text:
Казахстанско-киргизские отношения — двусторонние дипломатические отношения между Казахстаном и Киргизией. Дипломатические отношения были установлены 27 августа 1992 года. Казахстан имеет посольство в Бишкеке, Киргизия — в Астане.

Обе эти страны являются полноправными членами Содружества Независимых Государств (СНГ), Организации Экономического Сотрудничества (ОЭС) и Организации по Безопасности и Сотрудничеству в Европе (ОБСЕ).
По итогам 2012 года Казахстан стал третьим (после России и Китая) торговым партнером Киргизии: на Астану пришлось 12,7 процентов внешнего товарооборота Бишкека.

Политические отношения
В политическом диалоге между двумя странами нет противоречий по основным вопросам двусторонних отношений и международной политики. Переговоры на высшем уровне проводятся на регулярной основе. Критическую важность дружественных отношений двух стран неоднократно подчеркивал Первый Президент Республики Казахстан Нурсултан Назарбаев. В 2016 году в ходе встречи Назарбаева с министром иностранных дел Киргизии Эрланом Абдылдаевым он отметил: «Ваша страна является нашим ближайшим соседом и партнёром. Между нами не должно существовать никаких нерешённых вопросов, отношения должны быть образцовыми. Учитывая непростую экономическую и политическую обстановку в мире, нам необходимо быть вместе».

За годы независимости двух стран было подписано более 160 киргизско-казахстанских межгосударственных, межправительственных и межведомственных соглашений, наиболее значимыми из которых являются Договор о вечной дружбе от 8 апреля 1997 года и Договор о союзнических отношениях от 25 декабря 2003 года. Казахстан и Киргизия тесно взаимодействуют в рамках ООН, СНГ, ОДКБ, ЕАЭС, ШОС, ОБСЕ.

После апрельской революции в Киргизии 2010 года Нурсултан Назарбаев одним из первых глав государств направил в Киргизию заместителя председателя Мажилиса Парламента Казахстана — специального посланника ОБСЕ Жаныбека Карибжанова. Затем с официальным визитом Киргизию посетили председатель ОБСЕ, государственный секретарь — министр иностранных дел Казахстана Канат Саудабаев, первый заместитель премьер-министра Умирзак Шукеев и другие лица.
В том же году Казахстан посетили президент Переходного периода Киргизии Роза Отунбаева, первый заместитель председателя временного правительства Алмазбек Атамбаев, министр финансов Чоробек Имашев и другие.

Государственный визит президента Казахстана Нурсултана Назарбаева в Киргизию впервые в истории отношений двух государств состоялся 22 августа 2012 года в год двадцатилетия установления дипломатических отношений. В Бишкеке президенты подписали Юбилейную декларацию об углублении стратегического партнёрства и союзнических отношений. В 2013 году президент Казахстана Назарбаев дважды был в Бишкеке на саммитах ОДКБ (28 мая) и ШОС (13 сентября).

7 ноября 2014 года состоялся государственный визит президента Киргизии Алмазбека Атамбаева в Казахстан. В Астане состоялись переговоры Алмазбека Атамбаева и Нурсултана Назарбаева.

25-26 декабря 2017 года состоялся официальный визит президента Киргизии Сооронбая Жээнбекова в Казахстан. По итогам Жээнбековым и Назарбаевым были подписаны Договор о демаркации кыргызско-казахской государственной границы и Совместное заявления Глав двух государств, План мероприятий. Также было подписано Соглашение о режиме кыргызско-казахской государственной границы руководителями пограничных служб двух государств. В марте 2018 года в Астане на рабочей встрече глав государств Центральной Азии Назарбаев поблагодарил коллег и отметил вклад президента Киргизии Сооронбая Жээнбекова в активизации контактов с соседями для решения «застарелых вопросов и проблем».

29 мая 2019 года состоялся рабочий визит Жээнбекова в Казахстан для участия в заседании Высшего Межгосударственного Совета ЕАЭС. Во время визита состоялась его встреча с президентом Казахстана Касым-Жомартом Токаевым. Жээнбеков поздравил Токаева с избранием на должность президента Казахстана, были обсуждены перспективы сотрудничества. Также в рамках визита Жээнбеков встретился с первым президентом Казахстана Нурсултаном Назарбаевым и выразил признательность за его личный вклад в развитие и укрепление братских отношений между двумя странами и народами.

В то же время у стран имеются нерешённые до конца вопросы в отношении трансграничных рек. С 2000 года действует межправительственное соглашение об использовании водохозяйственных сооружений на реках Чу (Шу) и Талас, по заявлениям Казахстана периодически не соблюдаются графики подачи воды.

В собственности Казахстана находятся несколько пансионатов на киргизском курорте Иссык-Куль. В 2003 году было заключено соглашение, согласно которому Бишкек признал права Астаны на казахстанскую недвижимость в Киргизии.

Экономические отношения
С 12 августа 2015 года Кыргызстан стал полноправным членом Евразийского экономического союза наряду с Казахстаном, Россией, Беларусью и Арменией. Таможенный контроль на границе Кыргызстана с странами ЕАЭС был отменен. В тот же день на таможенных постах кыргызско-казахстанского участка границы состоялась официальная церемония отмены таможенного контроля товаров и транспортных средств с участием Президентов двух стран.

Кыргызстан — второй по значимости партнёр Казахстана в ЕАЭС. Торговые отношения с Кыргызстаном ведутся в пользу Казахстана, так как объёмы экспорта существенно превосходят импорт. От торгового партнёрства ЕАЭС выигрывает Казахстан — экспорт почти в 2 раза превышает сумму импорта. Кыргызстан в Казахстан поставляет электроэнергию, молочные продукты, овощи и фрукты, живой КРС, швейные изделия, стекло и др. Из Казахстана в Кыргызстан завозятся: нефть и нефтепродукты из битуминозных пород (кроме сырых), пшеница, уголь, мука пшеничная, масло растительное, неорганические химические вещества, минеральное сырье, плоский прокат из железа, нержавеющей стали и др.. Вступление Кыргызстана в ЕАЭС, способствовало появлению и продаже на казахстанском рынке киргизских товаров имеющих цену значительно меньшую, чем аналогичные товары произведенные в самом Казахстане.

С 10 октября 2017 года Казахстаном усилен пограничный контроль, что привело к километровым заторам на пунктах пропуска на границе. Больше всего пострадали водители большегрузных машин со скоропортящимися продуктами на борту. Усиление погранконтроля объяснялось проведением плановой операцией по усиленному таможенному, транспортному, фитосанитарному и ветеринарному контролю, борьбой с контрабандой из Кыргызстана. Бишкек, в свою очередь, считает, что казахстанская сторона создает «искусственные барьеры».

17 октября 2017 года Министерство экономики Кыргызстана обратилось в Евразийскую экономическую комиссию, отметив, что казахстанской стороной не соблюдаются нормы права Евразийского экономического союза (ЕАЭС).

18 октября 2017 года во время встречи с правительственной делегацией Кыргызстана, Казахстаном был предложен выход из сложившейся на границе ситуации — заключавшийся в установлении единых стоимостных индикаторов, чтобы товар в Кыргызстане и Казахстане был по одной цене, и тогда никакого нарушения не будет.

Казахстанско-киргизская граница

Протяженность совместной границы составляет примерно 1241 км. Хотя соглашение о границе было подписано еще в 2001 году, Казахстан его ратифицировал в 2003 году, а Киргизия — в 2008 году. Договоренность вызвала выступления жителей пограничных киргизских поселений, которые в 2002 году устроили массовые марши протеста, закончившиеся столкновениями с властями и милицией (в том числе и с человеческими жертвами). Спорные участки в урочище Каркыра были разделены этим соглашением (625 га — Казахстану, 1136,6 га — Киргизии), но в 2013 году местные жители вышли на акцию протеста против передачи земли Астане и перекрыли канал, снабжающий водой пограничные районы Казахстана (конфликт был улажен путём переговоров премьер-министров двух стран).

История казахско-киргизских отношений
Казахско-кыргызские отношения (XVI—XVII вв.) — политические связи между народами. Сформировались в процессе борьбы казахов против Моголистана и калмыков. Эти взаимоотношения особенно окрепли при Тахир-хане. По данным восточных авторов, в 1525—1526 годы в связи с осложнением политической обстановки внутри казахского общества, Тахир вынужден был уехать в Моголистан. В это время к нему присоединилась большая группа кыргызов. Опасаясь объединенных сил казахов и кыргызов, правитель Моголистана султан Рашид отступил из Кошкара в местность Атбасы. В сражении с объединенными силами казахов и кыргызов, вблизи Иссык-куля он погиб. Политический военной союз казахов и кыргызов сохранял свою силу и период правления Акназара. В борьбе Акназара против правителя Моголистана Абд ал-Латиф султана кыргызы оказывали ему военную помощь. Объединенные силы казахов и кыргызов одержали победу над войском Абд ал-Латифа и взяли его в плен. Борьба за земли Жетысу между Моголистаном и Казахским ханством не прекращалась и в период правления Есим-хана. В этой борьбе его поддержали кыргызские правители. Несколько кыргызских родов перешли в его подчинение. Казахско-кыргызские политические связи при Есим-хане получили дальнейшее развитие при Тауке-хане. Значит, часть кыргызов признала свою зависимость от Тауке-хана, который осуществлял правление через кыргызского бия Кокыма.

Послы Казахстана в Киргизии

Послы Киргизии в Казахстане

См. также
 Казахи в Киргизии
 Киргизы в Казахстане

Литература
 Материалы по истории казахских ханств XV—XVIII в., Л., 1969;
 Атыгаев Н., Некоторые аспекты противостояния казахов и кыргызов Могольскому государству в середине XVI в. // Отан тарихы, 2001, № 1.

Ссылки
 Посольство Казахстана в Киргизии
 Конфликт между Астаной и Бишкеком набирает обороты: «Не будьте посмешищем» // 10 октября 2017

Примечания

Казахстан
Киргизия


text:
Die Hexenprozesse von Pendle fanden 1612 statt und gehören zu den bekanntesten und am besten dokumentierten in der englischen Geschichte.

Die zwölf Angeklagten, die in der Gegend um den Pendle Hill in der Grafschaft Lancashire lebten, wurden der Ausführung von zehn Morden beschuldigt. Eine Person starb in der Haft, den anderen – neun Frauen und zwei Männern – wurde in Lancaster und einer Angeklagten am 27. Juli 1612 in York der Prozess gemacht. Das Assisengericht in Lancaster vom 18./19. August 1612 verhandelte dabei mehrere Hexenprozesse, welche heute als Hexenprozesse von Lancashire bekannt sind. Zehn der Angeklagten aus Pendle Hill wurden für schuldig befunden und am Strang hingerichtet, eine Person freigesprochen.

Die Anzahl der verhängten Todesstrafen sowie die offizielle Publikation der Prozesse durch den Gerichtsschreiber Thomas Potts unter dem Titel The Wonderfull Discoverie of Witches in the Countie of Lancaster waren ungewöhnlich für das damalige England, wo es nur zu vereinzelten Ausbrüchen von Hexenverfolgung kam, der insgesamt ungefähr 500 Menschen zum Opfer fielen.

James William Harrison Ainsworth thematisierte die Hexenprozesse von Pendle in seinem 1848 erschienenen Roman The Lancashire Witches. Im Kriminalroman Der Fluch von Pendle Hill: Ein Fall für Frey & McGray (2016) von Oscar de Muriel werden im Handlungsstrang Bezüge zu den Hexenprozessen von Pendle hergestellt.

Einzelnachweise

Rechtsgeschichte der Frühen Neuzeit (England und Wales)
Ereignis 1612
Pendle
Pendle

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
San Felice sul Panaro (Sanfeliciano: ) is a comune (municipality) in the province of Modena in the Italian region Emilia-Romagna, located about  northwest of Bologna and about  northeast of Modena.

San Felice sul Panaro since Roman times has been an important center of the central Po valley in northern Italy. The main activity was farming until the development of agriculture related industries during the 20th century.

2012 earthquakes
The region was struck by a two earthquakes in May 2012. The first earthquake, with a magnitude of 6.0, occurred on May 20, 2012. Although no residents of San Felice sul Panaro were reported to have died, the town's Rocca Estense castle was severely damaged by the quake.

A 5.8 magnitude earthquake struck the region On May 29, 2012, killing at least 17 people and collapsing churches and factories. About 200 people were injured 14,000 people were left homeless. At least three of the deaths occurred in San Felice sul Panaro when the roof of a machine shop collapsed on workers.

References

External links
 Images of San Felice sul Panaro, with detailed informations.
  Movie on the "Rocca Estense", the castle of San Felice sul Panaro

Cities and towns in Emilia-Romagna


text:
Nespres Callosa d'en Sarrià és una denominació d'origen protegida (DOP) reconeguda des del 14 de gener del 1992. Inclou 19 municipis de la Marina Baixa i l'Alacantí.

