАВСТВА РЕСПУБЛІКИ КАЗАХСТАН У СФЕРІ ЗАХИСТУ КОНКУРЕНЦІЇ
Глава 21. ПРИПИНЕННЯ ПОРУШЕНЬ ЗАКОНОДАВСТВА РЕСПУБЛІКИ КАЗАХСТАН У СФЕРІ ЗАХИСТУ КОНКУРЕНЦІЇ І ПЕРЕГЛЯД ВИМОГ АНТИМОНОПОЛЬНОГО ОРГАНУ
РОЗДІЛ 5. ОСНОВНІ НАПРЯМИ І ВИДИ ДЕРЖАВНОЇ ПІДТРИМКИ ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМНИЦТВА
Глава 22. ДЕРЖАВНА ПІДТРИМКА МАЛОГО І СЕРЕДНЬОГО ПІДПРИЄМНИЦТВА
Глава 23. ДЕРЖАВНА ПІДТРИМКА АГРОПРОМИСЛОВОГО КОМПЛЕКСУ ТА НЕСІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКОГО ВИДІВ ПІДПРИЄМНИЦЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ У СІЛЬСЬКОЇ МІСЦЕВОСТІ
Глава 24. ДЕРЖАВНА ПІДТРИМКА ІНДУСТРІАЛЬНО-ІННОВАЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
Параграф 1. Індустріально-інноваційна діяльність
Параграф 2. Індустріально-інноваційна система Республіки Казахстан
Параграф 3. Державна підтримка суб'єктів індустріально-інноваційної діяльності
Глава 25. ДЕРЖАВНА ПІДТРИМКА ІНВЕСТИЦІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
Параграф 1. Правовий режим інвестицій
Параграф 2. Державна підтримка інвестицій
Глава 26. СПЕЦІАЛЬНІ ЗАХИСНІ, АНТИДЕМПІНГОВІ ТА КОМПЕНСАЦІЙНІ ЗАХОДИ ЩОДО ТРЕТІХ КРАЇН
РОЗДІЛ 6. ФОРМИ І СПОСОБИ ЗАХИСТУ ПРАВ СУБ'ЄКТІВ ПІДПРИЄМНИЦТВА
Глава 27. ЗАХИСТ ПРАВ СУБ'ЄКТІВ ПІДПРИЄМНИЦТВА
Глава 28. УПОВНОВАЖЕНИЙ ІЗ ЗАХИСТУ ПРАВ ПІДПРИЄМЦІВ КАЗАХСТАНУ. ІНВЕСТИЦІЙНИЙ ОМБУДСМЕН
Параграф 1. Правовий статус Уповноваженого з захисту прав підприємців Казахстану
Параграф 2. Правовий статус інвестиційного омбудсмена
Глава 29. ОСКАРЖЕННЯ РІШЕНЬ, ДІЙ (БЕЗДІЯЛЬНОСТІ) ДЕРЖАВНИХ ОРГАНІВ ТА ПОСАДОВИХ ОСІБ
РОЗДІЛ 7. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА ПОРУШЕННЯ ЗАКОНОДАВСТВА РЕСПУБЛІКИ КАЗАХСТАН У СФЕРІ ПІДПРИЄМНИЦТВА. ПЕРЕХІДНІ ТА ЗАКЛЮЧНІ ПОЛОЖЕННЯ
Глава 30. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА ПОРУШЕННЯ ЗАКОНОДАВСТВА РЕСПУБЛІКИ КАЗАХСТАН У СФЕРІ ПІДПРИЄМНИЦТВА
Глава 31. ПЕРЕХІДНІ ТА ЗАКЛЮЧНІ ПОЛОЖЕННЯ

Примітки

Джерела
 Предпринимательский кодекс Республики Казахстан (официальное опубликование)
  Предпринимательский кодекс Республики Казахстан (с изменениями и дополнениями от 14.01.2016 г[.
 Обзор Предпринимательского Кодекса

Закони Казахстану
Кодекси
Жовтень 2015
Підприємства Казахстану


text:
The 1929 Mississippi State Teachers Yellow Jackets football team was an American football team that represented the Mississippi State Teachers College (now known as the University of Southern Mississippi) as an independent during the 1929 college football season. In their second year under head coach William B. Saunders, the team compiled a 2–6–1 record.

Schedule

References

Mississippi State Teachers
Southern Miss Golden Eagles football seasons
Mississippi State Teachers Yellow Jackets football


text:
There have been 51 women in the South Australian House of Assembly since its establishment in 1857. Women have had the right to vote and the right to stand as candidates since 1894.

In 1895, South Australian women became the first state in Australia, and some of the first in the world, to be given the right to vote and stand for election to Parliament. The following year at the 1896 election, the first women in Australia voted. Ironically, South Australia was the last state to elect a female representative, at the 1959 election, when Jessie Cooper and Joyce Steele were elected to the Parliament of South Australia for the Liberal and Country League (LCL). Molly Byrne was the first Labor woman in the House at the 1965 election.

Women have been continuously represented in the House since. Steele would also become the first female minister in 1968. Only two women have represented minor parties, these being Heather Southcott for the Democrats in 1982, and Karlene Maywald for the Nationals from 1997 to 2010. Liberal Isobel Redmond in 2009 became the first and only woman to lead a major party in South Australia when she became Leader of the Opposition. Labor's Lyn Breuer from 2010 to 2013 was the first and only female Speaker of the South Australian House of Assembly. South Australia has not had a female Premier or Treasurer.

