text:
L'église Notre-Dame est une église catholique située à La Jarne, en France. Elle est dédiée à la Nativité de Marie.

Localisation
L'église est située en France au sein de la région Nouvelle-Aquitaine, dans le département de la Charente-Maritime, dans le bourg de la commune de La Jarne, près de la Rochelle.

Historique
Église de l'une des plus anciennes paroisses de l'Aunis, elle est répertoriée dès le . Elle fut offerte, au , par Elbe, comte de Châtelaillon, à l'abbaye de Saint-Cyprien de Poitiers, laquelle en dota son prieuré de Doeuil-sur-le-Mignon. Elle revint ensuite à l'évêque de Saintes.

La nef a été élargie côté sud au  et le mur nord au , après les Guerres de Religion. Le chœur date du . On y trouve un retable à pilastres ioniques qui comporte un tableau attribué au peintre de l'École française François Louis Brossard de Beaulieu.

Il ne reste du  que la façade, retouchée au .

Description
La belle façade romane classée est divisée en trois registres, recoupée verticalement par deux contreforts en formes de colonnes et encadrée de pilastres. Elle est percée d'un portail central à archivolte plein cintre à claveaux ornés retombant sur des colonnes monolithes.

Les corniches à modillons semblent représenter le combat contre les vices. La corniche du milieu comporte des métopes entre les modillons représentant une sirène, une femme mordue aux seins par deux serpents, un centaure, un chevalier, des lutteurs, un lion enfourché par un homme, ...

Le campanile à deux cloches date de la période moderne.

Protection
La façade de l'église Notre-Dame, datant du , a été classée au titre des monuments historiques par arrêté du

Galerie de photos

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des églises de la Charente-Maritime
 Liste des monuments historiques de la Charente-Maritime

Liens externes

Notes et références

Liens externes

La Jarne
La Jarne Notre-Dame
Monument historique classé en 1907


text:
Shorea superba is a species of plant in the family Dipterocarpaceae. The species name is derived from Latin (superbus = magnificent) and refers to the stature and elegance of the tree.

Description
It is a vast emergent tree, growing to 75 m tall, the tallest measured specimen is 84.4 m tall in the Tawau Hills National Park, in Sabah.

Distribution
The species is found in mixed dipterocarp forest on well-structured clay soils in moist areas. It is endemic to Borneo, where it is threatened by habitat loss.

See also
List of Shorea species

References

superba
Endemic flora of Borneo
Trees of Borneo
Taxonomy articles created by Polbot

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Twist with Bobby Darin is an album by American singer Bobby Darin, released in 1961. It reached number 48 on the Billboard 200 and remained there for 31 weeks.

Five of the songs were previously released the year before on For Teenagers Only and the first six were written by Darin himself.

Reception

In his Allmusic review, critic JT Griffith wrote "The dance album is a collection of rock songs, all of which have backbeat suitable for, obviously, twisting... Twist with Bobby Darin was something of a stop-gap album."

Track listing

Side one
"Bullmoose" (Bobby Darin) – 2:31
"Early in the Morning" (Darin, Woody Harris) – 2:17
"Mighty Mighty Men" (Darin) – 1:40
"You Know How" (Darin) – 2:07
"Somebody to Love" (Darin) – 2:19
"Multiplication" (Darin) – 2:18

Side two
"Irresistible You" (Al Kasha, Luther Dixon) – 2:34
"Queen of the Hop" (Harris) – 2:14
"You Must Have Been a Beautiful Baby" (Johnny Mercer, Harry Warren) – 2:11
"Keep a Walkin'" (Howard Greenfield, Neil Sedaka)  – 1:59
"Pity Miss Kitty" (Harris)  – 2:08
"I Ain't Sharin' Sharon" (Doc Pomus, Mort Shuman)  – 2:11

Personnel
Bobby Darin – vocals

References

1961 albums
Bobby Darin albums
Atco Records albums
Albums produced by Ahmet Ertegun


text:
La Associazione Nazionale Italiana fu un'associazione politica insurrezionale fondata nel maggio del 1848 da Giuseppe Mazzini.

Dopo l'esperienza del movimento politico Giovine Italia e sensibile alle manifestazioni e proteste in tutta Europa in quegli anni, Mazzini crea questo nuovo movimento con l'obiettivo di trasformare l'Italia in una repubblica democratica unitaria, secondo i principi di libertà, indipendenza e unità, destituendo i governi dei precedenti stati preunitari. La Giovine Italia costituì uno dei momenti fondamentali nell'ambito del Risorgimento italiano.