Hi ha 1.400 agricultors inscrits en la DOP, i anualment es produeixen 12.225 tones de nespres emparades per aquesta denominació.

Història
El nesprer del japó, Eriobytra japonica, es cultiva a Europa des del . Va arribar primer a França des de l'Illa Maurici, on l'havien introduït els Jesuïtes. Segons algunes versions, el cultiu del nesprer va començar a la Marina als volts del 1800, quan un agricultor callosí en va portar un exemplar des d'Alger. Es va aclimatar perfectament al clima càlid de la Marina Baixa, especialment al poble de Callosa d'en Sarrià, que disposa d'un sistema molt ben desenvolupat de séquies des de temps antics.

En aquesta zona, la nespra és anomenada popularment nyespro.

Zona de producció

La zona de producció inclosa dins del DOP incorpora 18 municipis de la Marina Baixa: Alfàs del Pi, Altea, Beniardà, Benidorm, Benifato, Benimantell, Bolulla, Callosa d'en Sarrià, Confrides, Finestrat, Guadalest, La Nucia, Orxeta, Polop, Relleu, Sella, Tàrbena i La Vila Joiosa. També inclou el municipi d'Aigües, a l'Alacantí.

Això suposa 9.000 parcel·les i una superfície de 1.600 hectàrees.

Varietats
A la zona de producció, es cultiven nespres de les varietats Algar, Magdal, Golden i Nadal.

Usos
La nespra es produeix principalment per consumir fresc, però la Cooperativa Agrícola de Callosa d'en Sarrià també comercialitza productes com la cervesa de nespres, sal de nespres, crema de nespres, nespres en almívar o ginebra de nespres. El Consell Regulador promociona maneres alternatives de consumir la nespra amb la publicació d'un llibre de receptes i una Mostra de Cuina del Nyespro anual.

Referències

Denominacions d'origen protegides del País Valencià
Maleae
Callosa d'en Sarrià
Geografia de la Marina Baixa
Geografia rural del País Valencià


text:
Patrimônio da Penha

Localização
Localizada na zona de amortecimento do Parque Nacional do Caparaó, a cerca de 11 quilômetros da sede do município de Divino de São Lourenço e a 237 quilômetros de Vitória, capital do estado do Espírito Santo, Patrimônio da Penha é um distrito tranquilo, com forte vocação turística.

Turismo
O clima de montanha e a proximidade da Mata Atlântica primária associados a abundância de águas cristalinas que nascem nos picos do Caparaó capixaba, atrai não só visitantes, mas principalmente nas últimas décadas, novos moradores em busca de paz e contato com a natureza. Patrimônio da Penha conta com excelentes pousadas, hospedagens, campings, restaurantes, bares, lanchonetes e cafeterias. Umas das principais atrações é conhecer as cachoeiras bem próximas da vila, de onde se destacam a Cachoeira da Vó Tuti, Poço do Beija Flor, Cachoeira do Arco-íris, Cachoeira da Purificação etc. Além disso, os festivais de música variada são imperdíveis, como o Penha Roots, Festival Caparaó de Jazz e Blues, Festival Holístico etc.

Cultura
A diversidade religiosa é outra coisa que chama atenção na comunidade, que tem cerca de 500 habitantes. Além da tradicional igreja católica na praça, encontramos várias igrejas evangélicas e, subindo a trilha das cachoeiras, após 40 minutos de caminhada, se chega ao Portal do Céu onde funciona no meio da mata, a primeira igreja do Santo Daime do Espírito Santo.

Comércio
Apesar de pequena, a vila possui supermercado, mercearia, farmácias e padaria. Na praça, aos sábados, acontece uma feira com produtos locais, verduras, legumes, produtos artesanais, e é possível degustar iguarias, como o pastel de carne de jaca e também o de taioba.

Distritos do Brasil
Distritos do Espírito Santo
Turismo no Espírito Santo
Cultura de Divino de São Lourenço


text:
Alexander Aas (Skien, 14 september 1978) is een voormalig betaald voetballer uit Noorwegen die speelde als verdediger. Hij beëindigde zijn loopbaan in 2012 bij Strømsgodset IF.

Interlandcarrière
Onder leiding van bondscoach Nils Johan Semb maakte Aas zijn debuut voor het Noors voetbalelftal op 24 januari 2001 in het oefenduel tegen Zuid-Korea (3-2) in Hongkong, net als Ståle Stensaas, Pa-Modou Kah, Azar Karadas, Tommy Øren, Fredrik Winsnes en Bjarte Lunde Aarsheim. Aas speelde in totaal acht interlands en scoorde één keer voor zijn vaderland.

Erelijst
 Odd Grenland
 Beker van Noorwegen
 2000

 Odense BK
 Deense beker
 2007

 Strømsgodset IF
 Beker van Noorwegen
 2010

Zie ook
 Lijst van spelers van Odd Grenland
 Lijst van spelers van Odense BK
 Lijst van spelers van Strømsgodset IF

Noors voetballer


text:
Landul Lippe, care a existat până în anul 1947, a fost un land german. Azi teritoriul fostului land aparține de landul Renania de Nord - Westfalia.

Între anii 1879 și 1918 a aparținut ca principat de Imperiul German, iar din anul 1919 a făcut parte din Republica de la Weimar. În mare parte teritoriul landului de odinioară corespunde districtului rural Lippe de azi.

Conducători

Seniori de Lippe
 Bernard I (1123–1158)
 Herman I (1128–1167)
 Bernard II (1168–1196)
 Herman II (1196–1229)
 Bernard III (1230–1265)
 Herman III (1265–1273)
 Bernard IV (1285–1275)
 Simon I (1273–1344)
 Simon II (1344)
 Otto (1344–1360)
 Bernard V (1344–1364)
 Simon III (1360–1410)
 Bernard VI (1410–1415)
 Simon IV (1415–1429)
 Bernard VII (1429–1511)
 Simon V (1511–1536)
Transformarea în Comitat 1536.

Conți de Lippe (-Detmold din 1613)

 Simon V (1511–1536)
 Bernard VIII (1536–1563)
 Simon VI (1563–1613)
 Simon VII (1613–1627)
 Simon Louis (1627–1636)
 Simon Philip (1636–1650)
 John Bernard (1650–1652)
 Herman Adolphus (1652–1665)
 Simon Henry (1665–1697)
 Frederick Adolphus (1697–1718)
 Simon Henry Adolphus (1718–1734)
 Simon Augustus (1734–1782)
 Leopold I (1782–1789)
Transformarea în Principat 1789.

Prinți de Lippe

 Leopold I, primul Prinț 1789-1802 (1767–1802)
  Leopold II, al 2-lea Prinț 1802-1851 (1796–1851)
 Leopold III, al 3-lea Prinț 1851–1875 (1821-1875)
 Woldemar, al 4-lea Prinț 1875–1895 (1824-1895)
  Alexander, al 5-lea Prinț 1895–1905 (1831-1905), bolnav mental, a domnit o regență
Linia Lippe-Biesterfeld a succedat ca linie senior:

 Ernst II, Conte de Lippe-Biesterfeld 1884-1904 (1842-1904), a 6-a generație de la contele Jobst Hermann
 Leopold IV, Conte de Lippe-Biesterfeld 1904-1905, al 6-lea Prinț de Lippe 1905-1949 (1871-1949), a abdicat în 1918
  Armin, al 7-lea Prinț 1949–2015 (1924-2015)
  Ștefan, al 8-lea Prinț 2015–prezent (n. 1959)
 Bernhard Leopold, Prinț Ereditar de Lippe (n. 1995)
 Prințul Heinrich Otto (n. 1997)
  Prințul Benjamin (n. 1999)
  Prințul Julius Ernst (1873-1952)
  Prințul Ernst August (1917-1990)
 Prințul Friedrich Wilhelm (n. 1947)
  Prințul Ernst August (n. 1952)

Președinte al Presidiului Statului Liber Lippe
 1918–1920: Clemens Becker, SPD
 1920–1933: Heinrich Drake, SPD
 1933: Ernst Krappe, NSDAP

Ministru Președinte al Landului Lippe
 1933–1936: Hans Joachim Riecke, NSDAP
 1936–1945: Alfred Meyer, NSDAP
 1945–1947: Heinrich Drake, SPD

Legături externe

  Landesverband Lippe
  Lippisches Landesmuseum
  Rosenland. Zeitschrift für lippische Geschichte
  Institut für Lippische Landeskunde
  Landesverordnungen und Landesgesetze der Grafschaft Lippe
  Orden und Ehrenzeichen des Fürstentums Lippe-Detmold
  Fürstentum Lippe-Detmold
  Fürstentum Lippe (Ämter und Gemeinden) 1910
  Richtlinien für die Aufnahme des Landes Lippe in das Gebiet des Landes Nordrhein-Westfalen (Vereinbart zwischen Ministerpräsident Dr. Amelunxen und Landespräsident Drake, "Lippische Punktation" am 17. 1. 1947)
  Rechtsgutachten im Auftrag des lippischen Landesverbandes zur staatsrechtlichen Verpflichtungen des Landes Nordrhein-Westfalen gegenüber dem Land Lippe
  Freistaat Lippe
  Kreis Lippe
  Lippische Heimatbücher

Republica de la Weimar
Imperiul German
Principate


text:
Rahon kan syfta på:

Geografi

Frankrike

 Rahon, Doubs,
 Rahon, Jura,

Indien

 Rāhon, ort, Punjab, Shahid Bhagat Singh Nagar,

Robotskapade Indienförgreningar


text:
xXx: Return of Xander Cage () é um filme de ação norte-americano dirigido por D.J. Caruso com roteiro de Michael Ferris e John Brancato e protagonizado por Vin Diesel. O filme foi lançado nos Estados Unidos em 20 de Janeiro de 2017.O filme é estrelado por Vin Diesel, Donnie Yen, Deepika Padukone, Kris Wu, Ruby Rose, Tony Jaa, Nina Dobrev, Toni Collette, Ariana Gutiérrez, Hermione Corfield e Samuel L. Jackson. É a terceira parcela da franquia xXx e uma continuação para xXx (2002) e xXx: State of the Union (2005).

Ao contrário dos filmes anteriores, que foram distribuídos pela Columbia Pictures, o filme foi lançado pela Paramount Pictures em 20 de janeiro de 2017, em 2D, RealD 3D e IMAX 3D. Isso também marca o primeiro filme produzido pela Revolution Studios em dez anos desde 2007, The Water Horse: Legend of the Deep. O filme recebeu críticas mistas dos críticos e arrecadou mais de US$ 345 milhões em todo o mundo contra um orçamento de produção de US$ 85 milhões, tornando-se o filme de maior bilheteria do Revolution Studios e da franquia.

Sinopse
O agente da NSA, Augustus Gibbons, tenta recrutar o jogador Neymar Jr. para o programa xXx quando um satélite cai no Brasil, aparentemente matando os dois. Pouco depois, uma equipe de quatro indivíduos qualificados liderados por Xiang se infiltraram em um escritório da CIA em Nova York e recuperaram o "Pandora's Box", um dispositivo que é capaz de controlar satélites em locais específicos como ogivas. A agente da CIA, Jane Marke, persegue Xander Cage, o ex-agente XXX, que fingiu sua morte e está vivendo em um exílio auto-imposto na República Dominicana e o convence a retornar ao serviço ativo para recuperar o dispositivo.

Em Londres, depois de se alistar um velho amigo, Ainsley, por ajuda, Cage rastreia os atacantes para as Filipinas. Em um posto avançado da RAF em Lakenheath, uma unidade de agentes das Forças Especiais liderada por Paul Donovan é designada para ajudar Xander, mas ele os rejeita em favor de sua própria equipe, composta da atiradora Adele Wolff, DJ Harvard "Nicks" Zhou e motorista de fuga Tennyson "A Tocha". Eles também são auxiliados pela especialista em armas introvertidas Becky Clearidge. A equipe localiza Xiang e seus companheiros de equipe Serena, Talon e Hawk, e Cage encontra Xiang em uma boate subterrânea em uma ilha remota, onde Xiang revela que sua equipe também são agentes xXx, recrutados pela Gibbons. Ele alega ter roubado a Caixa de Pandora para evitar seu uso indevido, embora Serena acredite que eles devam destruí-la.

Pouco depois, soldados russos invadem a ilha. O grupo consegue se defender dos atacantes, enquanto Xiang consegue escapar com a Caixa de Pandora. Xander intercepta Xiang e persegue-o para uma praia próxima. Serena o trai, destrói o Box e se junta à equipe de Xander, enquanto Xiang foge e se reagrupa com Talon e Hawk. Depois de outro acidente de satélite no Estádio Olímpico em Moscou, Marke determina que o dispositivo que Serena destruiu era apenas um protótipo, e que ambas as equipes estavam perdendo tempo, enquanto Cage determina que o diretor da CIA Anderson está envolvido na conspiração e que a verdadeira Pandora Box está em suas mãos.