List of women in the South Australian House of Assembly

Names in bold indicate women who have been appointed as Ministers and Parliamentary Secretaries during their time in Parliament. Names in italics indicate women who were first elected at a by-election. An asterisk (*) indicates that the member also served in the Legislative Council.

Timeline

See also

South Australia


text:
Dennis Clay Powell (born August 13, 1963), is an American former professional baseball pitcher, who played in Major League Baseball for the Los Angeles Dodgers, Seattle Mariners, and Milwaukee Brewers, in all or parts of eight seasons (–). Powell also played one season for the Kintetsu Buffaloes of Nippon Professional Baseball in .

As a big league hitter, Powell had three hits — all doubles — in 17 at bats (owing to the fact that he played mostly in the American League, during the designated hitter era), for a .176 batting average. The fact that all three of Powell's hits were two-baggers ties him with Earl Hersh and Verdo Elmore for the most hits in a major league career in which all the player's hits were doubles.

External links

Dennis Powell at Baseball Gauge
Dennis Powell at Pura Pelota (Venezuelan Professional Baseball League)

1963 births
Living people
African-American baseball players
Albuquerque Dukes players
American expatriate baseball players in Canada
American expatriate baseball players in Japan
American expatriate baseball players in Mexico
Baseball players from Georgia (U.S. state)
Calgary Cannons players
Denver Zephyrs players
Gulf Coast Dodgers players
Kintetsu Buffaloes players
Leones del Caracas players
American expatriate baseball players in Venezuela
Los Angeles Dodgers players
Major League Baseball pitchers
Mexican League baseball pitchers
Milwaukee Brewers players
Nashville Sounds players
Nippon Professional Baseball pitchers
People from Moultrie, Georgia
Piratas de Campeche players
Rochester Red Wings players
San Antonio Dodgers players
Seattle Mariners players
Sultanes de Monterrey players
Tiburones de La Guaira players
Vero Beach Dodgers players
21st-century African-American people
20th-century African-American sportspeople


text:
German submarine U-1232 was a Type IX U-boat of Nazi Germany's Kriegsmarine during World War II.

Design
German Type IXC/40 submarines were slightly larger than the original Type IXCs. U-1232 had a displacement of  when at the surface and  while submerged. The U-boat had a total length of , a pressure hull length of , a beam of , a height of , and a draught of . The submarine was powered by two MAN M 9 V 40/46 supercharged four-stroke, nine-cylinder diesel engines producing a total of  for use while surfaced, two Siemens-Schuckert 2 GU 345/34 double-acting electric motors producing a total of  for use while submerged. She had two shafts and two  propellers. The boat was capable of operating at depths of up to .

The submarine had a maximum surface speed of  and a maximum submerged speed of . When submerged, the boat could operate for  at ; when surfaced, she could travel  at . U-1232 was fitted with six  torpedo tubes (four fitted at the bow and two at the stern), 22 torpedoes, one  SK C/32 naval gun, 180 rounds, and a  Flak M42 as well as two twin  C/30 anti-aircraft guns. The boat had a complement of forty-eight.

Service history
She made one offensive patrol, from November 1944 until February 1945, to North America. On 14 January 1945, the boat torpedoed and sank three ships within 13 minutes near Halifax Harbour off the Atlantic coast of Canada. During this action she was damaged so severely that she was forced to return to base.

Fate
In May 1945 the British military captured U-1232 at Wesermünde, Germany. On 4 March 1946 the boat sank at  after she foundered whilst being towed to the scuttling grounds.

Summary of raiding history

References

Bibliography

External links

German Type IX submarines
World War II submarines of Germany
U-boats sunk in 1946
World War II shipwrecks in the Atlantic Ocean
U-boats commissioned in 1944
1943 ships
Ships built in Hamburg


text:
La finale del campionato mondiale di calcio 1958 fu l'incontro di calcio decisivo per l'assegnazione del campionato del mondo 1958.

Fu disputata il 29 giugno 1958 al Råsundastadion di Solna, presso Stoccolma, in Svezia e vide la vittoria del  sui padroni di casa con il risultato di 5-2.

Le squadre

Antefatti
In occasione dei mondiali del 1958 in Svezia, il Brasile fece la sua sesta apparizione alla massima manifestazione calcistica per nazionali.

Il palmares della Seleçao annoverava all'epoca appena tre edizioni del Campeonato Sudamericano de Football (precursore dell'odierna Copa América), tutte quante conquistate in edizioni casalinghe (1919, 1922 e 1949) e solo al termine di uno spareggio. Per fare un confronto, le altre due "grandi" del calcio sudamericano,  e , si erano già aggiudicate rispettivamente nove e undici edizioni del torneo continentale, e inoltre gli uruguagi avevano già vinto i Mondiali del 1930 e del 1950.

Ai Mondiali, il Brasile era stato eliminato al primo turno sia nel 1930 che nel 1934, e aveva conquistato il terzo posto nel Mondiale francese del 1938 dopo essere stato sconfitto in semifinale dall' futura vincitrice del torneo. Al mondiale casalingo 1950, pur partendo favorita, la Seleçao aveva subito forse la sconfitta più clamorosa e bruciante della propria storia, uscendo battuta contro l'Uruguay nella partita passata alla storia come Maracanazo. Infine, nel 1954, i brasiliani si erano dovuti arrendere nei quarti di finale alla favoritissima  di Puskás.

