text:
{{Indret
| nom = Despoblat de Labusta o Llabusta
| pais =
| admin2 = Alt Pirineu i Aran
| comarca = Pallars Jussà
| municipi = Tremp
| localitzacio = Turó de Llabusta
| coordenades =
| altitud = 705
| cronologia = Medieval o anterior
}}
El Despoblat de Labusta o Llabusta''' és un antic poble medieval als termes municipals de Tremp, antigament part de l'antic municipi de Vilamitjana, en al límit amb el també desaparegut terme de Suterranya, absorbits per Tremp. Estava situat en un pla encara actualment conegut pel nom de Llabusta.

És al Turó de Llabusta a l'extrem de ponent del Serrat d'Enrams, a 705 msnm No se n'han trobat les restes, malgrat les referències que se'n tenen. Se sap, per exemple, que el 1630 ja era totalment deshabitat.

Referències

Labusta
Labusta


text:
The Mothering Heart é um filme mudo norte-americano em curta-metragem, do gênero dramático, dirigido por D. W. Griffith em 1913. Cópias do filme encontram-se conservadas no Museu de Arte Moderna dos Estados Unidos.

Elenco
Walter Miller
Lillian Gish
Kate Bruce
Viola Barry
Charles West
Adolph Lestina
Jennie Lee
Charles Murray
Gertrude Bambrick
William J. Butler
Christy Cabanne
Donald Crisp
Josephine Crowell
Edward Dillon
John T. Dillon
William Elmer
Dell Henderson
Harry Hyde
J. Jiquel Lanoe
Charles Hill Mailes
Mae Marsh (não confirmado)
Joseph McDermott
Alfred Paget
Gus Pixley
W. C. Robinson
Henry B. Walthall

Ligações externas

Filmes dos Estados Unidos de 1913
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes dirigidos por D. W. Griffith
Filmes em língua inglesa
Filmes de curta-metragem
Filmes mudos
Filmes em preto e branco

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Port Neill (formerly Carrow) is a small coastal town on the eastern side of the Eyre Peninsula, in South Australia about 3 km off the Lincoln Highway between the major towns of Whyalla and Port Lincoln. It is 576 km by road from Adelaide.

The town offers protected beaches for swimming, as well as providing a venue for fishing, boating, sailing, skiing or skin-diving.

History
Matthew Flinders sailed past on 7 March 1802 and reported 'low front land, somewhat sandy, with raised land inland and of a barren appearance, its elevation diminishing to the northward.' The first land-based European exploration took place in April 1840, when the party of Governor Gawler, John Hill, and Thomas Burr explored the Spencer Gulf coast on horseback, they being the first Europeans to traverse the landward regions of this coast between Port Lincoln and the Middleback Ranges near Whyalla. They roughly followed the route of the present Lincoln Highway. During this expedition Gawler named Cape Burr as well as nearby Mount Hill.

The first settlers arrived in 1873 when John Tennant and his son Andrew took up land around the bay, then known as Mottled Cove.

The town was first called Carrow and was gazetted in 1903 and laid out in January 1909 by surveyor William Greig Evans. The name 'Carrow' came from an Aboriginal word relating to a soakage rock hole. Some confusion was caused by the similarity of the name to the locality of Warrow (near Coulta on south-western Eyre Peninsula) and the town was renamed Port Neill on 19 September 1940. The name of the town honours a Warden of the Marine Board, Andrew Sinclair Neill.

The first jetty was built in 1912 to ship wheat and wool from the district. It was noted in the Observer in June 1910 that settlers in the Hundred of Butler and the district adjoining Mottled Cove were 'anxiously awaiting some movement towards the long promised jetty at that port'. The settlers were suffering greater disadvantages of shipping facilities than most other parts of the west coast at this time. Once the jetty was built, shipments continued until 1970, when shipments by road to Port Lincoln's larger harbour facilities and grain silos commenced. It was noted at the time of construction that the jetty was the largest on the Eyre Peninsula.

Geography
Port Neill is situated in Mottled Cove at the south end of Dutton Bay near Cape Burr on the western side of Spencer Gulf about  north east of Port Lincoln and about  north east Tumby Bay. The surrounding region of Port Neill mostly consists of agricultural land, and the coast contains a mixture of white, sandy beaches, vegetated dunes and rocky points.

In 1909, surveyor William Grieg Evans noted that the area was covered with "low mallee teatree and bushes... light sandy loam red clay over limestone". He described it as "slightly undulating country", which meant the land had a wavelike appearance and form.

Geology
The rocks in Port Neill are of great interest to geologists, as they give prime examples of the Kalinjala Mylonite Zone, and an idea of the processes that occurred 20 km below the surface. Some of the oldest rocks date back to 1850 million years ago, and comprise granite gneisses, amphibolites, and rocks known as pegmatite.

Economy
The Port Neill jetty and goods shed indicate the town's past as a once busy seaport. Today, much of Port Neill's economy] is derived from the surrounding agricultural] districts, with cereal crops and sheep prominently farmed.

Like many coastal towns of the Eyre Peninsula, Port Neill is a well established tourist destination, with town numbers swelling during summer holidays. As well as its history, Port Neill offers a laid back country atmosphere and a number of recreational activities.

Fishing is popular from the town jetty, the surrounding beaches and from boats, with boat launching facilities available. A number of other watersports including swimming and snorkelling are on offer in the clean sandy bay.

The town has a number of accommodation options, including the Port Neill Hotel, caravan park and various holiday flats and apartments.

Community

Demographics
At the time of the 2006 census, Port Neill's population in the town proper was 152, with another 209 in the surrounding district. The vast majority were Australian born and of those that immigrated, all came from the United Kingdom. The most common responses for religious affiliation in the town was Uniting Church 20.4%, Anglican 16.4%, No Religion 15.8%, Catholic 13.2% and Christian, nfd 6.6%.

Facilities
Port Neill has several sporting clubs and recreational facilities, including an oval, tennis and basketball courts, bowling green and golf course, skatepark and a playground on the foreshore.  The Lady Kinnaird anchor and a World War II cannon are situated on the foreshore lawns which provide an ideal family picnic spot.

In its past the early established town boasted three general stores, butcher's, saddler's, blacksmith's and baker's shops. Today the town currently provides a general store and post office, hotel and pub, and several tourism-based shops. Various walking trails, parks and lookouts are also dotted throughout the area.

A small primary school services the town, which caters from Reception to Year 7.

Gallery

References

External links
District Council of Tumby Bay
Sydney Morning Herald Travel

Coastal towns in South Australia
Eyre Peninsula
Spencer Gulf


text:
US-Punk ist die Herkunftsbezeichnung für mehrere Stilrichtungen und Weiterentwicklungen des Punk, die seit den 1970er-Jahren in den USA entstanden.

Geschichte
Die Entwicklung des US-Punk begann in der ersten Hälfte der 1970er-Jahre in New York City. Keimzellen dieser zunächst namenlosen Musikszene waren mehrere Musik-Clubs in Manhattan, die auch unerfahreneren Bands ohne Plattenvertrag Auftrittsmöglichkeiten gaben. Zu den bekanntesten dieser Clubs zählen Max's Kansas City und CBGB.

Dort traten junge Rockbands auf, deren Musik durch größere Einfachheit, Ungeschliffenheit und Rauheit gekennzeichnet war als die Musik populärer Bands der Zeit. Bekannte Vertreter der Anfangszeit des US-Punk waren Television, The Heartbreakers, Richard Hell and The Voidoids, die Dead Boys, die Ramones, die Patti Smith Group sowie anfänglich auch die Band Blondie. Diese Gruppen waren mehrheitlich von der harten Rockmusik von Bands wie MC5, The Stooges und den New York Dolls aber teilweise auch vom Garage Rock der 1960er-Jahre inspiriert.

Die Bezeichnung Punk erhielt die junge Underground-Musikszene durch das New Yorker Musik-Fanzine PUNK, das von Grafiker John Holmstrom und den Autoren Legs McNeil und Ged Dunn eigens gegründet worden war, um dieser Szene ein publizistisches Forum zu geben. Die Ausgaben des Fanzines enthielten Interviews, Konzertberichte, selbstgezeichnete Comics sowie Fotostorys über die Bands und Musiker der Szene.

Mit der Entstehung des Hardcore ab Anfang der 1980er-Jahre begann sich der US-Punk aufzuspalten in zahlreiche stilistisch und ideologisch sehr verschiedene Bewegungen. Bedeutende Bands sind neben den Ramones die Dead Kennedys und die Cro-Mags. Eine wichtige Stilrichtung, die Anfang der 1980er-Jahre entstand, war der typische Westcoast-Punk aus Kalifornien, der mit schnellen und energiegeladenen Songs schnell sehr beliebt wurde. Zu den wichtigsten Bands dieser Richtung und Zeit zählen unter anderem die Adolescents, Black Flag, TSOL, Fear, die Circle Jerks, Agent Orange, D.I. und auch die Dead Kennedys. Nachdem Bad Religion 1988 mit ihrem Album Suffer eine besonders melodische und schnelle Richtung des Punkrocks einführten, die auch als Skatepunk oder Melodycore bekannt wurde, kam es zu einer neuen Welle dieser Richtung und so entstand eine Art "Revival" des US-Punks mit Bands wie NOFX, Pennywise, Lagwagon, Good Riddance oder No Use for a Name.

Bands (Auswahl)

Literatur

Weblinks
 Archiv des namengebenden Fanzines PUNK auf der offiziellen Website des Magazins (englisch)

Punk
Musik (Vereinigte Staaten)


text:
The Rybnik district was a Prussian district in Upper Silesia from 1818 to 1926. Its capital was the city of Rybnik. The territory of this district is now in the Silesian Voivodeship in Poland.

History
During the district reform of 1 January 1818 in Regierungsbezirk Oppeln in the Prussian Province of Silesia, the new Rybnik district was formed. On 8 November 1919 the Province of Silesia was dissolved and the new Province of Upper Silesia was formed from Regierungsbezirk Oppeln.

In the Upper Silesia plebiscite held on 20 March 1921, 34.8% of the voters in the Rybnik district voted for Germany and 65.2% voted for Poland. Due to the subsequent resolutions of the Conference of Ambassadors, on 3 July 1922, most of the district was transferred to Poland. The remainder of the district which was still in Germany initially continued to exist formally as a separate district until it was dissolved on 1 January 1927 and divided between the Ratibor district and the Tost-Gleiwitz district.

Demographics
According to the Prussian census of 1855, Kreis Rybnik had a population of 58,411, of which 52,323 (89.58%) were Poles, 6,053 (10.36%) were Germans and 35 (0.06%) were Czechs.

References

Rybnik
Province of Silesia
Province of Upper Silesia
Rybnik County
1818 establishments in Prussia
1927 disestablishments in Germany
1920s disestablishments in Poland


text:
Thomas Harris Jenkins (1920–2012) was a Welsh trade union leader.

The older brother of Clive Jenkins, Tom began working for the Great Western Railway Company in 1937, working on the Swansea Docks.  During World War II, he served in the Royal Army Medical Corps, then he returned to the docks until 1949, when he found work with the Transport Salaried Staffs' Association and moved to London.

With the union, Jenkins became a line secretary, then in 1973 won election as Senior Assistant General Secretary.  In 1977, he was elected as the union's general secretary, defeating Member of Parliament Tom Bradley, who had been the union's acting general secretary. In post, Jenkins served on numerous government, Labour Party and International Transport Workers' Federation committees.  He was made a Commander of the Order of the British Empire in 1981, but retired the following year.

In retirement, Jenkins served on Acas, the Central Arbitration Committee, the Police Complaints Board and the Employment Appeal Tribunal.

References

1920 births
2012 deaths
General Secretaries of the Transport Salaried Staffs' Association
People from Port Talbot
British Army personnel of World War II
Royal Army Medical Corps soldiers


text:
Shrewsbury (/ˈʃruzberi/ SHROOZ-bury) is a town in Worcester County, Massachusetts, United States. The population was 38,325 according to the 2020 United States Census, in nearly 15,000 households.

Incorporated in 1727, Shrewsbury prospered in the 19th-century due to its proximity to Worcester, and from visitors to Lake Quinsigamond. The town is governed under the New England representative town meeting system, headed by the Town Manager and five-member elected Board of Selectmen.

History
The Town of Shrewsbury, named for Shrewsbury, England, is a community with an uneven and hilly terrain cut by a number of minor streams providing several small water power sites. Grants of land were made in what would eventually be the town beginning in 1664, with the  grant called Haynes Farm as the largest. In 1664 Native American leader, Peter Jethro, and other Nipmuc Indians deeded land around Lake Quinsigamond to settlers in the area. Settlers came primarily from Sudbury and Marlborough, and the first permanent settler was Gersham Wheelock in 1720. As a town, Shrewsbury was first settled in 1722 and officially incorporated in 1727.