As equipes de Cage e Xiang correm para alcançar Anderson primeiro em Detroit, rastreando o sinal único de Pandora's Box, com Xander e Xiang lutando e depois protegendo um ao outro dos homens de Anderson. Xander confronta Anderson, que admite ter causado o acidente com o satélite que matou Gibbons. Anderson é então morto a tiros por Wolff. Cage relutantemente permite que a CIA prenda Xiang em uma tentativa de enquadrá-lo para o ataque de Moscou, e eles seguram a caixa. No caminho de volta para a sede, Marke anuncia que o programa xXx foi fechado e atira em Xander para mantê-lo para si. Ela então envia um grupo de assassinos para eliminar os outros, que estão aguardando extração em um armazém local da NSA. Eles unem forças para se defender de seus atacantes e recebem assistência de outro ex-agente do xXx, Darius Stone.

Xander sobrevive devido a um colete à prova de balas que Becky lhe deu mais cedo e une forças com Xiang

Elenco
 Vin Diesel como Xander Cage/Triplo X original
 Donnie Yen como Xiang
 Samuel L. Jackson como Agente da NSA Augustus Eugene Gibbons
 Deepika Padukone como Serena Unger
 Tony Jaa como Talon
 Nina Dobrev como Rebecca "Becky" Clearidge
 Ruby Rose como Adele Wolff
 Kris Wu como Nicky "Nicks" Zhou
 Rory McCann como Tennyson "The Torch"
 Al Sapienza como Diretor da CIA
 Michael Bisping como Hawk
 Ariadna Gutiérrez como Gina Roff
 Toni Collette como Jane Marke
 Nicky Jam como Lazarus
 Tony Gonzalez como Paul Donovan ou G.I.Joe (apelidado por Xander)
 Andrey Ivchenko como Red Erik
 Hermione Corfield como Ainsley
 Ice Cube como Darius Stone/Triplo X II
 Neymar como Ele Mesmo

Dubladores

Vin Diesel (Xander Cage): Jorge Lucas

Toni Collette (Jane Marke): Mabel Cezar

Donnie Yen (Xiang): Glauco Marques

Deepika Padukone (Serena Unger): Priscila Franco

Nina Dobrev (Becky Clearidge): Fernanda Bullara

Ruby Rose (Adele Wolff): Jussara Marques

Samuel L. Jackson (Augustus Gibbons): Márcio Simões

Rory McCann (Tennyson Torch): Mauro Ramos

Michael Bisping (Hawk): Nestor Chiesse

Kris Wu (Nicks): Robson Kumode

Tony Jaa (Talon): Yuri Chesman

Hermione Corfield (Ainsley): Tatiane Keplmair

Ariadna Gutiérrez-Aravelo (Samara): Letícia Quinto

Ice Cube (Darius Stone): Luiz Laffey

Tony Gonzalez (Paul Donovan): Francisco Júnior

Locução: Ângelo Vizarro

Outras Vozes:
Alessandra Araújo, Armando Tiraboschi, Carlos Campanile, Cecília Lemes, César Emílio, César Marchetti, Dláigelles Riba, Fábio Moura, Francisco Júnior, Marco Aurélio Campos, Mateus Carrieri, Rebeca Zadra, Renato Soares, Théo Salomão, Vanderlan Mendes, Wellington Lima, Tatiane Keplmair, Thiago Zambrano, Walter Cruz, Wendel Bezerra.

Produção

Desenvolvimento
Em abril de 2006, havia planos para o desenvolvimento de um terceiro filme da franquia ×X× com uma mulher como protagonista, porém após o fracasso de bilheteria de Triplo X 2: Estado de Emergência todos os planos para uma terceira sequencia foram canceladas. Joe Roth, chefe da Revolution Studios, responsável pelo dois primeiros longas da franquia, em para o About.com, falou que o fracasso do segundo filme se deu porque ele não quis pagar o cachê elevado que Vin Diesel pediu para fazer o filme, Roth preferiu contratar Ice Cube para sequência porque acreditava que a franquia xXx era mais forte que o personagem Xander Cage. Roth ainda completou dizendo que uma sequencia deve manter os elementos do filme original.

Em setembro de 2008, Segundo a Variety, a Columbia Pictures negocia com o produtor Joe Roth um recomeço da franquia e quer que o astro do primeiro filme, Vin Diesel, e o diretor Rob Cohen de volta. E que o terceiro filme ainda não tem roteiro, mas já tem um título - xXx: The Return of Xander Cage (xXx: Reativado) fazendo referência ao personagem de Diesel.

Em outubro de 2008, O site Omelete afirmou ter conversado com o diretor Rob Cohen que falou brevemente sobre o filme:"Sim, a Columbia está fazendo mais um, comigo e Joe Roth. Fechamos o contrato recentemente, vai se chamar xXx: The Return of Xander Cage. Nós nos reunimos com os roteiristas ontem [27/10/08] e queremos começar as filmagens entre abril e maio, pra lançar o filme no verão de 2010"

Em novembro de 2008, Foi anunciado que Michael Ferris e John Brancato, estaria negociando para escrever o roteiro do filme.

Em maio de 2009, Michael Ferris falou sobre o andamentos das negociações ao site Omelete: "Vamos entregar uma versão na semana que vem. Até aqui o estúdio parece bastante empolgado. Rob Cohen está entusiasmado de verdade. Vin Diesel está a bordo, mas só vai assinar definitivamente depois de ler o roteiro. Com sorte, conseguiremos um sinal verde em breve e ter o filme para o ano que vem.

Em junho de 2009, Rob Cohen saiu do projeto, porém o projeto continuou de pé, no mês seguinte, o Latino Review teve acesso a uma versão do roteiro, e dá os primeiros detalhes da trama, porém o site não diz se o roteiro analisado é de Ferris e Brancato ou uma versão anterior.

Em agosto de 2009, Ericson Core, que já trabalhou com Rob Cohen e Vin Diesel como diretor de fotografia do primeiro Velozes e Furiosos, assume a direção de xXx: The Return of Xander Cage.

Em outubro de 2015, DJ Caruso confirmou no Twitter que seria o diretor do filme.

Em novembro de 2015, Em um vídeo publicado no Facebook, Vin Diesel comentou sobre xXx: The Return of Xander Cage. Diesel afirmou que o roteiro é divertido e tem ação da mais alta ordem e esportes radicais.

Em janeiro de 2016, o site Movie Hole disse que a ideia do novo filme, é seguir um caminho parecido com a franquia Velozes e Furiosos: reconhecer os filmes anteriores e dar destaque para personagens secundários.

No dia 11 de fevereiro de 2016, o Collider divulgou a sinopse oficial do filme.

No dia 24 de fevereiro de 2016, A Paramount definiu a data de estreia de xXx: The Return of Xander Cage, o terceiro filme da série Triplo X, nos EUA, no dia 20 de janeiro de 2017.

 Escolha de elenco
Em janeiro de 2016, O site twitch anuncia Jet Li, Tony Jaa, Deepika Padukone e o lutador de UFC Conor McGregor no elenco. No mesmo mês, o site The Hollywood Reporter, anunciou que Nina Dobrev e Ruby Rose estavam em negociações avançadas para fazer parte do elenco do filme. Ainda no mesmo mês, segundo o Movie Hole, Ice Cube estará no elenco, o site diz que Cube retornará como Darius Stone e terá uma grande participação na história. A fonte disse que Cube terá um papel mais cômico e vai participar de muitas cenas de ação.

No dia 1 de fevereiro de 2016, Segundo o THR, Toni Collette entrou para o elenco. Não foram divulgados detalhes sobre a personagem.

No dia 12 de fevereiro de 2016, de acordo com o Twitch Film, Jet Li deixou o elenco do filme e que o ator já foi substituído por Donnie Yen.

 Filmagens
Em abril de 2010, foi anunciado que o filme será filmado com câmeras especiais para a captação de 3D estereoscópico. A ideia é começar a filmar assim que o ator Vin Diesel termine de filmar Fast Five.No dia 24 de agosto de 2015, Na sua conta do Instagram, o ator Vin Diesel afirmou que as filmagens do terceiro Triplo X vão começar em dezembro, nas Filipinas.

Em janeiro de 2016, o The Hollywood Reporter anunciou que as filmagens iniciariam no final do mês. Fotos dos bastidores divulgadas dia 31 de janeiro de 2016, confirmaram a informação.

 Promoção
No dia 31 de janeiro de 2016, o filme ganhou as suas primeiras fotos de bastidores.

No dia 11 de fevereiro de 2016, o Collider divulgou junto com a sinopse oficial do filme, novas imagens de bastidores.

No dia 23 de fevereiro de 2016, Vin Diesel divulgou novas imagens e um vídeo dos bastidores via instagram.

 Recepção
No Rotten Tomatoes, o filme tem um índice de aprovação "podre" de 42% com base em 77 avaliações e uma média de 4.8/10. No consenso crítico do site diz: "'xXx: Return of Xander Cages' pode satisfazer os fãs das duas primeiras parcelas, mas sua preponderância de peças não pode compensar um enredo cansado que não leva a franquia - ou fãs de ação - em qualquer lugar novo." No Metacritic, tem uma pontuação de 42 de 100, com base em 22 críticos, indicando "avaliações mistas ou média". Andrew Lapin, da Uproxx, fez uma crítica negativa ao filme, dizendo: "Há um argumento intelectual a ser feito em favor da série 'Fast & Furious', que apresenta diversos moldes, tramas operísticas e peças de desenho animado que muitas vezes parecem uma criança montada em um Hot Wheels no sets. xXx'' tem visado uma classe muito inferior, esforçando-se apenas para ser comercializável, não inventivo."

Ligações externas

Filmes com trilha sonora de Brian Tyler
Filmes dos Estados Unidos de 2017
Filmes de ação dos Estados Unidos
Filmes de ação da década de 2010
Filmes de espionagem dos Estados Unidos
Filmes em língua inglesa
Filmes em língua russa
Filmes da Paramount Pictures
Filmes dirigidos por D. J. Caruso
Filmes da China de 2017
Filmes do Canadá de 2017
Filmes de espionagem do Canadá
Filmes de espionagem da China
Filmes de ação da China
Filmes de ação do Canadá
Filmes em língua portuguesa
Filmes em língua filipina
Filmes em língua espanhola


text:
Eloeophila czernyi är en tvåvingeart som först beskrevs av Gabriel Strobl 1909.  Eloeophila czernyi ingår i släktet Eloeophila och familjen småharkrankar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Småharkrankar
czernyi


text:
Salpichroa gayi är en potatisväxtart som beskrevs av Raymond Benoist. Salpichroa gayi ingår i släktet Salpichroa och familjen potatisväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Potatisväxter
gayi


text:
Peter Robert McGibbon (-) est un bûcheron et homme politique fédérale du Québec.

Biographie
Né à Chatham dans les Laurentides, Peter Robert McGibbon entama sa carrière politique en tentant de devenir député de la circonscription d'Argenteuil, mais fut défait par le conservateur George Halsey Perley. Finalement élu député du Parti libéral lors des élections de 1917, il sera réélu en 1921. Peu après cette élection durant la même année, il décèdera en fonction, laissant le siège disponible pour le libéral et futur premier ministre de l'Alberta Charles Stewart.

Voir aussi

Député fédéral canadien provenant du Québec
Député du Parti libéral du Canada
Naissance dans les Laurentides (région administrative)
Naissance en janvier 1854
Décès en décembre 1921
Décès à 67 ans


text:
Haemaphysalis lemuris är en fästingart som beskrevs av Harry Hoogstraal 1953. Haemaphysalis lemuris ingår i släktet Haemaphysalis och familjen hårda fästingar.

Artens utbredningsområde är Madagaskar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Hårda fästingar
lemuris


text:
Horvátország
Zamlača falu Dvor községben, Sziszek-Moslavina megyében
Zamlača falu Vidovec községben, Varasd megyében


text:
La strada statale 760 Tangenziale di Saluzzo (SS 760) è una strada statale italiana il cui percorso si sviluppa in Piemonte. Si tratta di un'arteria utile ad evitare l'attraversamento del centro abitato di Saluzzo.

Percorso
L'arteria ha origine a nord di Saluzzo ad una rotatoria che la congiunge alla strada statale 589 dei Laghi di Avigliana. La strada descrive un arco in senso orario da nord-ovest fino a sud-est, si presenta priva di incroci a raso ma con una rotatoria con la ex strada statale 663 di Saluzzo prima di terminare sempre con rotatoria innestandosi sulla strada statale 662 di Savigliano.