Dal canto proprio, il mondiale casalingo rappresentava per la Svezia la sua quarta partecipazione ai Mondiali. Nelle tre precedenti, aveva sempre superato il primo turno, giungendo ai quarti di finale nel 1934, al quarto posto nel 1938 e al terzo posto nel 1950. Il palmares degli scandinavi era arricchito dal bronzo conquistato ai Giochi Olimpici di Parigi nel 1924 e dall'oro ottenuto a Londra nel 1948, battendo in finale la .

Prima del mondiale del 1958, Brasile e Svezia si erano affrontate solo due volte, entrambe nella fase finale di un campionato mondiale di calcio: nel 1938, in occasione della finale per il terzo posto, il Brasile aveva prevalso per 4-2, mentre nel 1950, durante il girone finale del mondiale brasiliano, la Seleçao si era imposta con un pesante 7-1.

Il cammino verso la finale

Brasile

Il Brasile giunse al mondiale svedese dopo aver vinto il gruppo 1 dei gironi di qualificazione della zona CONMEBOL. A seguito del ritiro del , il girone della Seleçao si era trasformato in una sfida a due contro il , che dette non poco filo da torcere ai brasiliani: all'andata, a Lima, i verdeoro pareggiarono per 1-1, mentre al ritorno, a Rio de Janeiro, vinsero di misura per 1-0 e ottennero l'accesso alla fase finale del mondiale.

Nel 1958, la Seleçao era allenata dall'ex-tecnico del  Vicente Feola. Subentrato sulla panchina brasiliana a Osvaldo Brandão, l'allenatore di origini italiane convocò per il torneo iridato una rosa avente come punti di forza giocatori destinati a dominare il calcio mondiale per buona parte del successivo decennio. In porta, la Seleçao annoverava l'estremo difensore del  Gilmar, mentre la difesa era incentrata sui terzini Djalma Santos e Nílton Santos e sul capitano Bellini. Colonne portanti del centrocampo brasiliano erano Zito e Didi, ma era soprattutto l'attacco il reparto più temibile della selezione verdeoro, in quanto annoverava le velocissime ali Garrincha e Zagallo e le punte centrali Altafini "Mazola", Vavá e Pelé.

Onde evitare al Brasile un esito analogo a quello del 1950, Feola sottopose la squadra ad un impegnativo ritiro durato oltre tre mesi, con l'ausilio di un team di specialisti, incluso uno psicologo.

Al primo turno, il Brasile fu sorteggiato nell'ostico gruppo 4 contro ,  e .

L'8 giugno 1958 i brasiliani superarono l'Austria con un perentorio 3-0, grazie alla doppietta di Altafini e alla marcatura di Nilton Santos.

L'11 giugno, l'Inghilterra fermò però sullo 0-0 la Seleçao, che fu raggiunta in testa al girone dall'Unione Sovietica (vittoriosa per 2-0 sull'Austria).

Il 15 giugno, il Brasile affrontò i sovietici. Feola effettuò due rilevanti cambi rispetto alle formazioni delle prime due partite, schierando sulla fascia destra Garrincha e in attacco Pelé. Alla fine il Brasile vinse per 2-0, grazie alla doppietta di Vavá, e la vittoria consentì ai sudamericani di qualificarsi ai quarti di finale come primi classificati del girone.

Lì, essi affrontarono il , privo dell'infortunato John Charles. I Dragoni si rivelarono lo stesso un duro ostacolo, e i Brasiliani poterono accedere alle semifinali soltanto grazie alla marcatura al 60' di Pelé, al suo primo goal ai mondiali.

Qui i brasiliani dovettero vedersela con la  del goleador Just Fontaine (futuro capocannoniere del torneo con 13 goal, record assoluto nella storia dei mondiali). Dopo due minuti, Vavá portò in vantaggio il Brasile, ma già al 9' proprio Fontaine ristabilì la parità. Il Brasile dimostrò tuttavia la propria superiorità: al 39' Didi siglò il 2-1 per i sudamericani, che nel secondo tempo dilagarono grazie ad una tripletta di Pelé, a cui seguì l'ininfluente secondo goal dei transalpini realizzato da Piantoni. Il Brasile si qualificò così alla finale, e divenne la prima nazionale non europea ad approdare alla partita decisiva di un mondiale disputato nel Vecchio continente.

Svezia

Dal canto proprio, la Svezia era stata qualificata d'ufficio dalla FIFA alla fase finale del mondiale in quanto selezione del Paese organizzatore.

Gli scandinavi erano allenati dal 1946 dall'inglese George Raynor, che aveva collezionato esperienze sulle panchine della  (in coppia con Aldo Olivieri) e  (a fianco di Roberto Copernico).

La nazionale svedese annoverava cinque calciatori in forza a squadre italiane: i centrocampisti Liedholm (), capitano della nazionale, e Gustavsson (), e gli attaccanti Hamrin (), Selmosson (Lazio) e Skoglund (). Fulcri del centrocampo scandinavo erano la mezzala Gren (con un passato nel Milan, nella  e nel ) e Börjesson, che pur giocava nel modesto club di seconda divisione svedese del .