Townspeople created an agricultural economy with apple orchards, and by 1750, there were two stores and four taverns as well as several small industries in operation. The rapid fall of prices for agricultural goods, the shortage of hard currency, and the general economic depression following the Revolutionary War produced disastrous conditions for colonists. Shays' Rebellion in 1786 sought to close the courts to prevent debt collections and the foreclosure of mortgages. Shrewsbury became a staging area for the rebellion and the encampment of the more than 400 insurgents, before the march on the Worcester Court House.

A leather industry began in 1786 in Shrewsbury, and town farmers developed large cattle herds to support the manufacture of boots and shoes. This was followed by the establishment of gunsmithing operations in 1797, which produced rifles, shotguns and pistols and eventually cutlery. Luther Goddard began in 1809 by making brass clocks and then established a small watch factory employing a few skilled Swiss and English watchmakers. Lumbering created sawmills, and they in turn drew chair and cabinet makers, plow and wagon builders.

The development of streetcar routes in the 19th century propelled the growth of single-family housing in town. A summer resort population on Lake Quinsigamond became consumers of the market garden produce grown by town farmers. As Shrewsbury's industry was killed by the lack of large waterpower sites and the tardy arrival of the railroad, its role as a suburb of Worcester grew more important. The town's population doubled from 1915 to 1940 as continued streetcar suburb growth brought more modern settlers into the community. Other modern developments included an increased number of lakeside cottages, ethnic clubs and recreational areas on the lake.

The 1953 Worcester tornado came through the Shrewsbury area, killing twelve people and causing extensive damage.

Since the late 20th century, Shrewsbury and neighboring Westborough have seen a large influx of immigration from South Asia, particularly India.

Geography
Shrewsbury is a suburb of Worcester. The town has a total area of , of which  of it is land and  of it (4.25%) is water. Busta Rhymes Island is located in Shrewsbury.

Climate

Demographics

By the 2020 census, the population had reached 38,325.

As of the 2020 Census, there were 38,325 people, the racial makeup of the town was 64.1% White, 2.5% African American, 0.1% Native American, 24.6% Asian, 0.01% Pacific Islander, 0.2% from other races, and 6.5% from two or more races. Hispanic or Latino of any race were 4.2% of the population.

As of the 2020 Census there were 14,966 households, out of which 34.5% had children under the age of 18 living with them, 60.1% were married couples living together, 7.5% had a female householder with no husband present, and 29.7% were non-families. Of all households 25.3% were made up of individuals, and 10.5% had someone living alone who was 65 years of age or older. The average household size was 2.54, and the average family size was 3.09.

In the town, the population was spread out, with 25.6% under the age of 18, 5.0% from 18 to 24, 33.4% from 25 to 44, 22.4% from 45 to 64, and 13.5% who were 65 years of age or older. The median age was 38 years. For every 100 females, there were 94.6 males. For every 100 females age 18 and over, there were 91.4 males.

The median income for a household in the town was $109,000 and the median income for a family was $124,000 (as of the 2010 census). Males had a median income of $56,259 versus $37,129 for females. The per capita income for the town was $45,570. About 3.3% of families and 4.8% of the population were below the poverty line, including 4.6% of those under age 18 and 7.6% of those age 65 or over.

Economy

Notable businesses
Hebert Candies, where white chocolate was first produced in the United States.
 The now-defunct Worcester Foundation for Experimental Biology was a research facility where the combined oral contraceptive pill was first developed. The campus is now the Hoagland-Pincus Conference Center of the University of Massachusetts Medical School.
 The now-defunct Spag's, an all-purpose store, which predated Costco, Walmart and other similar outlets. The site is now a retail development.
 The now-defunct White City amusement park, now the site of a shopping plaza.

Arts and culture

Registered historic places
The following sites in Shrewbury are listed on the National Register of Historic Places:
 General Artemas Ward House
 District No. 5 School
 Shrewsbury Historic District, in the town center
 Two 1767 Milestones from the Boston Post Road

Library

The Shrewsbury Public Library was established in 1872. The library was expanded in 1978, and a new  library opened in 2016.

Parks and recreation
Ski Ward - a year-round recreational facility offering skiing, snowboarding, and snowtubing.
Prospect Park - a  forest area with walking, running, and biking trails.

Government

Town government
Shrewsbury is governed in the traditional New England style. Municipal elections are held on the first Tuesday in May. The legislative branch, a Representative Town Meeting, has 240 elected members.  The executive branch has a five-member Board of Selectmen with three-year staggered terms, an appointed Town Manager, and other elected and appointed positions.

The Board of Selectmen includes Maurice M. DePalo (chair), Beth N. Casavant (vice-chair), Theresa H. Flynn, John R. Samia, and Michelle Conlin. The Town Manager is Kevin J. Mizikar.

State and federal governmen
State Representative: Hannah Kane (R—11th Worcester district)
State Senator: Michael O. Moore (D—2nd Worcester district)
Governor's Councilor: Paul Depalo (D)
U.S. Representative: James McGovern (D—)
U.S. Senators: Elizabeth Warren (D), Ed Markey (D)

Education

Public schools

Shrewsbury Public Schools is the public school district in the town. Schools in the district include Shrewsbury High School, two middle schools, four elementary schools, one early childhood school for kindergarten and grade one, and one preschool. These schools are Beal Early Childhood Center (preschool to 1st grade), Major Howard W. Beal School (grades 1–4), Floral Street School (grades 1–4), Spring Street School (grades 1–4), Walter J. Paton Elementary School (grades 2–4), Calvin Coolidge Elementary School (grades 1–4), Sherwood Middle School (grades 5–6), Oak Middle School (grades 7–8), and the Shrewsbury High School.

Private schools

Non-public schools in town include Shrewsbury Montessori, a private school offering programs for Pre-K through grade 6; St. Mary's School, a Catholic parochial school for Pre-K through grade 8; and Saint John's High School, a private Xaverian Brothers–sponsored high school.

Notable people

 Richard T. Antoun (1932–2009), Professor Emeritus of Anthropology at Binghamton University; stabbed to death by a student
 Kenneth S. Apfel (born 1948), 13th Commissioner of Social Security
 Lillian Asplund (1906–2006), last American survivor of the Titanic sinking
 Matthew Beaton (born 1978), former Massachusetts state legislator
 Mike Birbiglia (born 1978), stand-up comedian
 Peter I. Blute (born 1956), Congressman representing  from 1993 to 1997
 Min Chueh Chang (1908–1991), co-inventor of the combined oral contraceptive pill and in-vitro fertilization
 Ralph Earl (1751–1801), American painter and landscape artist, known for his portrait of Roger Sherman
 Gardner Howe (1759–1854), Vermont state legislator
 Jonah Howe (1749–1826), Massachusetts state legislator
 Luke Knowlton (1738–1810), founder of Newfane, Vermont, Justice of the Vermont Supreme Court, member of the Vermont House of Representatives
 Gregory Mcdonald (1937–2008), author of the Fletch series of novels
 Craig Mello (born 1960), winner of the 2006 Nobel Prize in Physiology or Medicine
 Francis Patrick O'Connor (1927–2007), Massachusetts Supreme Court Judge
 Robert Allan Ridley Parker (born 1936), director of the NASA Management Office at the Jet Propulsion Laboratory
 Charlie Pierce (born 1953), American writer/journalist, and panelist on NPR's Wait Wait... Don't Tell Me
 Karyn Polito (born 1966), Massachusetts state legislator and 72nd Lieutenant Governor of Massachusetts
 Simon Lizotte (born 1992), German America Professional Disc Golfer
 Teddy Quinlivan (born 1994), Transgender fashion model
 Artemas Ward (1727–1800), American Major General in the American Revolutionary War and a Congressman from Massachusetts, often characterized as the runner-up for George Washington's post
 Jesse Livermore (1877 –1940), stock trader
 Hannah Kane (born 1971), Massachusetts State Representative representing the 11th Worcester District

References

External links

Towns in Massachusetts
Towns in Worcester County, Massachusetts


text:
"Bread upon the Waters" is a short story by Rudyard Kipling, which first appeared in the London Graphic in December 1895. It was later published in The Day's Work (1898). The title derives from Ecclesiastes 11:1 - "Cast thy bread upon the waters: for thou shalt find it after many days". It was originally illustrated by Sir Frank Brangwyn.

Plot

The story is narrated by Kipling as a friend of the protagonist, McPhee. Kipling had formerly known McPhee as the chief engineer of the Breslau, a vessel of the shipping firm of Holdock, Steiner and Chase. Visiting him years later, he finds McPhee has come into a great fortune, and learns his story:

In a bid to gain custom and save money, the company decided to decrease their running time across the Atlantic; McPhee, rightly seeing this as senseless risk of lives, protested and was sacked in consequence. He was then employed by the manager of a rival firm, McRimmon of McNaughton and McRimmon.

When McPhee discovered that his old firm had stopped repairing their ships, and reported to his new employer that their Grotkau, or Hoor of Babylon as he termed her, was setting to sea with a cracked propeller-shaft, McRimmon sent him out in one of his own steamers to follow the Hoor.

As expected, the ship got into difficulties, and signaled a nearby liner to rescue them. As the liner was not allowed to tow the ship, McPhee and his crew waited darkly in the background until the vessel had been cleared; then, abandoned, the Hoor was salvage at the mercy of the first comer.

McPhee towed the vessel to England, finding on the way that someone, probably disgusted at the squalid conditions aboard and preferring to abandon ship, had purposefully opened the turncocks and flooded the engine room. On McPhee's return to shore with the hulk and her valuable cargo, he and his wife received twenty-five thousand pounds sterling, and left the oceans.

McRimmon's anti-Semitism is evident in the story. He refers to the Jewish director of the old firm, Steiner, as "Judeeas Apella" and "yon conversational Hebrew", and the firm Holdock, Steiner and Chase as "that Jew-firm". The lack of maintenance of the Grotkau is attributed entirely to Steiner, the other directors being under his influence. McRimmon says, "There's more discernment in a dog than a Jew."

References

External links
"Bread upon the Waters"  Online text at the University of Adelaide

1895 short stories
Short stories by Rudyard Kipling
Works set on ships


text:
Hervé Guermeur, né le  à Quimper, est un footballeur français ayant évolué au poste d'attaquant de la fin des années 1960 au début des années 1980, principalement au Stade rennais.

Formé à la Phalange d'Armor de Quimper, Hervé Guermeur rejoint le Stade rennais en 1967, à dix-huit ans. Pendant cinq ans, l'attaquant ne fait que de rares apparitions en équipe première, se contentant de jouer avec l'équipe réserve. En 1971, il ne prend pas à la finale victorieuse en Coupe de France. À partir de 1972, son temps de jeu devient plus conséquent. Il occupe l'aile droite de l'attaque rennaise, ce qui ne l'empêche pas de marquer. En 1977, le Stade rennais descend en D2 et se sépare de certains joueurs. Le Quimpérois rejoint l'Amicale de Lucé en D2, pour une unique saison, puis termine sa carrière de joueur avec le Stade quimpérois.

Hervé Guermeur se reconvertit comme entraîneur de niveau régional et départemental dans son Finistère natal, dirigeant notamment l'US Pont-l'Abbé puis l'équipe réserve du Stade quimpérois, tout en occupant le poste de responsable des équipements sportifs à la ville de Quimper.

Biographie

Formation et débuts professionnels
Originaire de Quimper, Hervé Guermeur y commence le football à l'âge de onze ans au sein de la Phalange d'Arvor. De retour d'une seule saison à Pluguffan, Hervé joue en DSR à quatorze ans. Le Stade rennais fait signer au jeune peintre en bâtiment un contrat de non-sollicitation, alors que le Stade quimpérois se renseigne aussi à son sujet.

À seize ans, Guermeur rejoint Rennes. Pour sa première saison, il évolue la plupart du temps avec l'équipe réserve. Il joue plus d'un an plus tard son premier match de professionnel lors de la saison 1968-1969, lancé dans le grand bain par un certain Jean Prouff. Il fait sa première apparition en Division 1 le  pour un match disputé face à l'US Valenciennes-Anzin. Il inscrit son premier but en professionnel le 14 septembre 1968 en ouvrant le score à l'heure de jeu lors de la réception du FC Metz (2-0).

International militaires, Guermeur gagne peu à peu en temps de jeu, et participe au parcours victorieux du Stade rennais en Coupe de France 1971 en marquant en quart-de-finale. Il ne dispute cependant pas la finale, qu'il doit regarder depuis la tribune.

Cadre du Stade rennais
Hervé Guermeur commence réellement à s'imposer en fin de la saison 1971-1972, marquant six buts lors des six dernières rencontres de l'exercice.

Pour l'exercice 1972-1973, le Stade rennais devient indépendant et termine à la dixième place de D1.

La saison 1973-1974 marque une rupture. Habitué à jouer le milieu de tableau les saisons précédentes, le Stade rennais se retrouve cette fois à se battre pour son maintien. À ces difficultés sportives s'ajoutent des difficultés financières. Quant à la situation sportive, elle s'améliore in extremis passé janvier, Guermeur finit meilleur buteur du club.