L'esperienza durerà solo pochi anni, prima di sciogliere il movimento e confluire nel Partito d'Azione (1853-1867).

Partiti politici italiani del passato
Mazzinianesimo


text:
Marianne Chapuisat (* 17. Januar 1969 in La Tour-de-Peilz) ist eine Schweizer Lehrerin und Bergsteigerin. Sie ist die erste Frau, die erfolgreich einen Achttausender im Winter besteigen konnte.

Achttausender
1991 bestieg Marianne Chapuisat im Alter von 21 Jahren den 6960 m hohen Aconcagua in den argentinischen Anden.

Am 10. Februar 1993 gelang ihr gemeinsam mit dem Argentinier Miguel «Lito» Sanchez die Besteigung des Cho Oyu im Himalaya. Ihr Ziel war es ursprünglich gewesen, ihren eigenen Erfolg am Aconcagua zu übertreffen. Ihr wurde erst nach dem Abstieg und einem Gespräch mit der Himalaya-Chronistin Elizabeth Hawley bewusst, dass ihr damit als erster Frau die Besteigung eines Achttausenders unter winterlichen Konditionen gelungen war. Es dauerte 25 Jahre, bis dies eine Frau wiederholte: Elisabeth Revol erklomm 2018 den Nanga Parbat (8125 m).

2000 unternahm Chapuisat den Versuch, den Mount Everest auf dem Normalweg zu besteigen, und erreichte 8600 m, bevor sie aufgab. Es folgten drei weitere erfolgreiche Besteigungen von Achttausendern, allesamt im Sommer. 2003 bestieg sie Gasherbrum II (8034 m) und den Hidden Peak (8080 m), 2005 den Nanga Parbat.

Weiteres
Marianne Chapuisat studierte an der Universität Lausanne Literatur- und Sportwissenschaften. Heute ist sie am «Gymnasium Auguste Piccard» in Lausanne als Französisch- und Sportlehrerin tätig.

Sie wollte nach eigener Angabe nie vom Bergsteigen leben. Sie ist Mitglied der Sektion Monte Rosa des Schweizer Alpen-Clubs.

Einzelnachweise

Bergsteiger (Schweiz)
Schweizer
Geboren 1969
Frau


text:
Aleksandra Łappa Karwowska, znana również jako Aleksandra z Łappów Karwowska, Aleksandra Łappo, Ola Łappianka (ur. 1872 w Choromcach, gubernia mińska) – polska działaczka narodowa, oświatowa i społeczna, nauczycielka.

Życiorys
Urodziła się w 1872 w majątku ziemskim w Choromcach w powiecie bobrujskim. Była wnuczką Aleksandra Łappy – ostatniego przed powstaniem styczniowym gubernialnego marszałka mińskiego.

Ukończyła siedmioklasową szkołę H. Czarnockiej w Warszawie. Zdała egzamin na nauczycielkę domową języka francuskiego i ukończyła kurs freblowski u Weryho –Radziwiłłowiczowej. Przez dwa lata kontynuowała naukę w tajnym Uniwersytecie Latającym w Warszawie.

W 1892 wróciła na ziemie mińską z zamiarem utworzenia szkoły średniej w Mińsku i obudzenia ducha polskości w tym mieście. Jednakże władze kategorycznie zabroniły jej tworzenia jakichkolwiek szkół. Udzielała prywatnych lekcji i rozpoczęła działalność patriotyczną w Mińsku. Organizowała obchody narodowe, odczyty dla młodzieży, kursy i tajne nauczanie dla ubogiej ludności polskiej.

W latach 1892–1912 prowadziła kursy dla analfabetów, komplety niedzielne dla młodych dziewcząt, wieczorne komplety dla chłopców, na których uczyła języka polskiego, historii Polski i arytmetyki. Najzdolniejsze uczennice przygotowywała na tzw. ludówki – nauczycielki, które prowadziły zorganizowane przez nią tajne komplety dla dzieci robotników i ubogich chłopów. Nauczała również na kursach dla szwaczek i rzemieślników.