Circostanza piuttosto insolita per i mondiali di calcio, i padroni di casa erano sovente supportati durante le partite da una squadra di cheerleader. Inoltre, il pubblico svedese era solito scandire un coro ("Heja! Heja!") sotto la direzione di una persona che, scesa ai bordi del terreno di gioco, agitava una bandiera: alcune squadre avversarie si sarebbero lamentate di questa pratica, accusata di innervosire i propri calciatori.

La Svezia fu sorteggiata nel gruppo 3, contro ,  e . A causa della rivoluzione ungherese del 1956, i magiari vice-campioni del mondo in carica non schieravano più la formidabile Aranycsapat, mentre il Galles era guidato dal citato John Charles, che alla Juventus formava il celebre Trio Magico insieme a Omar Sívori e Giampiero Boniperti.

L'esordio avvenne l'8 giugno al Råsundastadion di Solna (che sarebbe stato teatro di quasi tutte le restanti partite della Svezia), e lì gli scandinavi superarono agevolmente il Messico, grazie alla doppietta di Simonsson e al goal su rigore di Liedholm.

Quattro giorni dopo i padroni di casa affrontarono l'Ungheria: una doppietta di Hamrin, tra primo e secondo tempo, portò avanti di due goal la Svezia, e nonostante il goal della bandiera al 77' dell'ungherese Tichy complicò le cose, la Svezia riuscì lo stesso a rintuzzare i tentativi degli avversari di pareggiare, conquistando la seconda vittoria e proiettandosi nettamente in testa al girone. Il 15 giugno fu sufficiente un pareggio per 0-0 contro il Galles per qualificarsi come prima classificata ai quarti di finale.

Qui gli svedesi si trovarono di fronte l'Unione Sovietica di Jašin e Netto, un avversario tanto temuto al punto che alcuni calciatori svedesi avevano preparato le valigie per lasciare il ritiro già prima della partita, rassegnati all'eliminazione. Dopo un primo tempo a reti inviolate, la selezione scandinava si portò in vantaggio ad inizio ripresa con Hamrin, resistendo per quasi tutto il resto della frazione agli attacchi dell'URSS. A due minuti dalla fine, Simonsson realizzò per i padroni di casa il 2-0 definitivo, che portò la Svezia alla semifinale.

Il 24 giugno, a Göteborg, i padroni di casa affrontarono la  campione in carica. I tedeschi si portarono in vantaggio al 24' con Schäfer, ma otto minuti dopo la Svezia pareggiò con Skoglund. Sul finale della partita si ersero a protagonisti Gren e Hamrin, che, rispettivamente all'81' e all'88, realizzarono le reti che qualificarono la Svezia alla sua prima finale mondiale di sempre.

Tabella riassuntiva del percorso
Note: In ogni risultato sottostante, il punteggio della finalista è menzionato per primo.

Prepartita
Il 27 giugno, due giorni prima della finale, fu effettuato il sorteggio delle maglie della finale, dato che entrambe le contendenti sfoggiavano come prima tenuta la casacca gialla con pantaloncini blu: sarebbe stata la Svezia a giocare con la prima divisa, mentre il Brasile avrebbe indossato la maglia di riserva azzurra con i pantaloncini bianchi.

L'arbitro designato dalla FIFA per la finale fu Maurice Guigue, secondo (e, ad oggi, ultimo) francese a dirigere il match decisivo per l'assegnazione del titolo dopo Georges Capdeville nel 1938.

Il Brasile ottenne dalla FIFA il divieto per la Svezia di impiegare, in occasione della finale, le cheerleader a bordo campo, poiché, secondo i sudamericani, avrebbero fornito un ingiusto vantaggio ai padroni di casa.

Descrizione della partita

Brasile e Svezia scesero in campo per l'appuntamento decisivo per l'assegnazione del titolo mondiale il 29 giugno 1958 alle ore 15:00, al Råsundastadion di Solna. La partita iniziò sotto la pioggia, peraltro come aveva sperato il CT svedese George Raynor, per rallentare le velocissime ali brasiliane.

L'avvio dei padroni di casa fu veemente: al 4' Liedholm, dopo aver dribblato due avversari, batté Gilmar con un diagonale destro, portando in vantaggio la Svezia.

La reazione brasiliana fu però fulminea. Al 9', dopo una rapida progressione sulla fascia destra, Garrincha crossò in rasoterra il pallone nell'area svedese. La palla fu toccata da Pelé per Vavá, che la insaccò alle spalle dell'estremo difensore avversario Svensson segnando il gol del pareggio dopo uno svantaggio durato solo 5 minuti.

Non perdendosi d'animo, la Svezia perseverò nel proprio gioco e, nonostante un palo di Pelé, mantenne in parità il risultato fino al 32'. Qui, al termine di un'azione praticamente identica a quella del primo goal brasiliano, Garrincha, da destra, servì nuovamente Vavá, che siglò la rete del 2-1 per i sudamericani, punteggio con cui si chiuse la prima frazione di gioco.

Nel secondo tempo, salì in cattedra la classe del giovanissimo Pelé. Al 55', il futuro O Rei realizzò uno dei goal più belli nella storia del calcio: ricevuto un assist nell'area svedese, stoppò di petto la palla, eseguì un pallonetto (poi definito "sombrero" dalla stampa) per saltare l'accorrente Gustavsson e riprese la sfera al volo battendo Svensson.