La saison suivante, l'attaquant garde son statut de meilleur buteur mais ne peut empêcher la relégation. Alors que l'équipe pointe encore dans le ventre mou du championnat, l'entraîneur René Cédolin est débarqué à la surprise générale, et remplacé par Antoine Cuissard. Peu productif, ce remplacement est suivi d'une chute brutale des résultats, qui aboutit, le 3 juin 1975, à un retour en Division 2, dix-sept ans après le dernier passage à ce niveau.

En 1976, le Stade rennais remonte immédiatement en D1, mais l'embellie est courte. Englué dans ses difficultés financières, le club est de nouveau relégué en D2. Devenu capitaine de l'équipe, Guermeur est contraint de quitter le club.

Avec 241 matchs sous le maillot rennais, Guermeur est le quinzième joueur le plus capé de l'histoire du club ainsi que le septième meilleur buteurs (58) avec Henri Belunza.

En Division 2
Pour la saison 1977-1978, Hervé Guermeur continue alors sa carrière en D2 et dispute une saison à l'Amicale de Lucé, s'offrant au passage un but de la tête pour une victoire face au Stade rennais lors de la dixième journée (2-1). En Coupe de France, Guermeur inscrit un doublé en fin de match lors des 32es de finale contre l'US Nœux-les-Mines (6-0). Il marque à nouveau en championnat contre une équipe qu'il connaît, le Stade quimpérois (1-1) puis offre la victoire chez le SM Caen (1-2). Avec cinq buts, il termine second meilleur buteur de l'équipe qu'il quitte en fin de saison.

Hervé Guermeur revient pour ses trois dernières années professionnelles dans sa ville natale, au Stade quimpérois en 1978, les plus belles années du StadeQ. Il termine sa carrière en 1981.

Reconversion comme entraîneur
Hervé Guermeur raccroche ensuite les crampons et devient entraîneur à Pont-l'abbé puis auprès de l'équipe réserve du Stade quimpérois et à Plogastel-Saint-Germain.

En 2008, il est l'entraîneur des moins de 18 ans de Kerfeunteun.

En janvier 2011, à la retraite depuis quelques semaines, il reprend l'équipe réserve du Quimper Kerfeunteun FC en difficulté en DSR. Il a auparavant entraîné les équipes des 13 ans et des 18 ans puis s'est éloigné des terrains durant deux ans.

Statistiques

Palmarès
Lors de la saison 1970-1971, Hervé Guermeur ne prend pas part à la finale de Coupe de France, remportée par son équipe du Stade rennais.

Relégué en Division 2 en 1975, les Bretons remporte leur groupe puis s'inclinent en finale face au SCO d'Angers.

Hervé Guermeur est l'avant-dernier joueur français de la Ligue 1 à avoir enchaîné 8 buts en 8 matches (1972), performance égalée 50 ans plus tard en 2022 par Moussa Dembélé.

Notes et références

Liens externes

Footballeur français
Entraîneur français de football
Joueur du Stade rennais
Joueur du Quimper Kerfeunteun FC
Joueur de l'Amicale de Lucé
Naissance en février 1949
Naissance à Quimper


text:
Turzovka és una ciutat d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Žilina.

Ciutats agermanades
  Frýdlant nad Ostravicí, República Txeca
  Kęty, Polònia

Viles del districte de Čadca


text:
Minonk est une petite ville du comté de Williamson dans l'Illinois aux États-Unis. Elle est fondée en 1854, lors de l'achèvement de la ligne ferroviaire Illinois Central Railroad. Elle est incorporée le .

Démographie
Lors du recensement de 2010, la ville comptait une population de  habitants. Elle est estimée, en 2016, à  habitants.

Références

Articles connexes
 Liste des municipalités de l'Illinois
 Illinois

Lien externe
 .

Source de la traduction

Ville en Illinois
Comté de Woodford (Illinois)


text:
Rimo Muztagh to grupa górska w łańcuchu Karakorum. Leży w północno-zachodnich Indiach, blisko kwestionowanej granicy z Pakistanem. Grupa ta oddalona jest od większych miast, co powoduje, że nie jest tak często zwiedzana jak chociażby niedaleko położona grupa Baltoro Muztagh. Na północny wschód leży przełęcz Karakorum. Najwyższy szczyt to Mamostong Kangri.

Najwyższe szczyty:
 Mamostong Kangri     7516
 Rimo I               7385
 Rimo II	           7233

Linki zewnętrzne
 Blankonthemap Północny Kaszmir

Bibliografia
 Jerzy Wala, Orographical Sketch Map of the Karakoram, Swiss Foundation for Alpine Research, Zurich, 1990.
 Andy Fanshawe and Stephen Venables, Himalaya Alpine-Style, Hodder and Stoughton, 1995.

Góry Indii


text:
Certi bambini è un romanzo di Diego De Silva, ambientato nella Napoli dei giorni nostri.

Il libro ha vinto nel 2001 il Premio Selezione Campiello e il Premio Brancati; nel 2002 ha ottenuto il Premio Bergamo.

Trama
Il romanzo inizia con Rosario che, dopo aver preparato la colazione a sua nonna, si prepara per una partita di calcetto, mettendo nella borsa una pistola con l'intenzione di obbedire agli ordini della camorra e commettere il suo primo omicidio. Durante il percorso, Rosario ripenserà ai momenti che lo hanno portato fin lì, al suo lavoro al centro di accoglienza, alle persone che lo circondano, come Santino, uno dei volontari del centro, o Caterina, una ragazza più grande per cui prende la prima cotta. La morte di Caterina, deceduta durante il parto, lo porta a vendicarsi con metodi malavitosi.
Lo svolgimento del libro procede su tutti i movimenti che fa il piccolo Rosario. Rosario è un bambino che compie il bene con la stessa facilità con cui compie il male, perché la differenza non gli è mai stata insegnata.

Nel momento cruciale ricorda tutto ciò che gli aveva detto il suo capo e segue il piano, così quando vede arrivare un uomo e si spengono le luci capisce il segno ed estrae la pistola dalla borsa e gli spara poi esce fuori e mentre arriva la polizia lui gioca a calcio.

Adattamenti
Dal romanzo è stato tratto l'omonimo film diretto dai registi Andrea Frazzi e Antonio Frazzi.

Edizioni
Diego De Silva, Certi bambini, Einaudi, Torino 2001
 Diego De Silva, Moordkinderen, trad. dall'italiano di Tom de Keyzer, Serena libri, Amsterdam 2002
 Diego De Silva, Ciertos niños, Espasa Calpe Madrid 2002
 Diego De Silva, Gewisse Kinder, Berlin-Verl. Berlin 2003

Note

Romanzi di Diego De Silva
Romanzi ambientati a Napoli


text:
Amphisbatis is een geslacht van vlinders van de familie Zaksikkelmotten (Lypusidae).

Soorten
A. incongruella
Inktmot (Stainton, 1849)

Zaksikkelmotten


text:
Andreas Staier (Göttingen, 13 september 1955) is een Duits klavecimbel- en pianofortespeler.

Levensloop

Staier studeerde aan de Muziekhogeschool van Hannover, piano bij Kurt Bauer en Erika Haase en klavecimbel bij Lajos Rovatkay. Hij nam deel aan masterclasses bij Gustav Leonhardt en Nikolaus Harnoncourt. Hij studeerde nog verder in Amsterdam waar hij zich gedurende 2 jaar vervolmaakte bij Ton Koopman.

Van 1983 tot 1986 was hij de vaste klavecinist van het ensemble Musica Antiqua Köln. Vanaf 1986 concerteerde hij vooral als solist op een Hammerflügel of fortepiano. Hij trad ook vaak op als continuospeler bij Liedrecitals en samen met het ensemble Les Adieux. Van 1987 tot 1996 was hij docent klavecimbel aan de Schola Cantorum Basiliensis.

Als solist trad hij op met Concerto Köln, Freiburger Barockorchester, Akademie für Alte Musik Berlin en Orchestre des Champs-Élysées Parijs. Hij heeft zich hierbij ontwikkeld tot vooraanstaand uitvoerder op pianoforte. Bij kamermuziekuitvoeringen trad hij op met onder meer Anne Sofie von Otter, Pedro Memelsdorff, Alexej Lubimov, Christine Schornsheim, de klarinettist Erich Hoeprich. Hij vormde ook een trio met Daniel Sepec (viool) en Jean-Guihen Queyras (cello) of Roel Dieltiens (cello). Hij heeft een jarenlange samenwerking opgebouwd met de Duitse tenor Christoph Prégardien, met wie hij opnamen deed van Liederen van Schubert, Schumann, Mendelssohn, Beethoven en Brahms. Voor de Liederencyclus "Die Schöne Magelone" van Brahms, werkte Staier samen met Senta Berger en Vanessa Redgrave.

Staier trad op in talrijke internationale muziekfestivals zoals in La Roque-d'Anthéron, Saintes, Montreux, Graz, Schubertiade Schwarzenberg, Sleeswijk-Holstein, Bach-Fest Leipzig, Bachtage Berlijn, Bachwoche Ansbach. Daarnaast betrad hij vele gerenommeerde concertpodia, van Berlijn tot Tokio, waaronder: Konzerthaus Wenen, Konzerthaus Philharmonie Berlijn, Kölner Philharmonie, Gewandhaus Leipzig, Alte Oper Frankfurt, Tonhalle Düsseldorf, Wigmore Hall en Royal Festival Hall Londen, De Singel Antwerpen, Concertgebouw Brugge, Concertgebouw Amsterdam, Paleis voor Schone Kunsten Brussel, Tonhalle Zürich, Cité de la Musique, Théâtre des Bouffes du Nord, Ircam en Théâtre des Champs Elysées Parijs, Teatro della Pergola Firenze, Sala Filarmonica Rome, Toppan Hall en Suntory Hall Tokio.

Staier interesseert zich ook aan hedendaagse muziek voor klavierinstrumenten. In 2001 speelde hij in wereldpremière  Contra-Sonata, een werk voor pianoforte van de Franse componist Brice Pauset, aan Staier opgedragen.

Prijzen
 2002: Prijs van de Duitse Schallplattenkritik voor zijn volledige carrière
 2008: Land Niedersachsen, Praetorius Musikpreis

Discografie
Staier heeft aan méér dan 50 opnamen meegewerkt, hetzij als solist, hezij samen met ensembles of met andere solisten. Zie externe link hierna.

Externe links
 Persoonlijke webstek Andreas Staier
 Discografie Andreas Staier
 Andreas Staeier speelt de Goldbergvariaties
 Andreas Staier speelt Schubert
 Andreas Staier speelt D. Scarlatti
Andreas Staier - deSingel

Duits klavecimbelspeler
Duits pianofortespeler


text:
El JSM Tiaret es un equipo de fútbol de Argelia que juega en la Liga Interregional de Argelia, la cuarta división de fútbol en el país.

Historia
Fue fundado el  en la ciudad de Tiaret con el nombre USM Tiaret, y han cambiado de nombre en varias ocasiones:

1943-1977 : Jeunesse sportive musulmane de Tiaret (JSMT)
1977-1987 : JCM Tiaret
1987-1989 : Jeunesse de Tiaret (JT)
1989-hoy : Jeunesse sportive madinet Tiaret (JSMT)

El club ha participado en más de 10 temporadas en el Campeonato Nacional de Argelia, donde su mejor temporada ha sido la de 1987/88 en donde terminó en tercer lugar, aunque no juega en la primera división desde inicios de la década de los años 1990s.

Palmarés
Segunda Liga de Argelia: 3
 1970, 1984, 1987

Liga Nacional de Fútbol Aficionado de Argelia: 1
 2005

Jugadores

Jugadores destacados

  Mohamed Banus
  Majid Beladjine
  Ali Belahcène
  Tahar Benferhat
  Khelifa Benmessaoud
  Belkacem Kharroubi
  Zaid Mohamed Khelif
  Hadj Khellil

  Abdelkrim Laribi dit Krimo
  Adda Maïdi
  Abdelkader Meridja
  Mohamed Messaoud
  Laredj Nouar
  Moussa Saïb
  Ouassini Chergui

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial

Equipos de fútbol de Argelia
Equipos de fútbol fundados en 1943
Francia en 1943


text:
Иван Белавин:
 Белавин, Иван Иванович (1852—1930) — старший врач Богословского горного округа.
 Белавин, Иван Николаевич (1902—1947) — советский хозяйственный, государственный и политический деятель.
 Белавин, Иван Саввич (1745—1807) — русский военный и государственный деятель, генерал-поручик, нижегородский губернатор.


text:
Viva Air es una aerolínea de bajo costo comercial de pasajeros de Colombia. Fundada el 16 de septiembre de 2009 bajo el nombre de Fast Colombia S.A.S., inició operaciones el  Su centro de operaciones se encuentra  en el Aeropuerto Internacional José María Córdova de Rionegro, desde donde brindaban servicio a Medellín. En abril de 2022, se anunció oficialmente que la empresa Viva Colombia junto con su filial Viva Perú formarán parte del Grupo Avianca.