Storia
La strada rappresenta la il primo tronco del sistema tangenziale dell'abitato di Saluzzo la cui inaugurazione è avvenuta nel 2006. Ne fa parte anche il tratto che congiunge la statale con la strada provinciale 161 Saluzzo-Cuneo e quello mancante che a sud permetta il ricongiungimento con la ex strada statale 589 dei Laghi di Avigliana mediante lo scavalcamento della ferrovia Savigliano-Saluzzo-Cuneo.

La strada ottenne inizialmente la classificazione provvisori di nuova strada ANAS 704 dei Laghi di Avigliana (NSA 704), salvo ottenere quella definitiva nel corso del 2022 con i seguenti capisaldi di itinerario: "Innesto con la S.S. n. 589 (Km 59+670) - Innesto con la S.S. n. 662 (Km 27+120)".

Note

Altri progetti

Strade statali della provincia di Cuneo


text:
Nils Gustaf Folke Ramström, född 15 mars 1897 i Eskilstuna, död 27 maj 1971 i Göteborg, var en svensk militär (generalmajor).

Ramström utnämndes till sjöofficer 1918 och kommenderades till marinens flygväsende 1921. Efter studier vid Kungliga Sjökrigshögskolan (KSHS) 1920–1931 utnämndes han till kapten i Flygvapnet 1931. Han var flottiljchef vid Skaraborgs flygflottilj (F 7) 1940–1945 samt chef för Tredje flygeskadern (E 3) 1945 och Andra flygeskadern (E 2) 1947. Folke Ramström var också styrelseledamot i Orrefors skogar och handelshuset Ekman & Co i Göteborg.

Folke Ramström gifte sig med Birgit Ekman, som är dotter till Johan och Hedda Ekman.

Referenser

Födda 1897
Avlidna 1971
Män
Militärer från Eskilstuna
Svenska militärer under 1900-talet
Generalmajorer i svenska flygvapnet
Svenska flygflottiljchefer


text:
De nietsnut (boek) van auteur Frans Kellendonk
De nietsnut (film) van regisseur Ab van Ieperen naar het boek van Frans Kellendonk


text:
Uca (Minuca) thayeri is een krabbensoort uit de familie van de Ocypodidae. De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1900 door Rathbun.

Ocypodidae


text:
Wi-Fi Alliance є некомерційною організацією, яка володіє торговою маркою Wi-Fi.  Виробники можуть використовувати товарний знак для маркування продуктів, сертифікованих для сумісності Wi-Fi.

Історія

Ранні продукти 802.11 страждали від проблем сумісності, оскільки Інститут інженерів з електротехніки та електроніки (IEEE) не мав можливості для тестування обладнання на відповідність його стандартам.  У 1999 році піонери нового, високошвидкісного варіанту схвалили специфікацію IEEE 802.11b, щоб сформувати Альянс сумісності з бездротовим Ethernet (WECA) і назвали нову технологію Wi-Fi.

До групи компаній входили 3Com, Aironet (придбана Cisco), Harris Semiconductor (нині Intersil), Lucent (була Alcatel-Lucent, потім придбана Nokia), Nokia і Symbol Technologies (нині Zebra Technologies).

Ключовими спонсорами альянсу є Apple, Comcast, Samsung, Sony, LG, Intel, Dell, Broadcom, Cisco, Qualcomm, Motorola, Microsoft, Texas Instruments, і T-Mobile.  Статутом цієї незалежної організації було проведення випробувань, сертифікація сумісності продуктів і просування технології

WECA перейменувала себе в Wi-Fi Alliance у 2002 році. Вона базується в Остіні, штат Техас.

Більшість виробників обладнання 802.11 стали членами, і станом на 2012 рік Wi-Fi Alliance включав понад 550 компаній-членів.  Wi-Fi Alliance розширив Wi-Fi за межі додатків бездротової локальної мережі до мережі «точка-точка» та персональної мережі та включив спеціальні програми, такі як Miracast.

Сертифікація Wi-Fi
Wi-Fi Alliance володіє та контролює логотип «Wi-Fi Certified», зареєстровану торгову марку, яка дозволена лише на обладнанні, яке пройшло тестування.  Покупці, які покладаються на цю торгову марку, можуть мати більше шансів на взаємодію, ніж в іншому випадку.  Тестування включає не лише сумісність радіозв'язку та форматів даних, але й протоколи безпеки, а також необов'язкове тестування якості обслуговування та протоколів керування живленням. Продукти, сертифіковані Wi-Fi, мають продемонструвати, що вони можуть добре працювати в мережах з іншими продуктами, сертифікованими Wi-Fi, із запуском звичайних програм у ситуаціях, подібних до тих, що виникають у повсякденному використанні.  У сертифікації використовуються 3 принципи:
 Сумісність є основною метою сертифікації.  Суворі тестові приклади використовуються, щоб переконатися, що продукти від різних постачальників обладнання можуть взаємодіяти в різноманітних конфігураціях.
 Необхідно зберегти зворотну сумісність, щоб нове обладнання могло працювати з наявним обладнанням.  Зворотна сумісність захищає інвестиції в застарілі продукти Wi-Fi і дозволяє користувачам поступово оновлювати та розширювати свої мережі.
 Нові програми сертифікації дозволяють виводити на ринок нові технології та специфікації.  Ці програми сертифікації можуть бути обов'язковими (наприклад, WPA2) або додатковими (наприклад, WMM).
Визначення сумісності Wi-Fi Alliance вимагає, щоб продукти демонстрували задовільний рівень продуктивності в типових мережевих конфігураціях і підтримували як усталені, так і нові програми.  Процес сертифікації Wi-Fi Alliance включає три типи тестів для забезпечення сумісності.  Сертифіковані продукти Wi-Fi тестуються на:
 Сумісність: сертифіковане обладнання було перевірено на підключення до іншого сертифікованого обладнання.  Тестування на сумісність завжди було і залишається основним компонентом тестування сумісності, і це елемент, який більшість людей асоціює з «сумісністю».  Він включає тести з кількома пристроями від різних постачальників обладнання.
 Відповідність: обладнання відповідає певним критичним елементам стандарту IEEE 802.11.  Тестування на відповідність зазвичай включає автономний аналіз окремих продуктів і встановлення того, чи реагує обладнання на вхідні дані, як очікувалося та визначено.  Наприклад, тестування на відповідність використовується, щоб переконатися, що обладнання Wi-Fi захищає себе та мережу, коли обладнання виявляє ознаки мережевих атак.
 Продуктивність: обладнання відповідає необхідним рівням продуктивності.  Тести продуктивності призначені не для вимірювання та порівняння продуктивності продуктів, а просто для перевірки того, що продукт відповідає мінімальним вимогам до продуктивності.  Wi-Fi Alliance не публікує результати конкретних тестів продуктивності.

Типи сертифікації
Wi-Fi Alliance проводить сертифікаційне тестування на двох рівнях:

Обов'язкові:
 Основна сумісність MAC/PHY через 802.11a, 802.11b, 802.11g і 802.11n (принаймні один).
 Безпека Wi-Fi Protected Access 2 (WPA2), яка відповідає стандарту IEEE 802.11i.  WPA2 доступний у двох типах: WPA2-Personal для споживачів і WPA2 Enterprise, який додає автентифікацію EAP.

Додатково:

 Тести, що відповідають стандартам IEEE 802.11h і 802.11d.
 Якість обслуговування WMM на основі підмножини IEEE 802.11e.
 ЕнергозбереженняWMM на основі APSD у IEEE 802.11e
 Wi-Fi Protected Setup, специфікація, розроблена Альянсом для полегшення процесу налаштування та ввімкнення засобів захисту в мережах Wi-Fi для невеликих офісів і споживачів.
 Спеціальний пристрій (ASD) для бездротових пристроїв, крім точки доступу та станції, які мають певне застосування, наприклад DVD-програвачі, проектори, принтери тощо.
 Converged Wireless Group–Radio Frequency (CWG-RF, пропонується в поєднанні з CTIA), щоб забезпечити відображення продуктивності Wi-Fi і стільникового радіо в конвергентних пристроях.
 Точка доступу/Точка доступу 2.0

Програми сертифікації
Існує ряд програм сертифікації Wi-Fi alliance:

2.4/5/6GHz Wi-Fi
Протоколи 802.11 — це стандарти IEEE, ідентифіковані як 802.11b, 11g, 11n, 11ac тощо. У 2018 році Wi-Fi Alliance створив простіші мітки покоління Wi-Fi 4–6, починаючи з Wi-Fi 5, заднім числом додавши Wi-Fi  4 і пізніше додано Wi-Fi 6 і Wi-Fi 6E. Wi-Fi 5 мав фази Хвилі 1 і Хвилі 2.  Wi-Fi 6E розширює діапазон 2,4/5 ГГц до 6 ГГц, якщо ліцензовано.  Перераховано в порядку історії та кількості.  Перегляньте окремі статті про 802.11, щоб отримати відомості про версію, або 802.11, щоб отримати зведений підсумок.

*: Wi-Fi 0, 1, 2, 3 є звичайним використанням, а не офіційною фірмовою нумерацією поколінь Wi-Fi Alliance.

WiGig
WiGig означає підключення до бездротової локальної мережі 60 ГГц.  Він був спочатку оголошений у 2013 році Wireless Gigabit Alliance і прийнятий Wi-Fi Alliance у 2013 році. Вони почали сертифікацію в 2016 році. Перша версія WiGig — IEEE 802.11ad, а новіша —  Версія IEEE 802.11ay була випущена в 2021 році.

Wi-Fi Direct
У жовтні 2010 року Альянс розпочав сертифікацію Wi-Fi Direct, що дозволяє пристроям із підтримкою Wi-Fi спілкуватися один з одним напряму шляхом встановлення спеціальних мереж без використання бездротової точки доступу або точку доступу. З 2009 року, коли було вперше оголошено, деякі припускали, що Wi-Fi Direct може замінити потребу в Bluetooth у програмах, які не покладаються на Bluetooth з низьким енергоспоживанням.

WPA
Wi-Fi Protected Access — це механізм безпеки на основі поправки IEEE 802.11i до стандарту, який Wi-Fi Alliance почав сертифікувати з 2003 року.

IBSS with Wi-Fi Protected Setup
IBSS із Wi-Fi Protected Setup дозволить створити ad hoc мережу між пристроями безпосередньо без центральної точки доступу.

Wi-Fi Passpoint
Wi-Fi Passpoint, також відомий як Hotspot 2.0, — це рішення для забезпечення роумінгу між операторами. Він використовує IEEE 802.11u.

Wi-Fi Easy Connect
Wi-Fi Easy Connect — це протокол, який дозволяє легко встановлювати з'єднання через QR-код

WPS
Wi-Fi Protected Setup (WPS) — це стандарт безпеки мережі для простого створення безпечної бездротової домашньої мережі, створений і представлений Wi-Fi Alliance у 2006 році.

Miracast
Miracast, представлений у 2012 році, є стандартом для бездротового підключення дисплеїв із таких пристроїв, як ноутбуки, планшети чи смартфони.  Його мета - замінити кабелі, що з'єднують пристрій з дисплеєм.

Wi-Fi Aware
Wi-Fi Aware — це програма сертифікації сумісності, оголошена в січні 2015 року, яка дозволяє користувачам пристроїв, перебуваючи в зоні дії певної точки доступу або іншого сумісного пристрою, отримувати сповіщення про програми або служби, доступні поблизу. Пізніші версії цього стандарту включали нові функції, такі як можливість встановлення однорангового з'єднання даних для передачі файлів.

У ЗМІ відразу ж висловилися побоювання, що він буде використовуватися переважно для маркетингу наближеності.

Wi-Fi Location
Wi-Fi Location — це тип системи позиціонування Wi-Fi, і сертифікація може допомогти забезпечити точність позиціонування в приміщенні.

TDLS
TDLS або Tunneled Direct Link Setup — це «простий спосіб швидшої потокової передачі медіа та інших даних між пристроями, які вже підключені до однієї мережі Wi-Fi» на основі IEEE 802.11z і доданий до Wi-Fi  Програма сертифікації Альянсу в 2012 році. Пристрої, які її використовують, спілкуються один з одним напряму, без залучення маршрутизатора бездротової мережі.

Wi-Fi Agile Multiband
Сертифікація Wi-Fi Agile Multiband вказує на те, що пристрої можуть автоматично підключатися та підтримувати з'єднання найбільш прийнятним способом.  Він охоплює стандарт IEEE 802.11k щодо звіту про інформацію про точку доступу, стандарт IEEE 802.11v, який дозволяє обмінюватися інформацією про стан мережі, стандарт IEEE 802.11u щодо додаткової інформації Wi-Fi  Мережа Fi, IEEE 802.11r про швидкий перехідний роумінг між різними точками доступу, а також інші технології, визначені альянсом Wi-Fi.