Garrincha sfiorò il goal con un tiro deviato in angolo in prossimità dell'incrocio dei pali da Svensson, ma la quarta marcatura del Brasile era solo rimandata: al 68' Zagallo, dopo aver battuto un calcio d'angolo, intervenne sulla ribattuta della difesa svedese, trafiggendo la porta avversaria con un rasoterra diagonale sinistro.

Ormai rassegnata alla sconfitta, la Svezia riuscì ad andare in goal all'80' con Simonsson, ma al 90', Pelé realizzò di testa la quinta rete dei brasiliani.

Tabellino

Il dopopartita

Il Brasile riuscì finalmente a far suo il mondiale, superando il dramma vissuto otto anni prima in occasione del Maracanazo e divenendo la prima nazionale a vincere un mondiale al di fuori del proprio continente (impresa poi ripetuta dallo stesso Brasile ai mondiali nippo-coreani del 2002, e riuscita alla  in Sudafrica nel 2010, alla  in Brasile nel 2014 e all' in Qatar nel 2022).

Al termine della partita, i calciatori verdeoro effettuarono un giro d'onore a bordo campo con un'enorme bandiera svedese, ricevendo un nutrito e sportivo applauso da parte del pubblico di casa.

La finale del 1958 stabilì alcuni record tutt'oggi resistenti. Anzitutto, fu la finale del campionato del mondo con il maggior numero di reti segnate (7), l'unica in cui una squadra sia riuscita a segnare 5 goal e quella in cui la vincitrice si sia imposta con lo scarto più grande (3 goal), insieme alle finali del 1970 (- 4-1) e del 1998 (- 3-0).

Ulteriori record furono quello del marcatore più giovane e del marcatore più anziano in una finale di Coppa del Mondo, rispettivamente stabiliti da Pelé (17 anni e 249 giorni) e da Liedholm (35 anni e 263 giorni).

Filmografia
 Pelé, film statunitense del 2016, diretto da Jeff e Michael Zimbalist.

Note

Altri progetti

Campionato mondiale di calcio 1958
Competizioni sportive a Solna
1958
Nazionali di calcio del Brasile
Nazionali di calcio della Svezia


text:
Santa Maria de Fontcoberta és l'antiga església parroquial, romànica, del poble de Fontcoberta, a la comuna rossellonesa de Queixàs. Està situada al nord del poble de Fontcoberta, per damunt seu, en una carena que domina la vall, en el vessant meridional del Puig de Boc.

Història
La primera referència d'aquesta església és del 942, en un document de permuta d'un alou.

Arquitectura
És un temple preromànic, de nau única i capçalera restangular. Fou retocat en època romànica i en els segles posteriors, però no va ser excessivament retocada. La porta és a la façana de migdia, i és de factura romànica, del , tot i que l'arc triomfal va ser modificat. La coberta de la nau és de fusta. Hi ha un campanar d'espadanya damunt de la façana de ponent.

Bibliografia

Referències

Esglésies romàniques de Queixàs


text:
Victor Atanasie Stănculescu (Tecuci, 10 de mayo de 1928-Ghermănești, 19 de junio de 2016) fue un general rumano durante la era comunista. Jugó un papel importante en el derrocamiento de la dictadura por negarse a obedecer órdenes del dictador Nicolae Ceauşescu durante la Revolución rumana de 1989. Su inacción permitió a los ciudadanos manifestarse en la capital, Bucarest, contra el  gobierno para tomar control. Adicionalmente, como militar, el 25 de diciembre de 1989, Stanculescu organizó el juicio y ejecución de  Ceauşescu y su esposa Elena Ceauşescu.

Biografía
Victor Atanasie Stănculescu nació el 10 de mayo de 1928 en la ciudad de Tecuci (condado de Galați). Trabajó como brigadier en el sitio nacional en Bumbești - Livezeni, donde se convirtió en instructor del sitio y luego en instructor de salud del sitio. Asistió a la Escuela Militar de Oficiales de Artillería en Sibiu (graduado el 30 de diciembre de 1949), luego a la Facultad de Artillería en la Academia Militar "I.V. Stalin" en Bucarest (graduado en 1952) y más tarde a un curso de posgrado en la Academia de Estudios Económicos de la misma ciudad.

Después de graduarse de la Escuela de Oficiales, fue ascendido al rango de teniente y asignado al Centro de Entrenamiento de Artillería "Mihai Bravu". Luego asistió a la Academia Militar, siendo colega del futuro general Vasile Milea y el 23 de agosto de 1952 fue ascendido al grado de teniente mayor. Siguió una brillante carrera militar. El 5 de septiembre de 1952, dos semanas después de su anterior ascenso, fue ascendido al rango de capitán.

Solicitó la afiliación al Partido Comunista Rumano (PCR) el 22 de diciembre de 1954, en una solicitud enviada a la Organización Básica de UM 04348 en Timisoara, motivando la necesidad de su ingreso en el partido: "Hoy, cuando la reacción internacional busca por todos los medios atacar a los países socialistas, podré luchar más fuerte para fortalecer la capacidad de defensa de nuestro país". Sus críticas eran que no tenía actividad práctica y que era laxo. Para compensar estas deficiencias, tomó cursos de formación política en la Universidad Vespertina del Marxismo-Leninismo. Fue admitido en el PCR en marzo de 1957.