Organizowała pomoc materialną, choinki, święconki i wyjazdy letnie dla najbiedniejszych dzieci. Polskie społeczeństwo Mińska wspierało materialnie jej działalność i udostępniało swoje domy i mieszkania na tajne szkoły. Dwory na ziemi mińskiej: Czarnockich, Jeleńskich, Reytanów, Krahelskich przyjmowały dzieci na kolonie letnie. W domach doktora Witkowskiego i Niesłuchowskich w Mińsku odbywały się ważne uroczystości. Doktorowa Malkiewiczowa, M. Iwaszkiewiczowa, M. Niesłuchowska, K. Boguszewska i M. Lagietowiczówna zajmowały się zbieraniem ofiar pieniężnych i organizowaniem tajnych kompletów.

W 1905 roku po wybuchu rewolucji zwołała zebranie, na którym przedstawiła warunki tajnego nauczania i sytuację oświatową w Mińsku oraz zainicjowała utworzenie Towarzystwa Oświata, w którym działała do 1912. Współpracowała między innymi z Michaliną Łęską ,Niesłuchowską ,Czekotowską i księdzem Łozińskim.

W 1912 roku wyszła za mąż i wyjechała z mężem do Łodzi. Krótko po wybuchu I wojny światowej, jako żona obywatela pruskiego została zesłana wraz z mężem do Charkowa. W Charkowie przez cztery lata utrzymywała się z udzielania prywatnych lekcji. Wieczorami prowadziła bezpłatne lekcje w Domu Polskim. Działała też w wydziale opieki nad dziećmi wygnańców przy Towarzystwie Ofiar Wojny w Charkowie.

Przypisy

Absolwentki i absolwenci Uniwersytetu Latającego
Ludzie związani z Charkowem
Ludzie związani z Mińskiem (Imperium Rosyjskie)
Polscy działacze narodowi
Polscy działacze oświatowi zaboru rosyjskiego
Polscy działacze społeczni
Polscy nauczyciele
Urodzeni w 1872
Zmarli w XX wieku


text:
Andy McNab (Southwark, 1959. december 28. –) brit katona, író álneve.

Művei
1993-ban vált ismertté, amikor megjelentette könyvét, Hívójele: Bravó Kettő Nulla címmel (magyarul 1996-ban jelent meg). Ez az öbölháború alatt sikertelenül végrehajtott katonai akciót dolgozza fel, mely során McNab volt egy 8 fős SAS raj parancsnoka. Feladatuk Scud rakéták felderítése és megsemmisítése lett volna, de miután felfedezték őket, menekülni próbáltak. 3 társuk elesett, négyüket elfogták (majd később elengedték) és egyikük, Chris Ryan tudott csak Szíriába szökni.

A történetet később film is feldolgozta.

Másik önéletrajzi könyve 1995-ben (magyarul 1997-ben) jelent meg, Bevetésre készen címmel. Ebben szót ejt arról, hogy honnan indult, milyen volt a családi háttere, miért lett katona, hogyan került az Ezredhez (a bennfentesek nevezik így a SAS-t), és egészen az öbölháborúig leírja katonai pályafutását, és magánéletét is kiteregeti.

Utóbb számos katonai kalandregényt is írt, ezek közül is több megjelent magyar fordításban.

Magyarul
Hívójele: bravó kettő nulla. Egy SAS-járőr igaz kalandjai a sivatagban; ford. Gy. Horváth László; Magyar Könyvklub–Zrínyi, Bp., 1996
Bevetésre készen!; ford. Gy. Horváth László; Magyar Könyvklub, Bp., 1997
Távirányítás; ford. Béresi Csilla; Gabo, Bp., 1998
(Távvezérlés címen is)
Tűzfal; ford. Gáti Mariann; Gabo, Bp., 2005
 Andy McNab–Peter Grimsdale: Battlefield 3. Az orosz; ford. Ács András, Barta Tamás; Fumax, Bp., 2011
Távvezérlés; ford. Babits Péter; Ulpius-ház, Bp., 2013
(Távirányítás címen is)

Jegyzetek

Források
Hivatalos honlapja

Brit katonák
Brit írók
1959-ben született személyek
Élő személyek


text:
Jiří Bytomský (před 1300 – po 1327), od 1316 spoluvládce svého bratra Vladislava jako kníže bytomský.