Wi-Fi EasyMesh
Wi-Fi EasyMesh — це програма сертифікації на основі специфікації Multi-Access Point для створення сіток Wi-Fi із продуктів різних постачальників, на основі IEEE 1905.1.  Він призначений для вирішення проблеми систем Wi-Fi, які повинні охоплювати великі території, де кілька маршрутизаторів служать кількома точками доступу, працюючи разом для формування більшої/розширеної та об'єднаної мережі.

Wi-Fi Vantage
Раніше відома як Carrier Wi-Fi, Wi-Fi Vantage — це програма сертифікації для операторів, яка дозволяє підтримувати та керувати якісними з'єднаннями Wi-Fi у середовищі високого використання.  Він включає ряд сертифікацій, як-от сертифікований Wi-Fi ac (як у 802.11ac), Passpoint, Agile Multiband і Optimized Connectivity. Він включає ряд сертифікацій, як-от сертифікований Wi-Fi ac (як у 802.11ac), Passpoint, Agile Multiband і Optimized Connectivity.

WMM
Wi-Fi Multimedia (WMM) або Wireless Multimedia Extensions — це сертифікат сумісності Wi-Fi Alliance на основі стандарту IEEE 802.11e.  Він забезпечує основні функції якості обслуговування (QoS) для мереж IEEE 802.11.

Wi-Fi Home Design
Wi-Fi Home Design — це набір інструкцій, опублікованих Wi-Fi Alliance щодо включення бездротової мережі в дизайн будинку.

Wi-Fi HaLow
Wi-Fi HaLow — це стандарт для широкопотужного з'єднання (LPWA) із використанням спектру нижче 1 ГГц для пристроїв IoT.  Він заснований на IEEE 802.11ah.

Зовнішні посилання

Organizations based in Austin, Texas
Organizations established in 1999
Wi-Fi
1999 establishments in the United States

Посилання


text:
A London Symphony ist die zweite Sinfonie von Ralph Vaughan Williams. Sie wird häufig auch offiziell als "Sinfonie Nr. 2" bezeichnet, obwohl der Komponist sie nie so genannt hat. Uraufgeführt wurde das viersätzige Werk 1914. Die Partitur ging zunächst verloren, wurde dann rekonstruiert und später noch vom Komponisten modifiziert.

Struktur
Vaughan Williams sagte einmal, dass der Titel eine gewisse Programmatik suggeriere, zumal in der Musik Klänge vorkommen, die es tatsächlich in London gibt wie beispielsweise der berühmte Westminsterschlag. Trotzdem solle die Sinfonie aber als absolute Musik gesehen werden. In einer programmatischen Erklärung meinte Vaughan Williams 1920, dass es eigentlich besser wäre, von der "Sinfonie eines Londoners" zu sprechen.

Die Sinfonie besteht aus vier Sätzen.

1. Satz: Lento - Allegro risoluto

Die Sinfonie beginnt betont leise und nach einigen "nächtlich" wirkenden Takten ist der Westminster-Glockenschlag zu hören - gespielt von einer Harfe. Nach einer Pause beginnt sehr laut das "Allegro risoluto". Auch das folgende zweite Thema, hauptsächlich vorgetragen von den Blas- und Blechbläsern, ist energisch und munter. Es schafft eine Atmosphäre eines Bankfeiertags in Hampstead Heath. Nach einem kontrastierenden sanften Zwischenspiel eines Streichsextetts zusammen mit der Harfe kehren die energischen Themen zurück und bringen den Satz zu einem lebendigen Ende.

2. Satz: Lento

Vaughan Williams sagte, der zweite, langsame Satz sollte die Atmosphäre "Bloomsbury Square" an einem November Nachmittag vermitteln. Leise Musikmotive, die alternativ vom Englischhorn, der Flöte, Trompete und Viola vorgetragen werden und den Gang zu einem Grab untermalen könnten, führen zu einer leidenschaftlichen Phase, nach der der Satz zurückkehrt zu seiner anfänglichen leisen Stimmung.

3. Satz: Scherzo (Nocturne)

Nach Worten des Komponisten: "Wenn der Zuhörer sich vorstellt, nachts am Themseufer zu stehen, umgeben von den fernen Klängen des Strand mit seinen großen Hotels auf der einen Seite und dem 'Cut' auf der anderen Themseseite mit seinen überfüllten Straßen und flirrenden Lichtern, dann mag dieses Bild eine gute Einstimmung auf das sein, was in der Musik passiert". Im Prinzip behandelt dieser dritte Satz zwei Scherzo-Themen, das erste als fugato und das zweite vorwärts strebend und lebendig.

4. Satz: Finale – Andante con moto – Maestoso alla marcia – Allegro – Lento – Epilogue

Das Finale beginnt mit einem Trauermarsch, interpunktiert von einem leichteren Allegro-Thema. Nach der Wiederkehr des Marsches taucht das Hauptthema des ersten Satzes (allegro) wieder auf, der Westminster-Glockenschlag ist wieder zu hören, gefolgt von einem ruhigen Epilog, der inspiriert ist vom letzten Kapitel von H. G. Wells' Roman Tono-Bungay.

"Der letzte große Satz in der London-Sinfonie, in dem der wahre Kern der alten Ordnung völlig verblasst und verschluckt wird … ein Licht nach dem anderen erlischt. England und das Königtum, Britannien und das Empire, der alte Stolz und die alte Hingebung, achteraus, sinkt auf den Horizont – vorbei – vorbei. Der Fluss fließt vorbei, London fließt vorbei, England fließt vorbei."

Geschichte und Versionen
Die Sinfonie wurde komponiert von 1912 bis 1913. Sie ist Vaughan Williams' Freund George Butterworth gewidmet, der ebenfalls Komponist war und im Ersten Weltkrieg von einem Scharfschützen an der Somme getötet wurde. Butterworth war der erste, der Vaughan Williams dazu ermutigt hatte, eine reich orchestrale Sinfonie zu schreiben.

Das Werk wurde am 27. Mai 1914 in der Queen's Hall uraufgeführt unter dem Dirigat von Geoffrey Toye. Die Aufführung war ein Erfolg, aber kurze Zeit später ging die Partitur verloren auf dem postalischen Weg zu dem Dirigenten Fritz Busch in Deutschland ungefähr zum selben Zeitpunkt, als der Erste Weltkrieg ausbrach. Der Komponist, zumindest erzählen das Toye, Butterworth und der Musikkritiker E. J. Dent, rekonstruierte die Partitur aus den erhaltenen Instrumentalstimmen, und die Rekonstruktion wurde aufgeführt am 11. Februar 1915 unter der Leitung von Dan Godfrey.

Die Sinfonie erlebte noch einige andere Revisionen, bevor sie ihre endgültige Form fand. Vaughan Williams änderte sie noch einmal für eine Aufführung im März 1918 und dann nochmals zwischen 1919 und 1920. Diese zweite Revision war die, die zuerst publiziert wurde und die auch zuerst auf Schallplatten aufgenommen wurde – 1941 vom Cincinnati Symphony Orchestra unter der Leitung von Eugène Aynsley Goossens.

Als Vaughan Williams 1933 an seiner 4. Sinfonie arbeitete, revidierte er die London-Sinfonie erneut. Er betrachtete diese Version, die 1936 publiziert wurde, als die endgültige, und diese Version ging dann auch in das Repertoire der großen Orchester ein. Als im Jahr 2001 Vaughan Williams' Witwe Ursula die Erlaubnis erteilte, die Version von 1914 erstmals auf CD aufzunehmen und auch in einem Konzert aufzuführen, waren sich viele Kritiker darin einig, dass obwohl die Schlussfassung präziser und straffer komponiert ist als die erste Version, der Komponist auf dem Wege der vielen Änderungen auch viele sehr interessante Passagen gelöscht hat. Ein Kommentar lautete: "Die Version von 1913 ist meditativer, verschatteter und tragischer im Ton und erinnert an Gustav Mahlers Komplexität. 1933 hat sich Vaughan Williams' Konzept einer sinfonischen Architektur mehr in Richtung auf Jean Sibelius entwickelt."

Die Haupt-Unterschiede zwischen der ersten und letzten Version lassen sich folgendermaßen zusammenfassen:

 1. Satz: keine Unterschiede. Die 1914er Version bleibt unberührt durch alle Änderungen hindurch.
 2. Satz: 52 Takte der 1914er Version wurden 1933/36 gestrichen, hauptsächlich von der stillen Coda.
 3. Satz: Am Ende des Originals gibt es eine dunkle andantino-Passage, von der keine Spur erhalten bleibt in der Endversion.
 4. Satz, Finale: In der 1914er Version gibt es eine zentrale e-Moll-Sequenz, die zwar ähnlich der Endversion ist, aber unterbrochen wird von einem orchestralen "Angstschrei" basierend auf dem Eröffnungsthema, wonach das Allegro wiederkehrt. Nach dem Ende der Allegro-Abteilung sieht die 1914er Partitur eine lange andantino-Sequenz vor für Streicher und Holzbläser, die später von Vaughan Williams wieder gestrichen wurde. Abschließend wurde der Original-Epilog auf 105 Takte erweitert.

Die Endversion ist mehr als 20 Minuten kürzer als das Original, wie der Vergleich einiger Aufnahmen zeigt:

1914er Version:
 London Symphony Orchestra/Richard Hickox: 61:19 (I: 15:04; II: 16:16; III: 11:04; IV: 18:50)

1933/36er Revision:
 Queen's Hall Orchestra/Sir Henry Wood (rec 1936): 37:09 (I: 11:40: II: 8:39; III: 5:21; IV: 10:49)
 London Philharmonic Orchestra/Sir Adrian Boult (rec 1971): 43:03 (I: 14:24; II: 9:32; III: 7:07; IV: 12:00)

Einzelnachweise

02.
Musik 1914


text:
Dmitrov () is a town and the administrative center of Dmitrovsky District in Moscow Oblast, Russia, located  to the north of Moscow on the Yakhroma River and the Moscow Canal. Population:

History

Dmitrov is one of the oldest urban areas in Moscow oblast. The town was originally founded by Yury Dolgoruky in 1154,  where his son Vsevolod was born. Its name is explained by the fact that Vsevolod's patron saint was St. Demetrius.

In the 13th century, the settlement marked a point where the borders of the Grand Duchy of Moscow, Tver, and Pereslavl-Zalessky converged. The settlement itself belonged to the princes of Galich-Mersky, located much to the north, until 1364, when it was incorporated into the Grand Duchy of Moscow. Both Dmitry Donskoy and his grandson Vasily II granted Dmitrov as an appanage to their younger sons, so Dmitrov was the capital of a tiny principality. In 1374, it was given town rights.

The reign of Ivan III's son Yury Ivanovich (1503–1533) inaugurated the golden age of Dmitrov. It is during his reign that the black-domed Assumption Cathedral in the kremlin and a smaller monastery cathedral of Sts. Boris and Gleb were built. Thereafter, the town passed to Yury's brother, Andrey of Staritsa. In 1569, it was seized from Vladimir of Staritsa, added to the Oprichnina and consequently went into a decline. The town suffered further damage during the Time of Troubles, when it was ransacked by the Poles.

In 1812, Dmitrov was briefly occupied by the Grande Armée. The Anarchist prince Peter Kropotkin spent his last years there after the Russian Revolution. In the 1930s, the local kremlin was excavated by Soviet archaeologists. In November 1941, German troops occupied the town and crossed the Moscow-Volga Canal from there.

Administrative and municipal status
Within the framework of administrative divisions, Dmitrov serves as the administrative center of Dmitrovsky District. As an administrative division, it is, together with eighty rural localities, incorporated within Dmitrovsky District as the Town of Dmitrov. As a municipal division, the Town of Dmitrov is incorporated within Dmitrovsky Municipal District as Dmitrov Urban Settlement.

Transportation
Dmitrov is a railway junction of the Moscow (Savyolovsky terminal)–Savyolovo branch and the Dmitrov–Alexandrov branch. The railway provides an efficient service to Moscow. Dmitrov is also a cargo port on the Moscow Canal.

Bus routes connect Dmitrov with Moscow (Altufyevo), Sergiyev Posad, Dubna, Taldom, Lobnya, Laryovo, and other destinations.