Fue asignado en 1952 al puesto de Jefe de Estado Mayor del 38º Cuerpo de Artillería del Ejército en Timișoara (1952-1955). Desempeñará entonces las funciones de jefe de departamento en el Estado Mayor, jefe de departamento y luego subjefe del Estado Mayor y jefe del Departamento de Organización, Movilización, Planificación y Dotación del Estado Mayor. En 1955 fue ascendido al grado de mayor y luego en 1960 al grado de coronel.

En 1968, durante la invasión de Checoslovaquia, fue ascendido al rango de general de división. Destacado por sus conocimientos económicos, es designado para dirigir la Dirección Económica del Ministerio de la Defensa Nacional. Luego se desempeñó como Viceministro (1981-1986) y luego como Viceprimer Ministro (1986-1989) de la Defensa Nacional.

Rol en la revolución de 1989
El 17 de diciembre de 1989, habiendo servido como Viceministro de Defensa Nacional, Vasile Milea lo envió a Timisoara para reprimir la revolución. Ceausescu estaba muy satisfecho con su trabajo, ya que lo nombró único comandante militar de Timisoara. Al regresar a Bucarest en la noche del 21 al 22 de diciembre, se dirigió al Hospital Militar de Bucarest, donde discretamente le pidió al comandante del hospital, un buen amigo suyo, que le pusiera una pierna enyesada, para evadir la participación en la represión de la revolución. Sin embargo, compareció ante el Comité Central del PCR, a instancias de Nicolae Ceaușescu, y fue designado por este Ministro de Defensa Nacional en lugar de Vasile Milea, quien se suicidó (¿?) alrededor de las 9.30 de la mañana del 22 de diciembre.

Después de la evacuación de los Ceausescu del edificio del CC el 22 de diciembre de 1989, el general Victor Stanculescu se puso del lado de la revolución y envió por teléfono, a las 13:30, la Orden número 38 que decía lo siguiente: "Las unidades militares en todo el país se están retirando a los cuarteles, en orden y en calma, sin ser provocadas, desarmadas o dispersadas. Las unidades militares que se empeñan frente a las sedes de los comités de condados del partido calmarán los ánimos, sin disparar, luego se retirarán a los cuarteles, y las unidades se organizarán para defender los cuarteles y todos los objetivos militares."

También asumió el liderazgo del ejército rumano, quitándolo de las órdenes del comandante supremo restante de las fuerzas armadas, Nicolae Ceaușescu. Al mismo tiempo, dio la siguiente orden número 39 al Ejército: "Solo se cumplirán las órdenes recibidas del Ministro de la Defensa Nacional. Para establecer las prioridades de seguridad, los mandos militares deben ponerse de acuerdo con las autoridades locales y deben llevar un brazalete tricolor en el brazo izquierdo."

El general Victor Stănculescu se convirtió en miembro del Consejo del Frente de Salvación Nacional y tuvo uno de los roles principales en la organización del juicio de los Ceausescu y su ejecución el 25 de diciembre de 1989, participando en el juicio como delegado del FSN, junto con Gelu Voican-Voiculescu y Virgil Măgureanu.

Acusación y muerte
En 2008 Stănculescu y otro general, el exministro del Interior, Mihai Chițac, fueron acusados de homicidio involuntario agravado por la Corte Suprema de Rumania por la muerte a balazos de manifestantes pro-democracia en Timişoara, durante la Revolución de 1989. Fue sentenciado a 15 años de cárcel, pero fue liberado en 2014.

Murió en 2016, en Ghermănești, a los 88 años de edad.

Referencias

Ministros de defensa de Rumania
Militares de Rumania
Comunistas de Rumania
Revolucionarios de Rumania


text:
A Question of Modesty è un cortometraggio muto del 1911 diretto da Arthur Hotaling e prodotto dalla Lubin.

Trama

Produzione
Il film fu prodotto dalla Lubin Manufacturing Company.

Distribuzione
Distribuito dalla General Film Company, il film - un cortometraggio di 180 metri - uscì nelle sale statunitensi il 7 settembre 1911. Nelle proiezioni, veniva programmato con il sistema dello split reel, accorpato in un'unica bobina con un altro cortometraggio prodotto dalla Lubin, la commedia Pardon Me.

Note

Voci correlate
Filmografia della Lubin Manufacturing Company

Collegamenti esterni

Cortometraggi commedia


text:
Biografia
Spinetta II Malaspina era figlio del marchese di Fosdinovo Galeotto I Malaspina (1355-1367), nipote di Spinetta Malaspina, Signore di Fosdinovo (1340-1352). Alla morte del padre, lui e i suoi fratelli Gabriele e Leonardo Malaspina, furono allevati dalla madre Argentina Grimaldi, nobildonna genovese già vedova del marchese Morello Malaspina di Giovagallo.
In nome dei suoi figli, promosse una causa davanti all'Imperatore Carlo IV nei confronti dei parenti che, approfittando della morte di Galeotto, avevano spogliato la sua famiglia di terre e castelli. L'imperatore, in data 18 aprile 1369, diede seguito all'appello di Argentina nominando tre dottori e un avvocato della Curia romana perché risolvessero la controversia.