El 27 de febrero de 2023 cesó sus operaciones tras anunciar que cancelarían todos sus vuelos debido a problemas económicos graves en la aerolínea.

Historia

Inicialmente la aerolínea había establecido su centro de operaciones principal en el Aeropuerto Internacional El Dorado de Bogotá, sin embargo, debido a las obras de modernización que lleva a cabo dicho aeropuerto, los altos costos de operación y los limitados slots de operación se decidió hacer un sondeo de todos los aeropuertos de Colombia y el resultado definitivo y oficial originó que se trasladara el centro de operaciones al aeropuerto José María Cordova en cercanías de Medellín. William Shaw (fundador), Fred Jacobsen, Juan Emilio Posada y Gabriel Migowski son sus fundadores.

La aerolínea forma parte del fondo de inversiones «Irelandia Aviation». Irelandia es el desarrollador líder de aerolíneas de bajo costo del mundo, liderada por Declan Ryan, actual Presidente del grupo Viva Air, y uno de los fundadores de Ryanair. Irelandia ha desarrollado exitosamente 6 aerolíneas de bajo costo en el mundo, siendo ellas Ryanair, Tiger Airways en Australia y Singapur, Allegiant en Estados Unidos, Viva Aerobus en México, Viva Air Colombia y Viva Air Perú. Actualmente Irelandia tiene el 100% de sus acciones.

El 25 de mayo de 2012 inició operaciones con un vuelo entre el Aeropuerto Internacional José María Cordova, en Rionegro y el Aeropuerto Internacional El Dorado de la ciudad de Bogotá.

En junio de 2014 dio inicio a su segundo centro de operaciones en Bogotá, pasando a poseer más destinos que su centro principal en Rionegro. En agosto del mismo año inició vuelos a Panamá, siendo su primer destino internacional, desde Bogotá y Medellín operando al Aeropuerto Internacional Panamá Pacífico. A finales del año continuó su expansión internacional abriendo los destinos de Lima y Quito desde Bogotá, este último finalizado en 2017. Un año más tarde inició operaciones en Estados Unidos, desde Medellín y Bogotá al Aeropuerto Internacional de Miami, sin embargo en 2017 se canceló la ruta a Miami desde Bogotá.

En 2017 se lanzó Viva Air Perú, su aerolínea hermana y con la cual continua el proceso de expansión por Latinoamérica.

En abril de 2018 cambia de nombre pasando de VivaColombia a Viva Air Colombia para expandir su modelo en Latinoamérica y dentro del plan de expansión se anunció a Santa Marta como el tercer centro de operaciones en Colombia. El centro de operaciones fue habilitado en octubre de 2018 con rutas que no eran cubiertas por otras aerolíneas como Santa Marta - San Andrés, Santa Marta - Bucaramanga y Santa Marta - Pereira. A este centro de operaciones se le asignarán dos aeronaves inicialmente. En 2021, a mediados de mayo, VivaAir cambia al nombre comercial 'Viva' como parte de la modernización de su flota.

El 27 de febrero de 2023, la aerolínea decidió suspender de manera temporal sus operaciones luego de una crisis económica, de la cual suponía salir mediante su fusión con el Grupo Avianca.

Destinos

Viva Air Colombia posee tres centros de operación (hub) en los aeropuertos de Rionegro (MDE), desde su inicio; Bogotá (BOG), desde junio de 2014; y Cali (CLO), desde diciembre de 2020.

Desde el 25 de mayo de 2012 cubre rutas entre los aeropuertos El Dorado de Bogotá, Ernesto Cortissoz de Barranquilla, Palonegro de Bucaramanga, Rafael Núñez de Cartagena, Camilo Daza de Cúcuta, José María Córdova de Medellín, Los Garzones de Montería, Matecaña de Pereira, Almirante Padilla de Riohacha, Gustavo Rojas Pinilla de San Andrés, Simón Bolívar de Santa Marta, y Vanguardia de Villavicencio.

Además tiene rutas internacionales a Lima desde Bogotá y Medellín; y a Cancún, Buenos Aires, Rio De Janeiro, Orlando, y Miami desde Medellín.

Flota

Viva Air Colombia inició operación con una flota de 18 aviones Airbus A320-200, configurados en su máxima capacidad de 188 asientos, con Motores CFM56-5B4/P. Actualmente cuenta con una flota de A320-214, lo que le permite optimizar procesos de mantenimiento.  La aerolínea realizó estudios y consultó la opinión de las personas por diferentes medios, incluyendo redes sociales, para decidir el tipo de avión que tendría la aerolínea, entre cuyas opciones incluía el Boeing 737-300.

El primer Airbus A320 (MSN1306) llegó al Aeropuerto Internacional José María Córdova de Medellín el 17 de marzo de 2012, proveniente de la ciudad de Panamá y fue bautizado como "Dani", en honor a una de las hijas del expresidente de la compañía Fred Jacobsen. Los dos siguientes llegaron entre abril y mayo (MSN1564 y MSN1725) para completar el proceso de certificación ante la Unidad Administrativa Especial de Aeronáutica Civil de Colombia. El cuarto llegó el 11 de julio (MSN1867) y el quinto el 8 de octubre de 2012 (MSN1454).

En 2014 se incorporó uno más (MSN1757), en 2015 tres (MSN1370, MSN1686 y MSN1578) y en 2016 otros dos MSN1657 y MSN2123) para completar una flota de 11 aeronaves requeridas para atender la demanda. En 2017 incorpora tres nuevos aviones con menos horas de uso (MSN3896, MSN3931 y MSN3949), devuelve uno a la compañía de leasing (MSN1725, empleado desde la apertura de la compañía) y envía uno de los aviones activos para configurar su subsidiaria de Perú (MSN1578, recibido en 2015), al que se le unen en el 2018 otros dos (MSN1867 y MSN1657), dejando 10 aviones operando en Colombia y 3 en Perú.

El 19 de junio de 2017 se hizo oficial la firma de un Memorando de Entendimiento para la adquisición de 50 aeronaves de la familia A320 entre Viva Air (conformada por Viva Air Colombia y Viva Air Perú) y la compañía europea Airbus; 15 del modelo CEO ("Current Engine Option" por sus siglas en inglés) y 35 NEO ("New Engine Option"). El 21 de diciembre de 2017 se formalizó finalmente el pedido que contenía el Memorándum de Entendimiento entre Airbus y Viva Air. En octubre de 2018 llegaron a Bogotá los primeros tres de los 50 aviones, uno de los cuales (HK-5273) presenta un diseño diferente en su exterior ya que es completamente rosado para conmemorar la lucha contra el cáncer de mama.

La flota de la aerolínea está compuesta por los siguientes aviones:

Incidentes
El 4 de febrero de 2015, un Airbus A320 con matrícula HK-5051 que cubría la ruta Bogotá – Medellín despegó a las 6:58 p.m. con 182 personas, pero 17 minutos después se registró fuego en uno de sus motores por lo que tuvo que aterrizar de emergencia en El Dorado de Bogotá. Una vez en tierra, sobre las 7:15 p.m. los bomberos controlaron el problema en el motor, que generó pánico entre los pasajeros. La Aeronáutica Civil señaló que los pasajeros "no presentan ninguna situación grave".

El 28 de febrero de 2023 la aerolínea suspendió todos sus vuelos por la frágil situación financiera originada por la pandemia del COVID-19 y al accidentado proceso de fusión empresarial con Avianca desde diciembre de 2022, la renuncia del presidente de la empresa, el argentino Félix Antelo, se sumaba la devolución de 7 aeronaves y la decisión de dejar en tierra otras cinco de una flota que llegó a contar con 23 aviones, la decisión de Viva Air de suspender los vuelos afectó a 466.604 usuarios que tenían reservas confirmadas al 27 de febrero. Decenas de empleados marcharon el 2 de marzo en Bogotá  por  los despidos masivos de esa compañía, al tiempo que pidieron al Gobierno intervenir para salvar los empleos que se pierden por la quiebra de la empresa.

Véase también
 Lista de aerolíneas de Colombia

Referencias

Viva Air Colombia
Aerolíneas de Colombia
Aerolíneas fundadas en 2009


text:
Goethalsia may refer to:

Goethalsia (bird), a formerly recognized genus of birds in the family Trochilidae
Goethalsia (plant), a genus of plants in the family Malvaceae


text:
Le Malawi élit au niveau national le chef d'État, le président et le pouvoir législatif. Le président et le vice-président sont élus pour un mandat de 5 ans par un suffrage universel uninominal majoritaire à un tour. L'Assemblée nationale du Malawi est également élue pour un mandat de 5 ans dans une circonscription électorale.

Les citoyens âgés de plus de 18 ans peuvent voter. Les étrangers qui vivent depuis plus de 7 ans au Malawi peuvent également voter.

Commission électorale
La commission électorale est un organe indépendant dont aucun des membres ne doit appartenir aux pouvoirs exécutif ou législatif. La commission est formé d'un président et d'au moins 6 membres.

Notes et références


text:
Контра́да — район або квартал в італійському місті. Найбільш відомі 17 контрад Сієни, в яких влаштовують всесвітньовідомі кінні перегони Сієнське Паліо. Кожна контрада, що названа на честь тварини або якогось іншого об'єкта, має власну історію, геральдику і міфологію.

Історія

Контради були створені у середньовіччя з метою забезпечення провізією та зброєю війська, яке наймала Сієна для захисту і боротьби з Флорентійською республікою та іншими прилеглими містами-державами. З часом контради втратили свої адміністративні та військові функції і, натомість, стали так би мовити локальними територіями місцевого патріотизму. Усі важливі події: хрещення, весілля, церковні свята, перемоги на паліо, похорон, навіть винні або кулінарні фестивалі відбуваються тільки в межах власної контради.

Кожна контрада має свій музей, фонтан і купіль, девіз, дружні контради та офіційних суперників. Часто суперниками виявляються квартали-сусіди. У контрад Ока і Лупа немає союзників, а у Бруко, Драґо, Джіраффа і Сельви - суперників.

Скасування контрад

Спочатку існувало 59 контрад, але протягом століть спостерігалося їх скорочення до нинішніх 17. У XVII ст зникли райони Ґалло (Півень), Леоне (Лев), Орсо (Ведмідь), Кверчіа (Дуб), Спадафорте (Сильний меч) і Віпера (Змія).

Причини, які призвели до скасування шести кварталів, невизначені. Традиційно це пояснюють ворожнечею, що спалахнула у 1675 р. За деякими повідомленнями, контрада Спадафорте (за підтримкою п'яти інших контрад), незважаючи на перемогу Лупа, привласнила собі перемогу. Шість «повсталих» районів були скасовані.

У дійсності, ця легенда не має документального підтвердження. Імовірно, ліквідація відбулася переважно через погану організацію і недостатню участь у громадському житті міста.

Шість кварталів були офіційно скасовані указом Віоланти Беатріс Баварської у 1729 р., згідно з яким кількість контрад скоротилась до 17 за рахунок їх поглинення іншими контрадами:
 Ґалло була включена до Чіветта, Ока і Сельви.
 Леоне - до Істріче.
 Орсо - до Чіветта.
 Кверчіа - до Кьоччола .
 Спадафорте - до Леокорно і Торре.
 Віпера - до Торре.
Сьогодні ліквідовані контради згадуються під час проведення перед Сієнським Паліо параду. Шість вершників, що супроводжують придворних, беруть участь в історичній ході Кортео Сторіко.

Контради

Аквіла (Орел)

Аквіла (, Орел) знаходиться на південному заході від площі Пьяцца дель Кампо у центрі міста. Тут збудований кафедральний собор Успіння Богородиці ().

Традиційно його мешканці були нотаріусами. Символ контради - двоголовий чорний орел, що тримає державу, меч і скіпетр. Кольори - жовтий з блакитним і чорним обробленням. Святим покровителем контради є Діва Марія (), свято якої відзначається 8 вересня.

У музеї Аквіли знаходиться найстаріший вимпел паліо, датований 1719 р.

Контрада є однією з чотирьох «шляхетних» контрад. Цей титул було присвоєно імператором Священної Римської Імперії Карлом V Габсбургом, якому контрада влаштувала теплу зустріч  у 1536 р.

Контрада Орла знаходиться в союзі з контрадами Чіветта і Драґо; виступає проти Пантери.

Бруко (Гусінь)

Бруко (, Гусінь) розташована на півночі від площі дель Кампо. Традиційно її мешканці займалися торгівлею шовком.

Символ контради - коронована гусінь, що повзе по троянді. Кольори - зелений і жовтий із синім обробленням.

Контрада є однією з чотирьох «шляхетних» контрад. Цей титул був отриманий 1369 року за хоробрість своїх людей, проявлену у війні з Карлом IV і закріплений у 1371, коли Бруко очолила повстання за повалення у місті уряду чужинців.