Twin towns – sister cities

Dmitrov is twinned with:

 Bytom, Poland
 Flevoland, Netherlands
 Osimo, Italy
 Piła, Poland
 Pitsunda, Georgia
 Puchavichy District, Belarus
 Rems-Murr (district), Germany
 Rēzekne, Latvia
 Rîbnița District, Moldova
 Yahotyn Raion, Ukraine

Miscellaneous
Dmitrov's altitude above sea level is .
In a national competition in 2005, Dmitrov was recognized as the best-run town in Russia.
 t.A.T.u. shot their video for Nas Ne Dagoniat (Not Gonna Get Us) in Dmitrov

References

Notes

Sources

External links

Official website of Dmitrov
Dmitrov Business Directory

Cities and towns in Moscow Oblast
Populated places in Dmitrovsky District, Moscow Oblast
Dmitrovsky Uyezd (Moscow Governorate)
Golden Ring of Russia
Populated places established in the 12th century
1154 establishments in Europe
12th-century establishments in Russia


text:
Шапова́л (псевд. Бе-Ша) Бори́с Мойсейович (1895–1968), український графік-карикатурист родом з Києва.

З 1920 виступав з сатиричними рисунками, пропагандивними плакатами й політичними карикатурами на сторінках газет і журналів «Безвірник», «Перець» тощо.

Література

 «Мандрівка малюків з квіткового міста» діафільм «Укркінохроніка», 1969, художники Бе-Ша (у жалобній рамці), Е. Антохін

Українські художники
Радянські художники
Карикатуристи


text:
Fu coinvolto suo malgrado nella guerra di secessione americana, poiché gli eserciti degli Stati Uniti e degli Stati Confederati si scontrarono per la prima e l'ultima volta, rispettivamente nel 1861 e 1865, sempre sulla sua proprietà, accordandosi infine per la pace all'interno di casa sua.

Biografia

Origini
Poco è noto di McLean prima della guerra civile americana. Nono di quattordici figli, era nativo di Alexandria, in Virginia. Da giovane prestò servizio nella milizia della Virginia, venendo congedato col grado di maggiore (è incerto precisamente in quali anni).

Nel 1850 sposò la ricca Virginia Hooe, vedova Mason, dalla quale ebbe quattro figli, John, Lucretia, Nannie e Virginia. Nel 1853 la famiglia si trasferì nella comunità rurale di Manassas, dove sua moglie aveva ricevuto in eredità la piantagione di Yorkshire (dal nome di un precedente proprietario britannico); McLean poté così dedicarsi alla vendita di frutta e verdura all'ingrosso, contando sul lavoro di alcuni schiavi.

Prima battaglia di Bull Run

Allo scoppio della guerra di secessione la situazione peggiorò rapidamente per i McLean, nonostante il capofamiglia fosse ormai troppo anziano per combattere: la loro piantagione si trovava infatti estremamente vicina al confine tra gli Stati belligeranti e fu proprio su parte di essa che, nel luglio 1861, ebbe luogo la prima battaglia di Bull Run, il primo scontro decisivo del conflitto.

La sua proprietà, altamente strategica perché posta a poche centinaia di metri da ben tre ponti sul torrente Bull Run (affluente del fiume Occoquan), venne raggiunta e occupata dai sudisti e il generale Beauregard usò la casa dei McLean come quartier generale. Avutane notizia, i nordisti concentrarono il loro fuoco d'artiglieria contro l'abitazione e, come riportò lo stesso Beauregard, una palla di cannone fece esplodere il camino, disintegrando il pasto del generale, allora in cottura sul fuoco, ma non mietendo vittime.

Seconda battaglia di Bull Run e trasferimento
Nel prosieguo della guerra McLean si mantenne coltivando canna da zucchero e rifornendo l'esercito confederato. Inoltre, data la vicinanza della piantagione di Yorkshire ai campi di battaglia, il governo confederato l'affittò per usarla come ospedale e campo di prigionia.

Un anno più tardi, sempre vicino a dove abitava la famiglia, venne combattuta la seconda battaglia di Bull Run. Nonostante stavolta i combattimenti non interessassero la loro proprietà, era chiaro che, a causa della guerra, Manassas non era più un posto sicuro dove vivere; i McLean, anche a causa della terza gravidanza di Virginia, decisero quindi di trasferirsi. Wilmer McLean acquistò una casa vicino ad Appomattox, quasi 200 km a sud di Manassas, andandovi ad abitare con la moglie e i figli e sperando così di trovarsi più lontano dal fronte, e quindi al sicuro.

Resa di Appomattox

Ma proprio ad Appomattox, nell'aprile 1865, si svolse l'ultimo atto della guerra civile americana. L'esercito confederato di Robert Edward Lee, inseguito dall'armata di Ulysses S. Grant, tentò un'ultima resistenza attorno alla cittadina, ma senza successo. Quindi, la mattina del 9 aprile, il generale Lee decise di arrendersi e si accordò con Grant per firmare una tregua, mandando degli ufficiali a cercare un luogo adatto per la cerimonia.

Venne presto selezionata la nuova casa dei McLean e il capofamiglia, dopo aver tentato invano d'indirizzare i soldati verso una casa abbandonata, fu costretto suo malgrado a metterla a disposizione. La casa venne affollata dagli stati maggiori di entrambi gli eserciti e presto Lee e Grant firmarono la resa dei confederati. Molti dei presenti, in memoria dell'evento, vollero prendersi come ricordo molti oggetti dalla casa dei McLean, che venne letteralmente saccheggiata; alcuni, come il generale Philip Sheridan, per portare via il tavolino usato per la firma pagarono (anche profumatamente) McLean, mentre altri non si fecero scrupoli a rubare ogni sorta di suppellettile, come la bambola della piccola Lucretia McLean, sottratta dal capitano unionista Moore e poi conservata dalla sua famiglia a New York.

Vita successiva
Subito dopo la guerra, la casa di Appomattox venne usata come quartier generale dal generale unionista John Gibbon, e cominciò ad essere meta di "pellegrinaggi" e raccolta di souvenir, molti venduti dallo stesso proprietario.

Dopo la fine della guerra McLean lasciò Appomattox nel 1867, per tornare prima a Manassas e poi nella nativa Alexandria e, due anni più tardi, oberato dai debiti contratti per via dei continui trasferimenti e del fallimento del dollaro confederato, fu costretto a vendere la McLean House. La casa venne in seguito demolita e poi ricostruita per motivi storici.

Dopo essere tornato ad Alexandria, divenne un ispettore fiscale, morendo nel 1882 e venendo sepolto nel cimitero di St. Paul.

Note

Altri progetti

Virginia nella guerra di secessione americana
Proprietari di schiavi statunitensi


text:
Le menhir de la Tonnelle est situé à Saint-Gilles-Croix-de-Vie, dans le département français de la Vendée.

Protection
L'édifice est classé au titre des monuments historiques en 1921, alors même qu'il n'était plus en place.

Description
Le menhir de la Tonnelle était à l'origine dressé au lieu-dit  Bussoleries de la Tonnelle à Saint-Hilaire-de-Riez. Marcel Baudouin le fit relever en 1906 mais dès 1913 il était de nouveau renversé. Baudouin le racheta en 1918. Il a été redressé près de sa tombe dans le cimetière de Saint-Gilles-Croix-de-Vie. Il mesure  de hauteur (dont  enfoncé dans le sol) pour  de largeur et  d'épaisseur.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Sites mégalithiques de la Vendée
 Liste des monuments historiques de la Vendée

Liens externes

La Tonnelle
Monument historique classé en 1921


text:
Karl Holz (* 27. Dezember 1895 in Nürnberg; † 20. April 1945 ebenda) war ein deutscher nationalsozialistischer Politiker, NSDAP-Gauleiter von Franken und SA-Gruppenführer.

Leben
Holz, Sohn eines Lichtdruckers, absolvierte 1910 die Volksschule. Nach einer Ausbildung zum Kaufmann arbeitete er ab 1913 als Angestellter. Zwischen 1915 und 1918 leistete er Kriegsdienst bei mehreren Infanterieregimentern der preußischen Armee und wurde zweimal verwundet. Nach dem Krieg war er städtischer Kanzleisekretär in Nürnberg.

1920 trat er in die Deutschsozialistische Partei ein. Diese wurde von ihrem Vorsitzenden Julius Streicher 1922 nach seinem Übertritt in die NSDAP mit dieser verschmolzen. Holz erhielt in der NSDAP die Mitgliedsnummer 77 und trat der Partei nach dem Verbot im Zuge ihrer Wiedergründung 1925 erneut bei. Während der Zeit des Parteiverbots betätigte er sich im Völkischen Bund Reichsadler in Nürnberg. Holz trat 1922 in die SA ein und führte bis November 1923 eine SA-Kompanie in Nürnberg. Bei der SA verblieb er bis 1933 im Rang eines Sturmführers. Holz und Streicher galten als befreundet.

1924 wurde Holz in den Nürnberger Stadtrat gewählt, dem er bis 1932 angehörte und in dem er von 1929 bis 1930 Fraktionsführer seiner Partei war. Im Februar 1925 schied er aus dem Staatsdienst aus und führte danach bis 1933 in Nürnberg die Großdeutsche Buchhandlung. In diesem Zeitraum wurde er durch bayrische Gerichte wegen der Verleumdung politischer Gegner mehrmals zu Geld- und kurzzeitigen Haftstrafen verurteilt. Von 1925 bis 1926 führte er die Geschäftsstelle der NSDAP-Gauleitung Nordbayern und war 1926 vertretungsweise – während Streicher in Haft war – örtlicher Ortsgruppenleiter. Von 1927 bis 1943 hielt er Propagande-Vorträge für NSDAP-Ortsgruppen im mittelfränkischen Raum. 1929 war er örtlicher Bezirksleiter und leitete ab diesem Jahr den Bereich Gaupropaganda bei der mittelfränkischen NSDAP-Gauleitung. Von 1927 und 1933 fungierte er als verantwortlicher Schriftleiter und danach bis 1938 als Hauptschriftleiter des Stürmers, Streichers antisemitisch-pornografischer Wochenzeitung.

Von 1928 bis 1933 gehörte Holz dem Mittelfränkischen Kreistag an. Im April 1932 wurde Holz in den Bayerischen Landtag gewählt. 1933 erhielt er die Funktion eines Ministerialrates; ab November 1933 war er Mitglied des im nationalsozialistischen Deutschen Reich bedeutungslosen Reichstages. Ab 1935 war er Ratsherr in Nürnberg.

In der politischen Auseinandersetzung so wenig zimperlich wie sein Vorgänger Streicher, rühmte sich Gauleiter Holz seiner zahlreichen politischen Strafen (nach eigenen Angaben 20, darunter fünf Gefängnisstrafen). Unter seinem aggressiven Vorgehen, das Holz als Parteigänger und Zögling Streichers von diesem zum Teil übernahm, hatten auch die innerparteilichen Gegner zu leiden. Das schon vor der Machtübernahme angestrebte Gauleiteramt der Bayerischen Ostmark konnte ihm trotz Unterstützung Streichers der Bayreuther Kreisleiter Hans Schemm mit Erfolg streitig machen.

Von 1933 bis Juli 1934 war er NSDAP-Kreisleiter von Nürnberg-Stadt. Seit dem 1. Januar 1934 operierte Karl Holz als Streichers Stellvertreter in dessen Eigenschaft als Gauleiter von Franken. Zudem leitete er ab Anfang April 1934 stellvertretend das "Zentralkomitee zur Abwehr der jüdischen Greuel- und Boykotthetze". Im November 1937 erfolgte seine Beförderung zum SA-Brigadeführer.

Nach Beginn des Zweiten Weltkrieges wurde Holz im November 1939 zur Wehrmacht eingezogen und nahm bis April 1941, zuletzt im Rang eines Unteroffiziers, mit dem Panzer-Regiment 25 an Kriegshandlungen teil. 1940 wurde Holz im Zusammenhang mit der Untersuchung der Streicherschen Unregelmäßigkeiten bei der "Arisierung" jüdischen Vermögens vorübergehend aller Ämter enthoben; Streicher hatte "arisiertes" Vermögen nicht dem Reich zugeführt, sondern für eigene Zwecke verwendet und war dabei von Holz unterstützt worden.

Seit November 1942 zum Reichsverteidigungskommissar von Franken ernannt, war Holz am 4. April 1942 mit der Führung des Gaues beauftragt worden. Im September 1942 wurde er zum NSDAP-Befehlsleiter und am 9. November 1942 wurde er zum SA-Gruppenführer befördert. Hitler ernannte Holz im November 1944 kurz vor Kriegsende zum Gauleiter von Franken. Zudem bekleidete er noch die Funktionen eines Beauftragten für den Gau Franken der Generalbevollmächtigten für den "Arbeitseinsatz" und den "totalen Kriegseinsatz". Holz leitete bei Kriegsende auch den Volkssturm in Franken.