Ritornati in possesso dei territori aviti, i figli Gabriele, Spinetta e Leonardo rimasero sotto la tutela di Argentina fino a quando non raggiunsero un'età che permettesse loro di governare.
Di questi si distinsero in particolare Spinetta e Leonardo, che furono nominati cavalieri in occasione della successione di Antonio e Bartolomeo II della Scala alla signoria di Verona nel 1375. I due fratelli si stabilirono in Verona fino al 1381, anno in cui Antonio della Scala fece uccidere il fratello Bartolomeo, addebitando poi l'omicidio a diversi cortigiani tra cui, appunto, i due Malaspina. Spinetta, messo al bando da Verona insieme al fratello, divenne capitano di ventura combattendo sotto diversi eserciti, tra cui quello del duca Gian Galeazzo Visconti.

Dal 1367, intanto, almeno formalmente aveva detenuto il titolo di Marchese di Fosdinovo il fratello primogenito Gabriele I Malaspina, il cui Marchesato è enigmaticamente avvolto nella nebbia. Alla sua morte, avvenuta senza legittimi eredi nel 1390, Spinetta fece ritorno a Fosdinovo per occuparsi dei suoi interessi e per definire con il fratello Leonardo la suddivisione del feudo, che peraltro era tornato ad includere i domini precedentemente assegnati allo zio Guglielmo, poiché la sua progenie risultava estinta già nel 1374. L'intesa si raggiunse nel 1393, anno in cui i rimanenti figli di Galeotto si spartirono il territorio conquistato dal prozio.
A Spinetta II Malaspina, già duca di Gravina in Puglia per essersi distinto al servizio degli Angiò (ottenendo così da Carlo III l'investitura, per sé e i suoi eredi, di tale titolo) dal 25 marzo 1385 ed omonimo di Spinetta il Grande (il numero romano non dovrebbe esserci, visto che il primo Spinetta non fu mai Marchese, ma venne posto per una questione di rispetto e reverenza nei suoi confronti), andò il Feudo di Fosdinovo (comprensivo di Fosdinovo, Marciaso, Tendola, Posterla, Colla, villa di Bardine inferiore, San Terenzo, Giucano (allora chiamato Zuccano), Pompilio, Cecina, Castelnuovo, Vallecchia, Gorasco e altri villaggi minori) e dunque anche il titolo di Marchese di Fosdinovo, mentre a Leonardo I Malaspina (1393-1403) andò il Feudo di Castel dell'Aquila (Gragnola), che comprendeva Viano, Casola, Gassano, Tenerano, Isolano, Monzone, Vinca, Equi, Ajola, Monte de' Bianchi, Ugliano, Montefiore, Argigliano, Codiponte di Cassano, Cortila, Prato-Alebbio, Sercognano, Colognole, i possessi detenuti in Migliarina (distretto di Genova, diocesi Lunense), nonché i beni posti nel territorio di Massa e Montignoso.

Da Spinetta trae dunque definitivamente origine il casato di Fosdinovo, mentre da Leonardo prende avvio il casato del marchesi di Castel dell'Aquila. La scissione tra le due casate si ricomporrà una prima volta già nella seconda metà del XV secolo, ma solo per poco tempo. Solo nel 1644, Gragnola tornerà a lungo sotto la giurisdizione di Fosdinovo, per restarvi fino agli anni '80 del XX secolo.

Discendenza
Sposò Giovanna Gambacorti e, in seconde nozze, dopo l'agosto 1390, Margherita Barbiano dei Conti di Cunio, che resse il marchesato nei primi anni successivi alla morte del marito, per la tenera età dei figli. Ebbe due figli:
 Gabriele Malaspina (...-1405), morto ancora giovane, nel periodo di reggenza della madre
 Antonio Alberico I Malaspina (...-9 aprile 1445), quarto marchese di Fosdinovo (1398-1445) e Signore di Massa (1442-1445)

Note

Bibliografia

Collegamenti esterni

S
Marchesi di Fosdinovo


text:
Хвостово — деревня в Дмитровском районе Московской области, в составе сельского поселения Синьковское. Население —  чел. (). До 2006 года Хвостово входило в состав Бунятинского сельского округа.

Расположение
Деревня расположена в западной части района, примерно в 15 км к западу от Дмитрова, на безымянном левом притоке реки Яхромы, высота центра над уровнем моря 147 м. Ближайшие населённые пункты — Шульгино на западе, Синьково на востоке и Поповское на юго-востоке. У северной окраины деревни проходит автодорога  (Московское большое кольцо).

Население

Примечания

Ссылки
 Администрация сельского поселения Синьковское.
 Сельское поселение Синьковское. Авторский проект Игоря Нечаева
 Карта Дмитровского района.

Населённые пункты Дмитровского городского округа


text:
Міффлін () — місто () в США, в окрузі Айова штату Вісконсин. Населення — 585 осіб (2010).

Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкало 585 осіб у 211 домогосподарстві у складі 172 родин. Було 233 помешкання

Расовий склад населення:

До двох чи більше рас належало 0,7 %. Частка іспаномовних становила 1,7 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 26,2 % — особи молодші 18 років, 61,5 % — особи у віці 18—64 років, 12,3 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 43,6 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 103,1 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 108,7 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив  долар США (медіана — ), а середній дохід на одну сім'ю —  доларів (медіана — ). Медіана доходів становила  доларів для чоловіків та  доларів для жінок. За межею бідності перебувало 10,6 % осіб, у тому числі 20,4 % дітей у віці до 18 років та 0,0 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 256 осіб. Основні галузі зайнятості: сільське господарство, лісництво, риболовля — 23,8 %, освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 19,5 %, роздрібна торгівля — 16,0 %, виробництво — 13,7 %.