Святим заступником контради є Мадонна, свято якої - Зустріч Марії з Єлисаветою - відзначається 2 липня.

Девіз контради: «Come rivoluzion suona il mio nome» («Моє ім'я  звучить як революція!»).

Контрада Бруко знаходиться в союзі з контрадами Істріче, Ніккіо і Торре і виступає проти Джіраффа.

Валдімонтоне (Баран)

Валдімонтоне або Монтоне () розташована в південно-східній частині міста неподалік від Римських воріт. Назва перекладається як Долина овець, однак часто назву скорочують як «Баран». Традиційно його мешканці були кравцями.

Символ контради - коронований здиблений баран із синім щитом, прикрашеним літерою «U» на честь короля Умберто I. Кольори - червоний і жовтий з білим обробленням.

Контрада Валдімонтоне знаходиться в союзі з контрадою Онда і виступає проти Ніккіо.

Драґо (Дракон)

Драґо () розташована на північному заході від площі дель Кампо. Традиційно його мешканці були банкірами.

Символ контради - літаючий золотий дракон, що несе стяг з літерою «U». Кольори команди - червоний і зелений з жовтим обробленням.

Контрада Драґо знаходиться в союзі з контрадою Аквіла. Офіційних суперників немає, хоча певні розбіжності існували з контрадами Бруко, Лупа і Сельва.

Джіраффа (Жираф)

Джіраффа (, Жираф) - багатий район міста, розташований на північному сході від площі дель Кампо. Традиційно в ньому мешкають художники.

Символ контради - жирафа, якого веде мавр, і стрічка з девізом «Umbertus я dedit» («Умберто Перший дав це»). Кольори команди - білий і червоний.

Джіраффа має титул «імперської» контради, який був наданий Віктором Еммануїлом III у 1936 р. за перемогу в Паліо, присвяченого Італійській імперії у Східній Африці.

Контрада Джіраффа знаходиться в союзі з Істріче, Пантера і Чіветта. Офіційних суперників немає.

Істріче (Дикобраз)

Істріче (, Дикобраз) займає північно-західну околицю Сієни. На її території розташована церква Святих Вінченцо і Анастасіо, в якій збереглися найстаріші фрески у місті, а також місце поховання художника Пінтуріккіо.

Символ контради - дикобраз. Кольори команди - червоний, білий, синій і чорний.

Істріче має титул «суверенної» контради, який був наданий за розміщення на її території протягом XIV ст. штаб-квартири Мальтійського ордена.

Контрада Джіраффа знаходиться в союзі з Бруко, Джіраффа, Кьоччола і Чіветта; офіційний суперник - Лупа.

Кйоччола (Равлик)

Кйоччола (, Равлик) займає південно-західну околицю міста. Зазвичай її мешканці займалися виробництвом кераміки.

Символ контради - равлик. Кольори -  червоний і жовті із синім обробленням.

Кйоччола ворогує з кварталом Тартука. Союзниками виступають Істріче, Пантера і Сельва.

Леокорно (Єдиноріг)

Леокорно (, Єдиноріг) розташована на сході від площі дель Кампо. Традиційно її мешканці ставали ювелірами.

Символ контради - здиблений єдиноріг з девізом «Humberti Regio разові» («Королівство милістю Умберто»). Її кольори помаранчевий із синім обробленням.

Союзні контради - Пантера і Тартука; суперник - Чіветта.

Лупа (Вовчиця)

Лупа (, Вовчиця) знаходиться на півночі від Пьяцца дель Кампо. Традиційно мешканці ставали пекарями.

Символ Лупа - вовчиця в стародавній короні, що годує близнюків Ромула і Рема. За легендою, Сієну заснував Сеній, син  Рема. Відтак містом-побратимом контради Лупа є Рим. Кольори - чорний і білий із помаранчевим обробленням.

У музеї контрада  виставлена  фотографія Джузеппе Ґарібальді, яку він подарував на честь перемоги у Паліо у 1867 р.

Дружніх контрад немає, суперник - Істріче.

Ніккіо (Мушля)

Ніккіо () займає дальню східну околицю міста. Традиційно її населення становили гончарі.

Символ контради - коронована мушля, охоплена двома гілками корала. Кольори - синій з жовтими та червоними візерунками.

Ніккіо є однією з чотирьох «шляхетних» контрад. Цей титул був отриманий за хоробрість вояків контради, проявлену у війні з Флоренцією під час битви при Монтаперті в 1260 р.

Союзні контради - Бруко, Онда і Тартука. Суперник - Валдімонтоне.

Ока (Гусак)

Ока (, Гусак) розташована на заході від площі дель Кампо. Традиційно мешканці контрад виготовляли фарби.

Символ контради - коронований гусак, на шиї якого синя стрічка із савойським хрестом. Кольори - зелений і білий з червоним обрамленням.

Ока є однією з чотирьох «шляхетних» контрад. Цей титул був отриманий за хоробрість вояків контради, проявлену в багатьох війнах, які вела Сієнська республіка.

У контради немає союзників; її суперник - Торре.

Онда (Хвилі)

Онда (, Хвилі) розташована на півдні від площі дель Кампо. Традиційно її мешканці були теслями.

Символ контради - дельфін. Кольори - білий і блакитний. Девіз: «Il colore del cielo, la forza del mare» («колір неба, сила моря»).

Онда має титул капітанської контради, оскільки у давнину її солдати несли охорону Громадського Палацу (Палаццо Публіко).

Дружні контрад - Валдімонтоне, Ніккіо і Тартука; суперник - Торре.

Пантера

Пантера () розташована на західній околиці міста. Традиційно її мешканці були бакалійниками і фармацевтами.

Символ контради - здиблена пантера. Кольори - червоний, синій і білий.

Союзні контрад - Джіраффа, Кьоччола, Леокорно і Чіветта; суперник - Аквіла.

Сельва (Ліс)

Сельва (, Ліс) йде на захід від площі дель Кампо. Зазвичай її мешканці були ткачами, але у воєнні часи мали славу відмінних лучників.

Символ контради - носоріг, що стоїть під дубом, на якому висить мисливське спорядження. Кольори - зелений і помаранчевий з білим обрамленням.

Дружні контради - Кьоччола і Тартука; офіційного суперника немає.

Тартука (Черепаха)

Тартука (, Черепаха) знаходиться в південній частині міста. Традиційно її мешканці були скульпторами.

Символ контради - черепаха із савойськими вузлами і маргаритками. Кольори - жовтий і синій.

Союзники - Леокорно, Ніккіо, Онда і Сельва; суперник - Кьоччола.

Торре (Вежа)

Торре (, Вежа) знаходиться на південному сході від площі дель Кампо в центрі міста і включає в себе сієнський єврейський квартал і синагогу. Традиційно там жили шаповали вовни.

Символ контради - слон (початкове ім'я контради було Leofante, тобто слон) з вежею на спині. Її колір малиновий з білими і синіми смугами.

Союзник - Бруко. Торре - єдина контрада, у якої одразу два суперники - Ока і Онда.

Чіветта (Сова)

Чіветта (, Сова) розташована на півночі від площі дель Кампо у центрі міста. Традиційно тут жили шевці.

Символ контради - коронована сова, що сидить на гілці. Кольори - червоний і чорний з білими смугами. Девіз:  «Vedo nella Notte» («Я бачу в ночі»).

Тривалий час контрада Чіветта носила прізвисько nonna (бабуся), оскільки не вигравала приз Паліо протягом понад 30 років (до 2009 р.).

Дружні контради - Аквіла, Істріче, Джіраффа, Пантера; суперник - Леокорно.

Див. також
 Сієнське Паліо
 Сест'єре

Джерела
www.ilpaliodisiena.com (Італ.)

Містобудування
Міста Італії
Муніципалітети провінції Сієна
Сієна


text:
Transennella tantilla är en musselart som först beskrevs av Gould 1853.  Transennella tantilla ingår i släktet Transennella och familjen venusmusslor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Venusmusslor
tantilla


text:
The Chlou Holy Cross Church () is a ruined medieval church on the right bank of the Duabi river in the village of Chlou in Ochamchire Municipality, Abkhazia, an entity in the South Caucasus with a disputed political status.

Description of the ruins
The church stands 20 km north of the town of Ochamchire on a hill overlooking the Duabi river and is surrounded by a large defensive wall built of large cobblestone. In some places the height of the wall is over 3 meters, the total length of the walls is 500 meters. The western wall of the fence runs through the river. The church walls have survived, but are gravely damaged.  It is a hall-church design with a semi-circular apse on the east. The vault has collapsed. The ruins are covered with shrubs of bushes.

History
The church was likely built in the 14th or 15th century, but wall ornamentation may indicate an earlier date of the 11th-12th century. A stone slab found in the ruins display a Georgian inscription in the asomtavruli script, which is dated roughly to the 14th century when the area was under the sway of the Dadiani family of Mingrelia. It commemorates a high-ranking nobleman (eristavt-eristavi) whose name is reconstructed as Ozbeg Dadiani.

External links
Chlou Holy Cross Church. Historical monuments of Abkhazia — Government of the Autonomous Republic of Abkhazia.

References

Churches in Abkhazia
Immovable Cultural Monuments of National Significance of Georgia


text:
PM 2.5 (o PM 2,5, a seconda del separatore decimale usato) è una classificazione numerica data alle polveri sottili in base alle dimensioni medie delle loro particelle.

Con il termine PM 2,5 si raggruppano tutte le particelle aventi dimensioni minori o uguali a 2,5 micron  (µm) ( dove 1 micron (μ) corrisponde ad un millesimo di millimetro ).

Il metodo di misurazione è normato nell'Unione Europea secondo la UNI EN 12341:2014. Di massima più il numero è basso, più le polveri sono sottili ed anche più pericolose per la salute della specie umana ed animale. Infatti mentre il PM 10 raggiunge solo i bronchi, la trachea e vie respiratorie superiori, il PM 2,5 è in grado di penetrare negli alveoli polmonari con eventuale diffusione nel sangue. Nelle donne ci sono evidenza che il PM 2,5 venga ad accumularsi nel seno causando il cancro al seno.

Il PM 2,5 è dunque parte di ciò che è definito polveri sottili. Può essere in minima parte di origine naturale ma per gran parte trae origine da attività umane di varia natura, industriali e non. Un esempio sono i freni degli autoveicoli che consumandosi emettono PM 2,5 ma che non sono la fonte del maggiore inquinamento. Può essere di tipo primario o secondario, quando si forma successivamente alla trasformazione chimico-fisica di altre sostanze originarie. Si tratta di una miscela di particelle di proprietà diverse, costituita da polveri minerali ma anche composti come nitrati, solfati, ammoniaca e sali.

Si calcola che per una presenza di PM 2,5 superiore di 10 punti rispetto al massimo consentito vi sia un incremento della probabilità di contrarre il cancro pari al 7%. In uno studio effettuato dal 2004 al 2008, campionando i dati di 100 giornate, in alcune città si sono verificati livelli di PM 2,5 che hanno superato fino a 3 volte il valore della soglia limite 50 µg/m³: Torino e Milano hanno toccato  il valore di quasi 200 µg/m³, Roma ha superato di 10 punti il massimo stabilito. Gli studi effettuati variano di molto riguardo alle previsioni di un possibile cancro ed emerge da alcuni studi che la probabilità di contrarre il cancro aumenti di oltre il 18% con valori che oltrepassano la soglia massima di appena 5 µg/m³.

Uno studio condotto su 460.000 pazienti ha rilevato che l'esposizione ai PM 2.5 è associata a un aumento delle mutazioni dei geni Egfr e Kras, fattori che causano il tumore al polmone.

Note

Inquinamento atmosferico


text:
{{Infobox Ligne ferroviaire
 | surtitre              = Ligne
 | nomligne              = d'Is-sur-Tille à Culmont - Chalindrey
 | origine               =
 | destination           =
 | via                   =
 | via2                  =
 | image                 =
 | image-desc            =
 | carte                 =
 | pays                  = France
 | villes                =
 | mise en service       = 1874
 | mise en service2      = 1877
 | électrification       = 1964
 | électrification2      =
 | fermeture             =
 | fermeture2            =
 | concessionnaire1      = Cie de l'Est
 | dateconc1             = 1875
 | finconc1              = 1937
 | concessionnaire2      = SNCF
 | dateconc2             = 1938
 | concessionnaire3      = RFF
 | dateconc3             = 1997
 | finconc3              = 2014

 | concessionnaireact    = SNCF
 | dateconcact           = 2015
 | numéro                = 843 000
 | longueur              = 43.967
 | vitesse               =
 | vitesse conception    =
 | écartement            = normal
 | électrifié            = oui
 | tension               = 25000
 | fréquence             = 50
 | pente                 = 10
 | nombre de voies act   = 2
 | nombre de voies hist  =
 | signalisation         =
 | propriétaire          = SNCF
 | exploitants           = SNCF & divers nouveaux entrants
 | trafic                = Voyageurs et fret
 | schéma                =

{{BSbis|SKRZ-Au|356,090||Passage sous l'A31|}}

}}

La ligne d'Is-sur-Tille à Culmont - Chalindrey est une ligne ferroviaire française qui relie Is-sur-Tille, où elle prolonge la ligne de Dijon-Ville à Is-sur-Tille, à Culmont - Chalindrey, où elle rejoint la ligne de Paris-Est à Mulhouse-Ville.