Nach der fast vollständigen Einnahme Nürnbergs durch US-Truppen der 3. US-Infanteriedivision unter John W. O'Daniel am 18. April 1945 verschanzte sich Holz mit einer kleinen Gruppe im Palmenhofbunker beim Nürnberger Polizeipräsidium. Darunter war auch der Oberbürgermeister der Stadt Nürnberg, Willy Liebel. Holz starb während der Schlacht um Nürnberg im Polizeipräsidium.

Literatur
 Ernst Klee: Das Personenlexikon zum Dritten Reich. 2. Auflage. Fischer Taschenbuch Verlag, Frankfurt am Main 2007, ISBN 978-3-596-16048-8.

Weblinks

 Joachim Lilla: Holz, Karl. In: Joachim Lilla: Staatsminister, leitende Verwaltungsbeamte und (NS-)Funktionsträger in Bayern 1918 bis 1945. Bayerische Staatsbibliothek, München 2012.

Anmerkungen

Beamter (Bayern)
Mitglied der Deutschsozialistischen Partei
SA-Mitglied
Reichstagsabgeordneter (Deutsches Reich, 1933–1945)
Mitglied des Bayerischen Landtags in der Weimarer Republik
Träger des Deutschen Ordens
Rassismus im Nationalsozialismus
Person der NS-Propaganda
Journalist (Deutsches Reich)
Person im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Deutscher
Geboren 1895
Gestorben 1945
Mann
Gauleiter (NSDAP)


text:
is a former Japanese football player.

Playing career
Nakajima was born in Chiba Prefecture on February 9, 1984. After graduating from high school, he joined J2 League club Shonan Bellmare in 2002. He played many matches as left side back. Although he could hardly play in the match from summer 2002. In 2004, he moved to J2 club Yokohama FC. He became a regular left side back. Although the club results were sluggish every season, Yokohama won the champions in 2006 season and was promoted to J1 League first time in the club history. Although he played many matches, Yokohama finished at the bottom place in 2007 season and was relegated to J2 in a year. In 2008, he moved to J2 club Avispa Fukuoka. He played many matches in 3 seasons and Avispa was promoted to J1 end of 2010 season. In 2011, he moved to J1 club Kashiwa Reysol. However he could hardly play in the match. In August 2012, he moved to Yokohama FC for the first time in 5 years. He played many matches as left side back until 2015. In 2016, he moved to J3 League club Gainare Tottori. He retired end of 2016 season.

Club statistics

Honors

Kashiwa Reysol
J1 League (1): 2011
Japanese Super Cup (1): 2012

Yokohama FC
J2 League (1): 2006

References

External links

1984 births
Living people
Association football people from Chiba Prefecture
Japanese footballers
J1 League players
J2 League players
J3 League players
Shonan Bellmare players
Yokohama FC players
Avispa Fukuoka players
Kashiwa Reysol players
Gainare Tottori players
Association football defenders


text:
296525 Milanovskiy este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
296525 Milanovskiy este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Zelenchukskaya Station de Timur V. Kryachko. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,24 ua, o excentricitate de 0,08 și o înclinație de 13,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 296001-297000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2009
Centura de asteroizi


text:
Walter Bohm (* 6. Februar 1892 in Stralsund; † nach 1957) war ein deutscher Jurist und Hochschullehrer.

Leben
Walter Bohm zog nach der Enteignung seines Besitzes in Estland nach Hamburg, wo er sich in Groß Flottbek als Kaufmann niederließ. Er war Rittmeister der baltischen Landeswehr gewesen und hatte den Abschluss als Diplom-Landwirt erlangt. Bereits zum 1. Dezember 1928 trat er der NSDAP bei (Mitgliedsnummer 105.173). In Hamburg promovierte er im Jahre 1933 über ein kirchenrechtliches Thema zum Dr. jur. Der Titel seiner Dissertation lautete Acatholicus. Eine Untersuchung über die Stellung der Ungetauften und der Apostaten, Haretiker und Schismatiker sowie der sonstigen exkommunizierten Christen im geltenden kanonischen Recht. 1933 wurde er Hauptschulungsleiter der dortigen Bauernschule. Kurzzeitig war er im April 1933 Staatskommissar der Kirche in Mecklenburg-Schwerin.

Wenig später erfolgte seine Ernennung zum Hauptlektor der Reichsstelle zur Förderung des deutschen Schrifttums. Er war u. a. Redner auf dem Ersten Landesbauerntag Sachsens vom 13. bis 15. Februar 1934 in Dresden. Der Reichsbauernführer Walther Darré holte ihn 1934 in seinen Stab.

Er wurde Mitglied der SA und dann der SS. 1935 wurde er zum SS-Obersturmführer befördert, 1938 verließ er auf eigenen Wunsch die SS. Seinen Sitz hatte Walter Bohm in Berlin, Tirpitzufer 78.

Als Ende 1935 die Bauernhochschule in Goslar eingerichtet wurde, erhielt Walter Bohm die Ernennung zum Dozenten für Agrarrecht und Agrargeschichte. Als später geplant war, für Walter Bohm an der Universität Hamburg eine außerordentliche Professur für Agrarrecht einzurichten, lehnte dies die Universität ab.

Nach dem Zweiten Weltkrieg war er bis 1957 im öffentlichen Dienst beschäftigt.

Literatur
 Herrmann A. L. Degener: Degeners Wer ist's?. X. Ausgabe, Berlin 1935, S. 158.
 Erich Stockhorst: Fünftausend Köpfe. Wer war was im Dritten Reich. blick + bild Verlag S. Kappe KG, Velbert/Kettwig 1967.
 Hans-Christian Harten: Himmlers Lehrer: Die Weltanschauliche Schulung in der SS 1933–1945, 2014, S. 53.

Einzelnachweise

Funktionär
Person (Berlin)
Hochschullehrer (Deutschland)
NSDAP-Mitglied
SS-Mitglied
SA-Mitglied
Deutscher
Geboren 1892
Gestorben im 20. Jahrhundert
Mann


text:
Heber může označovat:
 Heber (Eber) – biblický prapředek Izraelitů a dalších semitských kmenů

příjmení
 Alberto Héber Usher (1918–1981) – uruguayský prezident
 František Alexandr Heber (1815–1849) – pražský kupec a amatérský historik
 Johann Jacob Heber (1666–1724/1727) – německý geodet a kartograf
 Reginald Heber (1783–1826) – britský anglikánský biskup a literát

jméno
 Heber Curtis (1872–1942) – americký astronom
 Heber J. Grant (1856–1945) – americký mormonský duchovní a prezident Církve Ježíše Krista Svatých posledních dnů
 Heber Jentzsch (* 1935) – prezident scientologické církve
 Heber Manning Wells (1859–1938) – americký politik
 Heber Ratti (* 1994) – uruguayský fotbalista

místo
 Heber City – město ve státě Utah v USA
 Heber (Kalifornie) – osada v Kalifornii v USA
 Heber Springs – město ve státě Arkansas v USA
 Heber-Overgaard – osada v Arizoně v USA
 Heber (pohoří) – hřeben v Dolním Sasku v Německu

Podobné názvy
 Hever
 Cheber – víc biblických postav


text:
No Second Chance is a thriller released in 2003 and is the fifth stand-alone novel written by Harlan Coben. No Second Chance was the first international Book of the Month Club pick in 2003 due to its global appeal.

Plot summary
Dr. Marc Seidman has been shot twice, his wife has been murdered, and his six-month-old daughter has been kidnapped. When he gets the ransom note, he knows he has only one chance to get this right. But there is nowhere he can turn to and no one he can trust.

Serial
The novel was adapted in a movie for TF1 et RTL-TVI in 2015.

References

External links
 Harlan Coben's Website

2003 American novels
Novels by Harlan Coben
American mystery novels
American thriller novels
Dutton Penguin books
American novels adapted into television shows


text:
Е́шлін Брук (,  14 серпня 1985 року, Чокло, Оклахома, США) — американська фотомодель та порноакторка.

Біографія та кар'єра

Народилась 14 серпня 1985 року в Чокло, США.

До того як стати акторкою дорослого кіно в 2006 році, вона працювала продавцем старих автомобілів поблизу Оклахома-Сіті протягом трьох років. Вона стала ексклюзивним виконавцем за договором з New Sensations/Digital Sin в 2007 році і в 2009 році дебютувала як режисер з фільмом «Лесбійські фантазії Ешлін Брук» ().

У 2010 Ешлін з'явилась у фільмі жахів «Піраньї 3D».

У 2011 році вона була названа CNBC, як одна з 12 найпопулярніших зірок в порно.

Нагороди
 2007 Adultcon номінація — найкраща акторка в сцені самозадоволення
 2007 Adultcon — найкраща 20-ка акторок для дорослих
 2008 AVN Award номінація — найкраща нова старлетка
 2008 AVN Award номінація — AVN найкраща продуктивність
 2008 AVN Award номінація — AVN нафкраща парна сексуальна сцена
 2008 (Xbiz) номінація — найкраща нова старлетка за версією XBiz
 2008 (AEBN) AWARD — найкраща нова старлетка
 2008 (XRCO) номінація — найкраща нова старлетка
 2008 F.A.M.E. Award — улюблений бюст
 2009 AVN Award — найкраща продовжуюча сцена Ashlynn Goes to College
 2009 AVN Award — найкращий інтерактивний DVD
 2009 AVN Award — найкращий новий серіал Ashlynn Goes to College
 2009 Exotic Dancer Award — найкращий дебют (Sherwin Escurel)
 2010 Nominated AVN Award — найкраща жіноча роль другого плану: 30 Rock: A XXX Parody

Примітки

Посилання

 AshlynnBrooke.com

Уродженці Оклахоми
Американські порноакторки
Персоналії:ЛГБТ
Twistys Treats


text:
Bodianus unimaculatus е вид лъчеперка от семейство Labridae.

Разпространение
Видът е разпространен в Австралия, Нова Зеландия, Остров Норфолк, Френска Полинезия и Чили.

Източници

Bodianus


text:
Lotte Schöne, née Charlotte Bodenstein (December 15, 1891 – December 22, 1977) was an Austrian soprano.

Born in Vienna, Schöne studied music in that city and made her debut in 1912 at the Vienna Volksoper as a bridesmaid in Der Freischütz. From 1917 until 1925 she was on the roster of the Vienna State Opera where she sang all the major light lyric parts. Between 1922 and 1934 she was also a regular at the Salzburg Festival, singing Zerlina, Blonde, and Despina. From 1925 to 1933 she also sang regularly at the Berlin State Opera in roles such as Manon, Mimi, and Cio-Cio-San. For London she created Liù in 1927, her only season at the Royal Opera House. With the rise of the Nazi Party, Schöne moved to Paris and joined the Opéra-Comique, where she was especially noted for her Mélisande. After performances as Marcellina and Zerlina under Bruno Walter at the Paris Opera in 1937, she retired almost completely from the stage. Schöne was of Jewish extraction, and was forced to hide during the German occupation of France during World War II. When she emerged, in 1945, she returned to singing, but almost exclusively in concerts. She retired for good in 1953 and became a voice teacher in Paris. She died in Bobigny.

Schöne was especially noted for her performances in the works of Mozart and Richard Strauss. She recorded a number of musical excerpts from both operas and operettas during her career, which may today still be heard on compact disc.
Her complete recordings, including unpublished items, private recordings and broadcasts, are available as a set from Marston Records.

References

1891 births
1977 deaths
Austrian operatic sopranos
20th-century Austrian women opera singers
Austrian expatriates in France
Musicians from Vienna
Jewish emigrants from Austria after the Anschluss
Jewish opera singers


text:
Amy Adams Strunk (born September 29, 1955) is an American businesswoman best known as the controlling owner of the National Football League's Tennessee Titans. The daughter of the late owner Bud Adams, Strunk owns half of the Titans franchise, with other members of the family owning the remaining half. The team is currently owned under the banner of KSA Industries, which also owns many of Bud Adams' businesses. Before Strunk took over as controlling owner in 2015, the role belonged to her sister, Susie Adams Smith, whose husband Tommy Smith was team president and CEO.

Early career
Strunk initially attended Pine Manor College but transferred after a year to the University of Texas at Austin, graduating with a degree in history. Born into extreme wealth, Strunk is also involved with her family's other businesses, which includes Bud Adams Ranches, Inc., and is also the president of Kenada Fox Hounds, a fox-hunting organization, and the Little River Oil and Gas Company.

Owner of the Titans
Strunk initially inherited a third of the Tennessee Titans on her father's death, with another third going to her sister, Susie Adams Smith, and the last third to be split equally between Susan Lewis, widow of their brother Kenneth S. Adams III (who died in 1987), and her sons Kenneth S. Adams IV and Barclay Adams. Following two tumultuous years with Smith as controlling owner and her husband Tommy as the chairman, the family decided to pass the mantle down to Strunk.