Примітки

Джерела

Містечка Вісконсину
Населені пункти округу Айова (Вісконсин)


text:
Henriette Johanna Cornelia Maria Barones van Lynden-Leijten (9 October 1950, Gilze en Rijen – 5 November 2010, Sint Oedenrode) was a Dutch diplomat.

Baroness Van Lynden-Leijten was Dutch ambassador to Bulgaria from 2001 to 2005 and ambassador to the Vatican from 2009 to 2010. She died of cancer in 2010, aged 60.

References

1950 births
2010 deaths
Dutch women diplomats
Dutch women ambassadors
Ambassadors of the Netherlands to Bulgaria
Ambassadors of the Netherlands to the Holy See
Baronesses of the Netherlands
Deaths from cancer in the Netherlands
People from Gilze en Rijen


text:
The Qigu Formation is a Late Jurassic (Oxfordian) geologic formation in the Southern Junggar Basin in China. Indeterminate Dinosaur remains are among the fossils that have been recovered from the formation, including theropod teeth and a fibula. a stegosaur dorsal vertebra and a Eusauropod tooth. Xinjiangtitan was erroneously thought to be from this formation, but it is actually from the older Qiketai Formation, which is in a different basin. The term "Qigu Formation" is also used to sediments of equivalent age in the Turpan Basin, but this might better be treated as a separate formation. It is laterally equivalent to the Shishugou Formation.

Fossil content
The mass accumulation of Jurassic freshwater turtle fossils belonging to the genus Annemys, discovered in 2009 at a site nicknamed "Mesa Chelonia" in Shanshan County, Xinjiang is thought to likely belong to the Qigu Formation, though it belongs to the strata of the Turpan Basin. Remains of indeterminate dinosaurs, including ankylosaurs, metriacanthosaurids, and dromaeosaurids are known from the formation.

The remains of indeterminate rhamphorhynchid pterosaurs have been recovered from the formation. Among others, the following fossils have been found in the formation:

See also
 List of dinosaur-bearing rock formations
 List of pterosaur-bearing stratigraphic units

References

Bibliography

Geologic formations of China
Jurassic System of Asia
Oxfordian Stage
Jurassic China
Siltstone formations
Sandstone formations
Alluvial deposits
Fluvial deposits
Lacustrine deposits
Paleontology in Xinjiang
Formations


text:
Das Amtsgericht Bieber war ein preußisches Amtsgericht mit Sitz in Bieber.

Vorgeschichte
In Kurhessen erfolgte 1821 die Trennung der Rechtsprechung von der Verwaltung und für die Rechtsprechung wurden Justizämter, darunter das Justizamt Bieber, eingerichtet. Es war dem Obergericht für die Provinz Hanau zugeordnet.

Geschichte
Mit der Annexion Kurhessens durch Preußen 1866 wurden in der neuen Provinz Hessen-Nassau Amtsgerichte eingerichtet. Das Justizamt Bieber wurde entsprechend in das Amtsgericht Bieber umgewandelt. Es war dem Kreisgericht Hanau zugeordnet.

Mit der Einführung der Reichsjustizgesetze entstanden 1879 reichsweit einheitlich Amtsgerichte. Das Amtsgericht Bieber behielt damit seinen Namen und erhielt die neuen Funktionen. Es war nun eines der 22 Amtsgerichte im Bezirk des Landgerichtes Hanau.

Am Gericht bestand eine Richterstelle. Es war damit ein kleines Amtsgericht im Landgerichtsbezirk.

Sein Gerichtsbezirk umfasste aus dem Kreis Gelnhausen die Gemeindebezirke Bieber, Breitenborn und Lützel, Büchelbach und Gassen, Flörsbach, Kempfenbrunn, Lanzingen, Lohrhaupten, Mosborn, Röhrig und Rosbach und die Gutsbezirke Oberförsterei Bieber und Oberförsterei Flörsbach

In der Weltwirtschaftskrise wurden 60 Amtsgerichte als Folge von Sparverordnungen aufgehoben. Mit der Verordnung über die Aufhebung von Amtsgerichten vom 30. Juli 1932 wurde das Amtsgericht Bieber zum 30. September 1932 aufgehoben und sein Sprengel dem Amtsgericht Gelnhausen zugeordnet.

Gebäude
Das Amtsgericht nutzte das 1866 erbaute Amtsgerichtsgebäude (Am Pflaster 3/5). Das ehemalige Amtsgericht mit Gefängnis (Forstamt) und Kriegerdenkmal steht heute als Kulturdenkmal unter Denkmalschutz.

Siehe auch
 Liste der Gerichte im Kurfürstentum Hessen
 Liste historischer Gerichte im Bundesland Hessen

Einzelnachweise

Bieber
Biebergemünd
Gegründet 1867
Aufgelöst 1932
Organisation (Main-Kinzig-Kreis)
Geschichte (Main-Kinzig-Kreis)