C'est une ligne transversale reliant les réseaux Est et Sud-Est, utilisée pour les relations voyageurs entre Dijon et Troyes, Nancy ou encore Reims, mais supportant également un important trafic fret.

Ouverte de 1874 à 1877 par la Compagnie des chemins de fer de l'Est, elle est encore ouverte à tout trafic malgré la fermeture de l'intégralité des haltes intermédiaires situées entre Is-sur-Tille et Culmont - Chalindrey.

Elle constitue la ligne n°843 000 du réseau ferré national.

 Histoire
 Origine et ouverture
La ligne « de Dijon à Langres, » dont le tronçon d'Is-sur-Tille à Culmont - Chalindrey constitue une section, est déclarée d'utilité publique par décret impérial le . Elle est concédée à la Compagnie des chemins de fer de Paris à Lyon et à la Méditerranée par une convention entre le ministre secrétaire d'État au département de l'Agriculture, du Commerce et des Travaux publics et la compagnie signée le . Cette convention est approuvée par un décret impérial le .

La ligne d'Is-sur-Tille à Culmont - Chalindrey est rétrocédée à la Compagnie des chemins de fer de l'Est par la Compagnie des chemins de fer de Paris à Lyon et à la Méditerranée selon les termes d'une convention signée le  entre les compagnies. Cette convention est approuvée par une loi le  suivant.

Le , la Compagnie des chemins de fer de l'Est met en service le tronçon d'Is-sur-Tille à Vaux-sous-Aubigny, dans le prolongement septentrional de la ligne de Dijon-Ville à Is-sur-Tille, ouverte le  par la Compagnie des chemins de fer de Paris à Lyon et à la Méditerranée (PLM). En 1878, une seconde voie est posée de Dijon à Culmont - Chalindrey, au sud d'Is par le PLM, puis au nord par la Compagnie de l'Est. La ligne est prolongée progressivement vers le nord de 1881 à 1889.

Durant la Première Guerre mondiale, l'axe de Dijon à Toul possède un rôle de premier plan pour acheminer les troupes depuis le sud et le centre de la France vers le front en Argonne et à Verdun. En 1919, une gare régulatrice pour les approvisionnements est établie à Is-sur-Tille par les Américains. En 1933, un viaduc courbe de 70 arches permet aux trains en provenance de Langres de se diriger vers Dijon sans cisailler la voie paire de Mulhouse. À partir de 1935, le relais traction d'Is-sur-Tille, qui imposait le changement de machines entre les deux réseaux pour les trains de marchandises, est abrogé.

En , la ligne connaît un trafic considérable, avec de nombreuses circulations militaires, destinées à concentrer à proximité de la frontière allemande les troupes ainsi que tout le matériel nécessaire, munitions, carburant ou sanitaires. Le , la circulation est suspendue par la SNCF, et dès le lendemain, le nœud ferroviaire de Culmont - Chalindrey est pris pour cible par l'aviation allemande, préalable à l'invasion éclair. Située en zone occupée, la ligne est alors gérée par la Deutsche Reichsbahn, qui organise la circulation des transports de la Wehrmacht.

La nuit du 12 au , les Alliés bombardent les installations de Culmont - Chalindrey dans le cadre du débarquement de Normandie afin d'entraver les mouvements de troupes de la Wehrmacht ; la gare et le dépôt sont rasés, et les deux viaducs du raccordement en courbe et du Saôlon sont endommagés. Les diverses destructions sur la ligne jusqu'à Is-sur-Tille rendent le parcours impraticable.

La ligne a été intégralement électrifiée en décembre 1964 (électrification à 25 kV et 50 Hz).

 Caractéristiques
 Tracé
C'est une ligne qui traverse une région de plateaux assez accidentée, aussi le tracé est sinueux et la vitesse des trains ne dépasse pas les . Le profil est très moyen avec des déclivités qui atteignent 10‰ sur la presque totalité du parcours. Cette ligne est intégralement à double voie. Elle ne comporte aucun ouvrage d'art notable à l'exception du saut de mouton de Chalindrey (viaduc de 533 m de long qui supporte la voie 2).

 Équipement
La ligne, à double voie, est électrifiée en 25 kV-50 Hz monophasé, équipée du block automatique lumineux (BAL), du contrôle de vitesse par balises (KVB) et d'une liaison radio sol-train GSM-R.

 Vitesses limites
Vitesses limites de la ligne en 2014 pour tous types de trains en sens impair (certaines catégories de trains, comme les trains de marchandises, possèdent généralement des limites plus faibles) :

 Trafic

La ligne voit ses circulations omnibus définitivement suspendues en 1971. Si elle voit transiter des trains de grandes lignes reliant le Luxembourg et la Lorraine à la vallée du Rhône, ou des TGV depuis 2001, son trafic est pour l'essentiel constitué de fret.

 Matériel roulant ayant circulé sur la ligne
BB 25100, CC 72000
 Matériel roulant circulant sur la ligne
BB 22200, BB 26000, BB 36000, BB 27000, BB 37000, CC 72100

 Notes et références

 Voir aussi

 Bibliographie
 Gérard Blier, Nouvelle géographie ferroviaire de la France, Tome 2, Éditions La Vie du Rail, .
 Henri Lartilleux,Géographie universelle des transports'', Tome 1, géographie des chemins de fer français, Librairie Chaix, .

Articles connexes
 Ligne de Dijon-Ville à Is-sur-Tille
 Liste des lignes de chemin de fer de France
 Compagnie des chemins de fer de l'Est

Ligne ferroviaire dans la Côte-d'Or
Ligne ferroviaire en Haute-Marne


text:
Michael Gandolfini (New York, 1999) is een Amerikaans acteur.

Biografie
Michael Gandolfini werd in 1999 geboren als de zoon van acteur James Gandolfini en producente Marcy Wudarski. Zijn ouders scheidden in 2002. Op dertienjarige leeftijd verloor hij zijn vader aan een hartaanval terwijl ze samen op vakantie waren in Rome.

Hij studeerde aan de privéschool Westmark School in Encino (Los Angeles). Nadien begon hij aan een acteeropleiding aan Tisch School of the Arts in New York.

Carrière
Gandolfini maakte in 2018 zijn acteerdebuut met een figurantenrol in de komische actiefilm Ocean's 8. Datzelfde jaar kreeg hij ook een bijrol in het tweede seizoen van de HBO-serie The Deuce.

Begin 2019 werd hij gecast als de jonge Tony Soprano voor de film The Many Saints of Newark, een prequel van de televisieserie The Sopranos (1999–2007). Het personage werd in de oorspronkelijke serie vertolkt door zijn vader. Voor hij gecast werd, had hij nog nooit een aflevering van de serie gezien.

Filmografie

Film
 Ocean's 8 (2018)

Televisie
 The Deuce (2018–2019)

Externe links

 Michael Gandolfini op Instagram

Amerikaans acteur


text:
The Katuna–Muko Road is a road in the Western Region of Uganda, connecting the town of Katuna to the town of Muko, both in Kabale District.

Location
The road starts at Katuna, at the international border with Rwanda, and approximately  south of Kabale, the largest city in the Kigezi sub-region, and the location of the headquarters of Kabale District.

From there, the road takes a general north-westerly direction, looping around the southern shores of Lake Bunyonyi. It passes between the Rwandan border to the west and the western shores of the lake to the east. It goes through a community called Kashasha, about  from Katuna.

The road then continues northwards for another , to end at Muko, on the Kabale–Kisoro–Bunagana Road. Muko is approximately , north-west of Kabale.

Overview
This road is of importance to Uganda for two reasons. Lake Bunyonyi is increasingly becoming attractive to tourists, some of whom may come in from Rwanda, by road. Secondly, increased tourism demands increased services, leading to improved standards of living for those who provide those services. Improved transportation for the residents will enable them to benefit from the increased economic activity around the lake.

Upgrading to bitumen
In February 2019, David Bahati, the junior minister for economic planning, who also doubles as the area member of parliament, announced that the government of Uganda had officially approached the African Development Bank and the Exim Bank of China to request a loan of US$96 million to upgrade this road to class II bitumen. The road is still in the planning stage.

See also
 Economy of Uganda
 Transport in Uganda
 List of roads in Uganda

References

External links
 Uganda National Road Authority Homepage

Roads in Uganda
Geography of Uganda
Transport in Uganda
Kabale District
Western Region, Uganda


text:
Ranz und May ist ein Kabarett-Duo aus Potsdam, bestehend aus Michael Ranz und Edgar May.

Geschichte
Kennengelernt haben sich Michael Ranz und Edgar May 1997 bei der Aufzeichnung zur SFB-Sendung "Satirefest". 1998 gab es ein erstes gemeinsames Programm, das vom Potsdamer Kabarett, an welchem Ranz bis ins Jahr 2000 festes Ensemblemitglied war, produziert wurde. Es folgten bis heute dreizehn weitere gemeinsame Bühnenprogramme sowie eine Fernsehsendung.

Die Künstler
Michael Ranz (* 1964 in Belzig/Brandenburg) studierte 1986–1990 an der Hochschule für Schauspielkunst Berlin und war danach als Schauspieler am Satire-Theater Potsdam tätig. Er hatte auch kleinere Nebenrollen in Filmen (z. B. "Der Tangospieler", "Praxis Bülowbogen") und 1991–1993 eine eigene Rundfunksendung bei Antenne Brandenburg. Ranz wirkte bei den DFF-Sportsatiren und den ORB-Kurzsatiren ("Döner for one") mit und hatte Fernseh-Live-Auftritte bei ORB und H3. Er trat auch beim SFB-Satirefest und bei den MDR-Satire-Sendungen "Lachbar", "Der Landreiter" und "Rettet mein Leibgericht" auf.

Edgar May (* 1960 in Weimar/Thüringen) studierte 1978–1983 Musik an Franz-Liszt-Hochschule Weimar, bevor er Schauspielkapellmeister beim Theater Erfurt wurde. Ab 1985 arbeitete er als Komponist, musikalischer Leiter und Bühnenmusiker am Schauspiel Bonn, dem Staatstheater Wiesbaden u. a. Ab 1990 war er musikalischer Begleiter der Chansonette Susanne Seidler in fünf Programmen. Er hatte bis 1998 auch die musikalische Leitung bei diversen Revuen und Shows am Haus der Springmaus Bonn inne. Seit 1998 ist er Ensemblemitglied am Kölner Improvisationstheater 3 Kölsch ein Schuss.

Bühnenprogramme
 1998 "Ein Melker in New York"
 1999 "Wir kommen zweimal"
 1999 "Mallorca adé!"
 2000 "Tiefergelegt"
 2001 "Noch Schmerzen?!"
 2003 "Cash"
 2005 "Schönen Dank nochmal!"
 2007 "Iss wenigstens das Fleisch!"
 2008 "Mutti ist die Allerbest(i)e"
 2010 "Nackig"
 2011 "Gutmensch ärgere dich nicht!"
 2013 "Wir schenken uns nichts!"
 2014 "Neue MännInnen braucht das Land!"
 2015 "Wer Lust hat, der kommt"
 2016 "Fräulein, zweimal Herrengedeck!"
 2018 "Die Leute gucken schon"
2020 "Kein Netz, aber drei Klotüren"

Video- und Diskografie
 2007 CD Ranz und May in Concert
 2010 DVD Mutti ist die Allerbest(i)e
 2010 DVD Nackig
 2011 DVD Gutmensch ärgere dich nicht!

Weblinks
 Offizielle Website

Einzelnachweise

Kabarett-Ensemble
Künstlerduo


text:
Kurt Wissemann (* 20. März 1893 in Elberfeld; † 28. September 1917 in Westrozebeke) war ein deutscher Jagdflieger im Ersten Weltkrieg.

Wissemann, Sohn eines Elberfelder Oberlehrers, besuchte 10 Jahre lang das Gymnasium seiner Heimatstadt, wo er zu Ostern 1912 mit dem Abitur abschloss. Er plante, anschließend Medizin zu studieren. Ende Mai 1917 kam er als Leutnant von der Jasta-Schule zur Jasta 3. Zwischen Juli und September 1917 war er in insgesamt fünf siegreichen Luftoperationen der Jasta 3 im Einsatz. Am 11. September 1917 wurde ihm der Abschuss des französischen Jagdfliegers Georges Guynemer zugesprochen, was allerdings umstritten ist. Rund zwei Wochen später wurde er selbst abgeschossen. Der französische Jagdpilot René Fonck beanspruchte, Guynemer gerächt zu haben. Andere Berichte schreiben Wissemanns Abschuss dem britischen 56 Squadron des Royal Flying Corps zu.