Within a couple of years, Strunk and Kenneth IV hired longtime business partner Steve Underwood to replace Tommy Smith as team president and CEO and replaced general manager Ruston Webster with Jon Robinson. Strunk was the representing owner for the Titans during a 2015 league vote. In 2016, Strunk was appointed to the NFL's Hall of Fame committee, and was also named to the Board of Trustees for the Pro Football Hall of Fame. Due in large part to Strunk's organization of the Titans 2018 uniform reveal event in downtown Nashville, the NFL granted Nashville the honor of hosting the 2019 NFL Draft. After bringing the Draft to Nashville, Adams was awarded the 2019 Tennessean of the Year by the Tennessee Sports Hall of Fame. On December 12, 2020, it was announced that Susie Adams Smith would sell her share of the Titans to the family-owned KSA Industries. This gives Amy Adams Strunk 50% share of the team, with the other 50% still owned by her nephews, Kenneth Adams IV and Barclay Adams, and Susan Lewis, their mother. Amy Adams Strunk retains controlling ownership.

Unlike her father, Strunk and her nephew have been actively involved with promoting the Titans around Nashville and have been more receptive to feedback from fans and the team's other shareholders. In fact, many fans now affectionately call Strunk by the nickname "Mom."

Other NFL female owners
Other female owners in the NFL include Sheila Ford Hamp (Detroit Lions), Virginia Halas McCaskey (Chicago Bears), Kim Pegula (Buffalo Bills), Carol Davis (Las Vegas Raiders), Denise DeBartolo York (San Francisco 49ers), Gayle Benson (New Orleans Saints),  Janice McNair (Houston Texans), Jody Allen (Seattle Seahawks), and Dee Haslam (Cleveland Browns).  All except Ford Hamp, Haslam, Pegula and York inherited their teams upon the death of their spouse, parent, or other family member.

Personal life
Strunk is an avid equestrian and fox-hunter. Her first marriage ended in divorce in 1990, following a long period of depression that followed her brother's suicide. Her second husband, cattle breeder Tim Strunk, died in a 1997 auto accident. Her current husband Bill Hunt is a former commercial airline pilot. They have residences in Waller, Texas and Nashville, Tennessee. She has three grown children from two previous marriages, Tracy Thompson, Tommy Thompson, and Blanche Strunk.

References

1955 births
21st-century American women
Living people
American sports businesspeople
Women in American professional sports management
People from Texas
Pine Manor College alumni
Tennessee Titans
University of Texas at Austin alumni
Women sports owners
Tennessee Titans owners


text:
Psychróvrysi är en ort i Grekland.   Den ligger i prefekturen Nomós Kilkís och regionen Mellersta Makedonien, i den norra delen av landet,  km norr om huvudstaden Aten. Psychróvrysi ligger  meter över havet och antalet invånare är .

Terrängen runt Psychróvrysi är varierad. Den högsta punkten i närheten är Semer Kajasen,  meter över havet,  km nordost om Psychróvrysi. Runt Psychróvrysi är det ganska glesbefolkat, med  invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Mouriés,  km sydväst om Psychróvrysi. Trakten runt Psychróvrysi består till största delen av jordbruksmark.

Klimatet i området är tempererat. Årsmedeltemperaturen i trakten är  °C. Den varmaste månaden är juli, då medeltemperaturen är  °C, och den kallaste är januari, med  °C. Genomsnittlig årsnederbörd är  millimeter. Den regnigaste månaden är februari, med i genomsnitt  mm nederbörd, och den torraste är augusti, med  mm nederbörd.

Kommentarer

Källor

Orter i Mellersta Makedonien


text:
Колі́брі-іскри́нка оливковий (Chaetocercus berlepschi) — вид серпокрильцеподібних птахів родини колібрієвих (Trochilidae). Ендемік Еквадору. Вид названий на честь німецького орнітолога Ганса фон Берлепша.

Опис
Довжина птаха становить 6—7 см. У самців верхня частина тіла темно-зелена, блискуча, за очима вузькі білі смуги, які ідуть до грудей. Горло яскраво-фіолетове, блискуче, решта нижньої частини тіла біла, з боків зелена, на грудях зелена смуга. Хвіст роздвоєний. У самиць горло охристе і хвіст охристі, центральні стернові пера у них зелені з чорною смугою на кінці. Дзьоб короткий, прямий, чорний.

Поширення і екологія

Оливкові колібрі-іскринки мешкають в прибережних районах на заході Еквадору, в провінціях Есмеральдас, Манабі і Санта-Елена, зокрема в національному парку  та в долині річки . Вони живуть у вологих рівнинних тропічних лісах та на узліссях, переважно на висоті від 50 до 350 м над рівнем моря.

Оливкові колібрі-іскринки живляться нектаром квітучих рослин, зокрема Kohleria spicata, Cornutia pyramidata, Psychotria hazennii і Razisea cf. ericae. Сезон розмноження у них триває з листопада по квітень. Гніздо чашоподібне, робиться з рослинних волокон, рослинного пуху, павутиння і лишайників, розміщується на верхівках невеликих мертвих дерев, на висоті 5 м над землею. В кладці 2 білих яйця.

Збереження
МСОП класифікує цей вид як вразливий. За оцінками дослідників, популяція оливкових колібрі-іскринок становить від 1000 до 3000 птахів. Їм загрожує знищення природного середовища.

Примітки

Колібрієві
Птахи, описані 1889
Птахи Еквадору
Ендемічна фауна Еквадору


text:
The Newport News Pilots were a minor league baseball team based in Newport News, Virginia. In 1941 and 1942, as a minor league affiliate of the Philadelphia Athletics, Newport News played as members of the Class C level Virginia League, playing as the Newport News Builders in 1942. The teams hosted minor league home games at Shipbuilders Park.

Baseball Hall of Fame member Chief Bender managed the 1941 Pilots.

History
After minor league baseball began in Newport News with the 1894 Newport News-Hampton Deckhands of the Virginia League, the Pilots were immediately preceded by the 1922 Newport News Shipbuilders, who ended an 11-consecutive season tenure as members of the Virginia League.

The 1941 Virginia League expanded to six teams and became a Class C level league, adding the Newport News Pilots and Petersburg Rebels franchises. The Pilots and Rebels were joined by the Harrisonburg Turks, Lynchburg Senators, Salem-Roanoke Friends and Staunton Presidents in beginning league play on May 2, 1941.

In their first season of play, the Newport News Pilots were an affiliate of the Philadelphia Athletics and ended the 1941 season in 5th place with a record of 58–58. The Pilots were managed by Baseball Hall of Fame member Chief Bender, finishing 6.5 games behind the 1st place Petersburg Rebels in the final regular season standings. Newport News did not qualify for the playoffs, won by the Salem-Roanoke Friends.

In 1942, the Newport News "Builders" continued play as a Philadelphia Athletics affiliate and qualified for the Virginia League playoffs. The Builders ended the Virginia League regular season with a 62–67 record to place 4th in the six–team league with Harry Chozen managing the team. Newport News finished 18.5 games behind the 1st place Pulaski Counts in the regular season standings. In the 1st round of the playoffs, the Lynchburg Senators defeated Newport News Builders 4 games to 2 to advance to the finals, won by Pulaski. The Virginia League folded after the 1942 season with the onset of World War II.

In 1944, Newport News next hosted the Newport News Dodgers, who began play as members of the Class B level Piedmont League.

The ballpark
The Newport News Pilots and Newport News Builders hosted home games at Shipbuilders Park, also nicknamed "Builders Park." The ballpark was located on Virginia Avenue, called Warwick Boulevard today.

Timeline

Year–by–year records

Notable alumni

Chief Bender (1941, MGR) Inducted Baseball Hall of Fame, 1953
Dick Adkins (1941)
Bill Burgo (1942)
Harry Chozen (1942, MGR)
Joe Coleman (1941)
Lou Knerr (1941)
John Leovich (1941)
Joe Rullo (1941)
Frank Seward (1942)

See also
Newport News Pilots playersNewport News Builders players

References

External links
 Baseball Reference
Shipbuilders Park

Defunct minor league baseball teams
Sports teams in Virginia
Baseball teams in Virginia
Defunct baseball teams in Virginia
Baseball teams disestablished in 1941
Baseball teams established in 1941
Sports in Newport News, Virginia
Virginia League teams
Philadelphia Athletics minor league affiliates


text:
The Lancasters is a residential development in London, England, with 77 apartments, the majority of which face south with views onto or across Hyde Park.

History

The building was originally a terrace of 15 stucco-fronted Grade-II listed houses dating from the mid-nineteenth century.  It was purchased by a joint venture between the investment and development company Minerva and the developer Northacre Plc.

The building underwent significant redevelopment.  It was completely demolished behind the French Renaissance style façade, which was retained in one of the longest façade development projects in Europe.

It took almost 11 months and 500 tons of steel to support the entire 407 ft. long façade, which is the equivalent length of 15 AEC Routemaster buses end-to-end.

The Lancasters is considered to be the first super prime development in W2 and commands premium prices throughout the building.
The scheme which incorporates private residential accommodation was a joint venture between the investment and development company Minerva and developer Northacre Plc. It is now entirely owned by Northacre Plc.

It was designed by Nilsson Architects and built by Capita Symonds.

Location

The building is located in Bayswater area of London, adjacent to Hyde Park. It sits between the Lancaster Gate and Queensway Underground stations on the Central line, taking up the length of block between Leinster Terrace and Lancaster Gate. The address is: The Lancasters, 75–89 Lancaster Gate, London W2 3NH.

References

Further reading

Ike Ijeh, Building magazine, 10 June 2011
Arabella Youens, Country Life, 19 February 2009
Francesca Steele, Financial Times, 4 April 2014

External links
The Lancasters
Northacre Plc
Minerva

Grade II listed buildings in the City of Westminster
Apartment buildings in London
Bayswater


text:
Natalie Jessica Evans, Baroness Evans of Bowes Park,  (born 29 November 1975), is a British politician and member of the House of Lords. A member of the Conservative Party, she was made a life peer in 2014 and from 2016 to 2022 was Leader of the House of Lords. She was the first Leader of the House of Lords to serve under two different prime ministers since Lord Shepherd in 1974, and the longest serving Lords leader since 1951.

Early life and education
Evans was born on 29 November 1975. She was educated at Rockport School,  The Henrietta Barnett School and at New Hall, Cambridge, where she studied social and political sciences and graduated in 1998.

Career
Evans worked as a researcher for the House of Commons and then for the Social Market Foundation, a public policy think tank which aims to "champion ideas that marry a pro-market orientation with concern for social justice". She moved to the Conservative Research Department in 1999, eventually becoming its deputy director. In 2002, she was appointed head of policy at the Investor Relations Society "with a remit to help the Society play a leading role in influencing UK legislation, in particular the Financial Services Authority's review of the listing rules and regulations covering analyst research." She later became its general manager. In 2004, she became head of health and protection at the Association of British Insurers (2004–2006), and then worked as head of policy at the British Chambers of Commerce (2006–2008).

In 2008, Evans became deputy director at Policy Exchange, a centre-right think tank. In May 2010, she stood for election to the London Borough of Haringey as a Conservative Party candidate to be one of three councillors in the Bounds Green ward; she achieved 647 votes and was not elected. On 5 November 2010, as deputy director at Policy Exchange, she introduced Home Secretary Theresa May at a speech about immigration hosted by the think tank.

In 2011, Evans left Policy Exchange to become chief operating officer at the New Schools Network. She was then its director from January 2013 until May 2015. The New Schools Network is a registered charity, and supports groups who wish to set up free schools.

House of Lords

She was made life peer as Baroness Evans of Bowes Park, of Bowes Park which borders the London Boroughs of Enfield and Haringey, on 12 September 2014. Baroness Evans was formally introduced to the House of Lords along with Lord Cashman on 28 October 2014. She was, at the time, the youngest female peer.

Evans served as a government whip in the House of Lords during the 2015 government, and spoke briefly in January 2016 about how "education must be at the heart of our prison system if we are to rehabilitate effectively". On 14 July 2016 Baroness Evans was appointed to the post of Leader of the House of Lords by then prime minister, Theresa May. She remained in that office when Boris Johnson became Prime Minister in July 2019.

Personal life
Her husband James Wild was employed as a Special Adviser by Sir Michael Fallon MP, when he served as Secretary of State for Defence. He was elected the MP for North West Norfolk at the 2019 United Kingdom general election.

References

External links
 Baroness Evans of Bowes Park – UK Parliament

|-

|-

|-

1975 births
Alumni of New Hall, Cambridge
Conservative Party (UK) life peers
Life peeresses created by Elizabeth II
Female members of the Cabinet of the United Kingdom
Leaders of the House of Lords
Living people
Lords Privy Seal
People educated at Henrietta Barnett School
People educated at Rockport School
Members of the Privy Council of the United Kingdom