Weblinks
 Porträtfoto von Kurt Wissemann auf Frontflieger.de

Einzelnachweise

Jagdpilot im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Deutscher
Geboren 1893
Gestorben 1917
Mann


text:
Переписна область №21 () — переписна область в Канаді, у провінції Манітоба.

Населення
За даними перепису 2016 року, переписна область нараховувала 21983 жителів, показавши зростання на 2,8%, порівняно з 2011-м роком. Середня густина населення становила 0,5 осіб/км².

З офіційних мов обидвома одночасно володіли 845 жителів, тільки англійською — 20 900, тільки французькою — 5, а 25 — жодною з них. Усього 2,875 осіб вважали рідною мовою не одну з офіційних, з них 2 135 — одну з корінних мов, а 120 — українську.

Працездатне населення становило 60,9% усього населення, рівень безробіття — 9,8% (11,6% серед чоловіків та 7,8% серед жінок). 91,1% були найманими працівниками, 6% — самозайнятими.

Середній дохід на особу становив $44 340 (медіана $34 220), при цьому для чоловіків — $51 242, а для жінок $37 491 (медіани — $41 974 та $29 478 відповідно).

25,8% мешканців мали закінчену шкільну освіту, не мали закінченої шкільної освіти — 31,9%, 42,2% мали післяшкільну освіту, з яких 27,4% мали диплом бакалавра, або вищий, 30 осіб мали вчений ступінь.

Населені пункти

До переписної області входять місто Флін-Флон, містечка Ґранд-Репідс, Снов-Лейк, Де-Па, муніципалітет Кеслі, індіанські резервації Чемававін 2, Ґранд-Репідс 33, Оупескваєк 21A, Оупескваєк 21B, Оупескваєк 21C, Оупескваєк 21E, Оупескваєк 21I, Мус-Лейк 31A, а також хутори, інші малі населені пункти та розосереджені поселення.

Клімат
Середня річна температура становить 0,5°C, середня максимальна – 21,8°C, а середня мінімальна – -25,7°C. Середня річна кількість опадів – 489 мм.

Примітки

Переписні області Манітоби


text:
Сабріна Глевіссіг () — персонажка літературного циклу «Відьмак» польського письменника Анджея Сапковського, чародійка.

Біографія
У книгах Сапковського Сабріна Глевіссіг — чародійка з Каедвена, однокурсниця і давня суперниця Йеннефер з Венгерберга. Вона мала великий вплив на короля Каедвена Хенсельта. Любила ефектні вбрання, які підкреслювали її красу.

У серії ігор, створених за мотивами книг Сапковського, Сабріна вже мертва: за виклик вогняного дощу на полі битви Хенсельт спалив її на багатті, прив'язавши до колеса від воза. Однак Глевіссіг змогла перед смертю накласти на короля прокляття. Згодом навколо її персони склався цілий культ.

У серіалах
В американо-польському серіалі «Відьмак», перший сезон якого вийшов на екрани в грудні 2019 року, Сабріну Глевіссіг зіграла Теріка Вілсон-Рід. Ця персонажка бере участь в битві при Соддені, зображеної у восьмій серії.
Вигадані відьми
Персонажі «Відьмака»


text:
Еврибия е древногръцката митология е дъщеря на Понт и Гея. Омъжена е за титана Криос и имат трима сина – Астрей, Перс, и Палант. Тя е второстепенна морска богиня под властта на Посейдон.

Еврибия е спомената от Хезиод в Теогония, и от Аполодор в Библиотека.

Музи
Потомство на Гея


text:
O Teatro Carlos Câmara é um equipamento cultural localizado no centro de Fortaleza, sob a gestão do Governo do Ceará, por meio da Secretaria da Cultura do Estado.

História
O teatro foi inaugurado no dia 5 de outubro de 1974, pelo governador César Cals (1926-1991). O espaço passou a ser conhecido como Teatro da Emcetur, pela proximidade com o primeiro equipamento turístico do Estado, inaugurado um ano antes, hoje denominado Centro de Turismo. Era, portanto, ponto de encontro de turistas, além de outros frequentadores do Centro da cidade, como artistas, intelectuais e vendedores e consumidores das lojas do bairro. O Governo do Estado elegeu 1974 como o ano da cultura no Ceará, inaugurando ao mesmo tempo também uma emissora de televisão - a TV Educativa (hoje TV Ceará), realizando uma grande reforma no Theatro José de Alencar e criando os jardins contíguos a esse equipamento, projeto do paisagista Roberto Burle Marx (1909-1994).

Durante a década de 1970, o Teatro da Emcetur se tornou um dos mais ativos espaços da cidade nas artes cênicas, recebendo jovens companhias cearenses e badaladas atrações nacionais. Ele surgiu ainda sob a efervescência de um período extremamente frutífero para a atividade teatral cearense, que começou na década anterior. No entanto, 20 anos depois de inaugurado, a falta de manutenção fez com que o Teatrinho da Emcetur fosse fechado, em 1994. O equipamento só veio a ser reinagurado no dia 5 de setembro de 2012, pelo governador Cid Gomes, que devolveu a Fortaleza um teatro reformado, ampliado e com novo nome, para homenagear o teatrólogo Carlos Câmara (1881-1939), que em 1918 fundou em Fortaleza o Grêmio Dramático Familiar, onde encenava peças de autoria própria, cujos textos eram marcados pela crítica de costumes e adaptados para a linguagem popular, valorizando a irreverência e o jeito próprio de ser cearense. A sugestão do nome de Carlos Câmara havia sido apresentada, ainda bem antes da reforma, pelo ator e diretor Ricardo Guilherme, também um pesquisador da obra do teatrólogo cearense.

Capacidade
Com uma área construída de 2.664 metros quadrados, o equipamento tem uma área total de 3.334,85m², que inclui um amplo pátio externo, um hall de entrada e o teatro propriamente dito, com um palco de 110m² e 368 assentos, sendo 130 na parte superior e 234 na parte inferior.

Ver também

 Lista de teatros do Brasil

Teatros do Ceará
Construções de Fortaleza


text:
First Rays Of The New Rising Sun () — посмертный сборник Джими Хендрикса, вышедший в 1997 году. Состоит из записей, над которыми Джими работал в последние дни своей жизни и которые могли войти в его будущий одноимённый альбом, а также из треков периода 1968—1969 годов. Финальное микширование и ремастеринг выполнил Эдди Крамер. Первый альбом, за процессом обработки которого следили члены семьи Джими Хендрикса.

Об альбоме
First Rays of the New Rising Sun состоит из 17 песен, созданных за период с марта 1968 года до последней сессии в Electric Lady Studios в августе 1970. Сложенный и записанный с оригинальных студийных фонограмм, альбом содержит много наиболее творческих достижений Хендрикса, к примеру: «Night Bird Flying», «Angel», «Dolly Dagger», «Hey Baby (New Rising Sun)» и «In From the Storm».

Диск занял 49-е место в американском чарте Billboard 200.

Список композиций

Участники записи
 Джими Хендрикс — бас, гитара, пианино, вокал, бэк-вокал, продюсер, микширование.
 Бадди Майлз — ударные (на треках 5 и 7), бэк-вокал
 Джон Митчелл — ударные, продюсер, микширование
 Альберт Аллен — бэк-вокал
 Артур Аллен — бэк-вокал
 Стив Уинвуд — бэк-вокал
 Билли Армстронг — перкуссия
 Джеймс Майес — ударные в песне «My Friend»
 Пол Карузо — гармоника в песне «My Friend»
 Стивен Стиллз — пианино в песне «My Friend»
 Билли Кокс — бас-гитара, бэк-вокал
 Джон Янсен — продюсер, микширование
 Эдди Крамер — продюсер, микширование, фотограф, ремастеринг
 Юма Султан — перкуссия
 Крис Вуд — фоновый вокал

Примечания

Ссылки

Сборники 1997 года
Альбомы Джими Хендрикса
Альбомы MCA Records
Альбомы, опубликованные посмертно


text:
La Väinämöinen era una corazzata costiera della Merivoimat, la marina militare finlandese; il suo nome deriva da quello del personaggio della mitologia ugro-finnica. Insieme alla gemella Ilmarinen costituiva il gruppo di unità pesanti finlandesi durante la seconda guerra mondiale. Sopravvissuta alla guerra fu ceduta all'Unione Sovietica in conto riparazione dei danni di guerra.

Servizio

La nave prese servizio nel 1932. Durante la guerra d'inverno il 25 dicembre 1940 venne attaccata insieme alla nave gemella da alcuni bombardieri sovietici SB-2 nella zona di Kihti, ma le navi della flottiglia si erano messe a girare in circolo per non costituire un bersaglio immobile e tre aerei vennero abbattuti dalle armi contraeree. Per il resto della guerra venne spostata insieme alla gemella a Turku dove contribuì alla difesa antiaerea della città coi suoi pezzi da 105mm; per l'occasione i ponti vennero dipinti di bianco e la nave venne lasciata volutamente coperta di neve. Durante la guerra di continuazione effettuò varie missioni di bombardamento a terra, senza confrontarsi con la marina sovietica, e condusse l'operazione Kilpapurjehdus, l'occupazione dell'isola Åland, smilitarizzata in seguito a trattati precedenti. Dopo l'affondamento della Ilmarinen avvenuto durante l'operazione Nordwind cui partecipò anche la Väinämöinen, la nave divenne un bersaglio prioritario per i sovietici ma non venne mai trovata, rimanendo per loro un costante pericolo secondo il concetto della fleet in being; effettuò diverse operazioni di pattuglia nel golfo di Finlandia a protezione delle navi posamine tedesco-finniche e della rete antisommergibili che impediva alle unità subacquee sovietiche l'uscita in mare aperto; in un caso la nave venne ritenuta il bersaglio per una imponente operazione aerea sovietica con 132 velivoli sul porto di Kotka, ma al suo posto venne trovato l'incrociatore antiaereo tedesco Niobe, che venne affondato nonostante una accanita resistenza. Dopo la guerra venne ceduta all'Unione Sovietica in conto riparazioni dei danni di guerra, dove prese il nome di Vyborg e servì per sei anni nel porto di Porkkala, base russa in territorio finlandese in seguito alle condizioni di pace, fino alla sua radiazione nel 1958. Dopo l'ipotesi della sua restituzione alla Finlandia venne invece rottamata dopo il 1960.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Corazzate costiere
Imbarcazioni militari della seconda guerra mondiale
Marina militare finlandese


text:
State College, Pennsylvania, May 3rd 2003 è un album live dei Pearl Jam, facente parte della collezione di "bootleg ufficiali" che la band ha pubblicato per quasi ogni concerto dei tour del 2000 e 2003.

Disco 1
Release
Save You
Animal
Corduroy
Cropdutster
Small Town
Even Flow
Grievance
I Am Mine
Improv
RVM
Nothingman
Daughter

Disco 2
Lukin
Whipping
MFC
Jeremy
Improv 2.
Blood
Encore Break
You've got to hide your love
Gimme some true
Breath
Do The Evolution
Black
Alive
Encore Break 2.
Last Exit
Mankind

Disco 3
Down
Betterman
Satan's Bed
Leaving Here
Encore Break 3.
Crazy Mary
Porch
Fourtunate Son
Rockin' in a free world
Yellow ledbetter


text:
Ganløse is a town located in the Egedal Municipality, in the Capital Region of Denmark.

Notable people
 Hans Knudsen (1865–1947) a Danish artist of landscape paintings. He lived close to the forest edge of Ganløse Ore in Egedal, right on the border with Værløse. He died west of Ganløse at Slagslunde
 Poul Reichhardt (1913 in Ganløse – 1985) a Danish actor, known for his roles in Danish 1940s/1950s comedies
 Büsra Barut (born 1997 in Ganløse) a Turkish-Danish women's football forward

References

Cities and towns in the Capital Region of Denmark
Egedal Municipality


text:
DC-5 (Douglas Commercial 5) – amerykański samolot pasażerski i transportowy przeznaczony na trasy krótsze niż Douglas DC-3 i Douglas DC-4. Do czasu jego wejścia do usług komercyjnych w 1940, wiele linii lotniczych anulowało swoje zamówienia, w konsekwencji czego wyprodukowano jedynie pięć maszyn cywilnych DC-5. Douglas Aircraft Company dostosowało samolot do potrzeb wojskowych, ale rozwój wydarzeń wojennych wyprzedził rozwój tego samolotu, w wyniku czego wyprodukowano zaledwie siedem maszyn wojskowych.

Historia
Projekt komercyjnego samolotu Douglas Model 5 został opracowany w 1938. Był to samolot pasażerski mogący pomieścić 18-24 pasażerów, napędzany dwoma silnikami gwiazdowe Wright R-1820. W samolocie zastosowano innowacyjne rozwiązanie wysoko położonego skrzydła oraz trzykołowego podwozia, co stanowiło unikalną konfigurację ułatwiającą wejście pasażerów, załadunek towarów i obsługę silników.

Prototyp DC-5 z numerem seryjnym 411 został zbudowany w El Segundo i swój pierwszy lot odbył w dniu 20 lutego 1939. Był on skonfigurowany tylko na osiem miejsc i został jednym z osobistych samolotów przemysłowca Williama Boeinga (nazwał go "Rover"). W lutym 1942 został przerobiony na wojskową wersję R3D i przekazany United States Navy.

Pierwszym nabywcą czterech DC-5 były holenderskie linie lotnicze KLM. Następnie Pennsylvania Central (przemianowane na Capital i następnie włączone do United Airlines) zamówiły sześć maszyn, a SCADTA (protoplasta dzisiejszej kolumbijskiej Avianca) zamówił kolejne dwie maszyny. Przed zaangażowaniem się Stanów Zjednoczonych w II wojnę światową zdołano wyprodukować jedynie jeden prototyp i cztery seryjne samoloty, które otrzymały linie lotnicze KLM. Następnie Douglas Aircraft Company przestawił się na produkcję zbrojeniową i ograniczył produkcję DC-5. Z wyprodukowanych przed wojną maszyn, dwie początkowo obsługiwały linię Paramaribo-Curaçao, a pozostałe dwie bazowały w Dżakarcie w Holenderskich Indiach Wschodnich. Później wszystkie cztery maszyny latały nad Holenderskimi Indiami Wschodnimi i w 1942 zostały użyte do ewakuacji cywilów z Jawy do Australii. W trakcie tych działań maszyna "PK-ADA" została uszkodzona i porzucona, a "PK-ADB" została zniszczona przez japońskie samoloty na lotnisku Kemajoran w Dżakarcie. Japończycy zdobyli maszynę "PK-ADA", a następnie naprawili wykorzystując części z "PK-ADB". Samolot przeszedł w 1943 testy w mieście Tachikawa, a następnie służył jako samolot transportowy w Japonii. Dwa pozostałe samoloty ("PK-ADC" i "PK-ADD") dotarły bezpiecznie do Australii, gdzie przeszły przebudowę do wojskowej wersji C-110 i następnie służyły w United States Army Air Forces. Wojenna historia "PK-ADC" była krótka, ponieważ rozbił się on krótko po modernizacji. Natomiast "PK-ADD" został po wojnie przekazany liniom lotniczym Australian National Airways z tymczasowym numerem "VH-CXC". W 1939 United States Navy złożyły zamówienie na trzy maszyny DC-5 w wersji wojskowej R3D-1 i cztery w wersji R3D-2. Te ostatnie były używane przez United States Marine Corps ze względu na dużą ładownię mogącą pomieścić 22 spadochroniarzy.

Po zakończeniu wojny Douglas Aircraft Company nie wznowił produkcji seryjnej DC-5, a siły zbrojne przekazały nadwyżkę samolotów do służby cywilnej. W 1948 ostatni zachowany DC-5 został zakupiony przez żydowską organizację paramilitarną Hagana i przemycony do Izraela. W maju 1948 dotarł do Hajfy, a następnie przebazowano go na lotnisko Tel Awiw-Sede Dow, gdzie usunięto jego oznaczenia. Na jego kadłubie wymalowano napis: "Yankee Pasha – Bagel Lancer". Samolot dołączył do 103 Eskadry i podczas I wojny izraelsko-arabskiej był używany jako samolot transportowy i sporadycznie jako bombowiec. Po wojnie samolot przekazano do Airline Technical School, gdzie był szeroko wykorzystywany w porcie lotniczym Hajfa. Po jakimś czasie zabrakło części zamiennych i niesprawny technicznie samolot został złomowany około 1955.

Wersje

Cywilne
 DC-5
 podstawowa wersja pasażerska, w której wybudowano jeden prototyp i cztery maszyny produkcji seryjnej. Prototyp przebudowano na wersję wojskową i pod numerem NC-21701 został zestrzelony w 1943 w rejonie Australii.

Wojskowe
 C-110
 przebudowane dwa samoloty pasażerskie linii KLM z Indonezji. Były one wykorzystywane w Australii.
 R3D-1
 opancerzona wersja stworzona dla potrzeb marynarki wojennej. Wyprodukowano trzy maszyny: numer 606 rozbił się w dniu 1 czerwca 1940 na lotnisku Mines, numer 607 wycofano ze służby w styczniu 1946, a numer 608 był przez krótki czas używany przez generała Douglasa MacArthura i wycofano go ze służby w styczniu 1945.
 R3D-2
 wersja stworzona dla piechoty morskiej jako transportowiec spadochroniarzy. Wyprodukowano cztery maszyny: numer 609 rozbił się w styczniu 1942 u wybrzeży Australii po ostrzelaniu przez wrogi okręt wojenny, numery 610, 611 i 612 wycofano ze służby w październiku 1946.

Użytkownicy samolotów DC-5 na świecie

Cywilni

 Boeing – eksploatował egzemplarz prototypowy.

 KLM – eksploatowała cztery maszyny w wersji pasażerskiej.

Wojskowi

 Royal Australian Air Force – 21 Eskadra RAAF.

 Siły Powietrzne Imperium Japońskiego – jeden zdobyczny holenderski DC-5.

 United States Army Air Forces – jedna maszyna w wersji C-110.
 United States Navy – dwie maszyny w wersji R3D-1.
 United States Marine Corps – cztery maszyny w wersji R3D-2.

 Siły Powietrzne Izraela – jedna maszyna.

Przypisy

Samoloty pasażerskie
DC-5


text:
, née le , est une chanteuse et idole japonaise, membre du groupe féminin Sakura Gakuin depuis 2013 et de son sous-groupe Kōbaibu. Elle est produite par l'agence Amuse Inc..

Biographie
Saki Shirai intègre Sakura Gakuin le  avec Aiko Yamaide, toutes les deux formant la .

Elle forme avec Yunano Notsu le sous groupe Kōbaibu (sur le thème de shopping). Elles enregistreront un unique single figurant dans l'album 2014nendo ~Kimi ni Todoke~. Mais un an plus tard, du fait que Yunano Notsu soit diplômée de l'école secondaire son départ est annoncé en février 2015. Saki Shirai sera rejointe dans le sous-groupe en mai 2015 par la nouvelle recrue Soyoka Yoshida.

Groupes
 Sakura Gakuin (2013-)
 Kōbaibu (2013-)

Discographie en groupe

Avec Sakura Gakuin

Avec Kōbaibu

Liens externes
(ja) Profil officiel

Chanteuse japonaise
Chanteuse de groupe japonais
Idole japonaise
Naissance en septembre 2000
Membre de Sakura Gakuin


text:
Der Mount Amundsen ist ein Nunatak im ostantarktischen Wilkesland. Er liegt östlich des Denman-Gletschers und 18 km nordöstlich des Mount Sandow.

Mitglieder der West-Basis bei der Australasiatischen Antarktisexpedition (1911–1914) unter der Leitung des australischen Polarforschers Douglas Mawson entdeckten ihn. Mawson benannte ihn nach dem norwegischen Polarforscher Roald Amundsen (1872–1928).

Weblinks
  (englisch)
 Mount Amundsen auf geographic.org (englisch)

Wilkesland
Mount Amundsen
Nunatak


text:
Port Glaud ist einer der 25 Verwaltungsbezirke der Seychellen. Mit 25 Quadratkilometern ist er der größte Bezirk auf der Insel Mahé.

Geographie
Große Teile des Bezirkes werden vom höchsten Berg der Seychellen, dem 905 Meter hohen Morne Seychellois, und seinen Ausläufern eingenommen. Diese bewaldeten Flächen sind Teil eines Nationalparks und sind weitgehend unbesiedelt. An der Küste, gegenüber der Insel Thérèse liegt der kleine Ort Port Glaud. Im Nordwesten des Bezirks liegen die letzten Mangrovenwälder Mahés. Die Strände von Port Launay und Baie Ternay gehören zum Bezirk, ebenso wie die Inseln Conception (0,603 km²), Thérèse (0,72 km²), L'Islette und Île aux Vaches Marines (jeweils mit 5 bis 6 Hektar Fläche).

Benennung und Geschichte
Um 1775 wird Kapitän Glaud erwähnt, der an der Stelle des heutigen Ortes Port Glaud siedelte. Seinen Lebensunterhalt verdiente er mit dem Verkauf von Schildkröten, die zu jener Zeit ein beliebter Schiffsproviant waren. Innerhalb weniger Jahre hatte Glaud fast alle Schildkröten gefangen und ausgerottet.

Das heutige Berjaya Mahé Beach Hotel ist eines der ersten großen Hotels, das auf den Seychellen gebaut wurde, und galt bis zur Mitte der 1990er-Jahre als bestes Hotel des Landes. Hier wurde 1976 die Unabhängigkeit der Seychellen mit einem Ball gefeiert. 1981 wurde in Port Launay ein Lager des National Youth Service eingerichtet, welches eine besondere Rolle in der Bildungsoffensive der sozialistischen Revolution auf den Seychellen gespielt hat. Das Lager wurde inzwischen aufgelöst. Seit 2008 wurde an dieser Stelle mit dem Bau einer Hotelanlage begonnen, die bei ihrer Eröffnung am 1. Februar 2010 das größte Luxusresort im Indischen Ozean war. Die Hotelanlage ist 120 Hektar groß, bietet 224 Suiten und 43 Villen, von denen die größte 980 m² groß ist. Das Hotel verfügt über zwei Strände, 56 Pools und fünf Restaurants.

Sehenswürdigkeiten
Die Strände von Port Launay und Baie Ternay gehören zu den schönsten Stränden im Norden Mahés. Die Buchten stehen unter Naturschutz und bilden die gleichnamigen Marine National Parks. Zusammen mit den Inseln Thérèse und Conception sind sie beliebte Tauchgebiete. Ein beliebtes Ausflugsziel ist der Sauzier Wasserfall, der das Wahrzeichen des Bezirks ist und auf dem Wappen Port Glauds abgebildet ist.

Einzelnachweise

Distrikt (Seychellen)
Mahé


text:
Andorrans who are notable include:

Officials
 Roser Bastida Areny (born 1955), member of the General Council of Andorra
Lídia Armengol i Vila, (19481991), Deputy Secretary General of the Presidency
 Jaume Bartumeu Cassany (born 1954), lawyer, Head of Government candidate for the Social Democratic Party (Andorra), head of the parliamentary opposition
 Joan Benlloch i Vivó (18641926), bishop of Urgell and Catalan co-prince, wrote Andorra's national anthem
 Carles Blasi Vidal (born 1964), member of the General Council of Andorra
 Josep Maria Farré Naudi, politician
 Bernadeta Gaspà Bringueret (born 1965), member of the General Council of Andorra
 Guillem d'Areny-Plandolit (18221876), leader of the 1866 New Reform, member of the General Council of Andorra
 Ricard de Haro Jiménez, politician
 Julian Vila Coma, Ambassador to the United Nations
 Maria Pilar Riba Font, sat on the General Council, 20052011
 Antoni Martí (born 1963), Head of Government of Andorra since 2011
 Marc Forné Molné, Head of Government of Andorra, 19942005
 Albert Pintat (born 1943), Head of Government of Andorra, 20052011
 Julià Reig Ribó (19111996), general councillor for the Valles de Andorra, 19481949; general syndic, 19601978
 Jordi Jordana Rossell (born 1960), politician
 Joan Albert Farré Santuré (born 1968), politician
 Boris de Skossyreff (18961989), Russian émigré, self-proclaimed "Boris I, King of Andorra" in 1934, before the Catalan co-prince intervened to restore order
 Pere Joan Tomas Sogero, businessman and diplomat
 Juli Minoves Triquell (born 1969), minister, diplomat, writer
 Esther Rabasa Grau, diplomat

Arts and music
 Ana Arce (born 1964), photographer and former skip of Andorra's curling team
 Anonymous, band
 Lluís Claret (born 1951), cellist
 Persefone, progressive metal band
 Marta Roure (born 1981), singer

Athletes
 Alex Antor (born 1979), alpine skier who represented Andorra at the 2006 Winter Olympics
 Ana Arce (born 1964), photographer and former skip of Andorra's curling team
 Marc Bernaus (born 1977), footballer
 Juli Fernández (born 1974), footballer
 Melissandre Fuentes (born 1988), figure skater
 Hocine Haciane, swimmer at the 2004 Summer Olympics
 Stéphanie Jiménez, high altitude athlete
 Koldo (born 1970), footballer, born in Vitoria-Gasteiz
 Ildefons Lima (born 1978), footballer
 Antoni Sivera (born 1978), footballer
 Oscar Sonejee (born 1976), footballer
 Laure Soulie (born 1987), biathlete

Writers
 Josep Carles Laínez (born 1970), writer and journalist; lives in Encamp; writes for the newspaper El Periòdic d'Andorra
 Juli Minoves Triquell (born 1969), minister, diplomat, writer

See also

List of Catalans