Jiří byl čtvrtým nejstarším synem Kazimíra Bytomského a jeho manželky Heleny.
Patří mezi ty Slezské Piastovce o kterých se nám nedochovalo moc informací. Víme pouze to, že po smrti otce roku 1312 zůstává po boku svého bratra Vladislava a od roku 1316 po jeho boku i vládne v Bytomi. Dále to že společně se svými bratry Vladislavem a Zemovítem v Opavě složili lenní hold do rukou českého krále Jana Lucemburského. Pravděpodobně nedlouho poté umírá bezdětný, stejně jako bratr Zemovít a stejně tak není známo místo ani jeho odpočinku

Reference

Externí odkazy

Bytomská knížata
Slezští Piastovci
Narození ve 13. století
Úmrtí ve 14. století
Muži


text:
Dennis Mark Prager (New York, 2. kolovoza 1948.), američki radijski voditelj i publicist te jedan od istaknutih predstavnika američkih konzervativnih intelektualnih krugova početkom 21. stoljeća.

Rođen je u njujorškoj četvrti Brooklynu 1948. godine u obitelji otrodoksnih Židova, službenice Hilde i računovođe Maxa Pragera. Pohađao je privatnu židovsku osnovno školu u rodnoj četvrti, nakon koje je upisao Brooklyn College, u kojem je bio poznat po svojoj borbi protiv prepisivanja. Maturirao je povijest i bliskoistočne studije. Pohađao je nekoliko semestara pri Školi za međunarodne odnose i odnose s javnošću Sveučilišta Columbia i Sveučilištu u Leedsu.

Zajedno s Josephom Teluškinom izdaje 1986. The Nine Questions People Ask About Judaism, knjigu o judaizmu za ne-Židove, koja je postala bestseller te se smatra jednim od kanonskih djela u židovskoj pedagogiji i znanosti.  Na mjesnoj radijskoj postaji u Los Angelesu od 1982. godine vodi razgovornu emisiju o religijskim pitanjima, koja je s vremenom postala dnevna emisija s milijunskim slušateljstvom. Od 1999. godine vodi religijsku emisiju i na mjesnoj kršćanskoj radijskoj postaji.

Najpoznatiji je po pokretanju obrazovne zaklade »Sveučilište Prager«, koja u petominutnim videozapisima proučava i razjašnjava brojna politička, povijesna i ekonomska pitanja s konzervativnog gledišta, bliskog izvornim načelima Republikanske stranke. Okupivši konzervativnu intelektualnu elite, Sveučilište je postalo simbolom američkog konzervativnog aktivizma, posebice za vrijeme predsjedništva Donalda Trumpa. Videozapise »Sveučilišta Prager« samo u 2017. godini pregledalo je 650 milijuna korisnika YouTubea, od čega je njih 60% bilo mlađe od 35 godina te se trećina njih izjasnila bez političke pripadnosti. Unatoč popularnosti, YouTube je zabranio i cenzurirao više od 80 videozapisa, zbog čega je pokrenuta predstavka koju je potpisalo više od pola milijuna ljudi.

Dennis Prager poznat je po djelovanju unutar losanđeleske židovske zajednice te javno-političkom djelovanju na razini Sjedinjenih Država, zahvaljujući kojem je izrastao u jednu od vodećih konzervativnih i židovskih ličnosti u SAD-u, poput Bena Shapira, Pragerova bliskog suradnika.

Izvori

Američki publicisti


text:
La tête d'Oliver Cromwell est une relique dont la valeur symbolique changea avec le temps. Elle passa dans plusieurs mains de 1685 à 1960. Son authenticité fut remise en question et une étude scientifique fut entreprise dans les années 1930, qui ne parvint pas à confirmer ou infirmer son authenticité.

Après la mort d'Oliver Cromwell, le , celui-ci eut droit à une cérémonie funèbre publique à l'abbaye de Westminster, à la manière des rois qui l'avaient précédé. Après avoir défait et exécuté le roi  pendant la Première Révolution anglaise, Cromwell était devenu Lord Protecteur, dirigeant du Commonwealth d'Angleterre. Lui succéda alors son fils, Richard Cromwell, qui, bientôt, fut renversé par l'armée en 1659, après la réinstallation de la monarchie et le rappel de , alors en exil. Le parlement de Charles ordonna l'exhumation de la dépouille de Cromwell de l'abbaye de Westminster, en plus de celles d'autres régicides, dont John Bradshaw et Henry Ireton, pour une exécution posthume, à Tyburn. Après les avoir pendus et laissés suspendus , les corps furent découpés et les têtes empalées sur des piques de six mètres, au-dessus du palais de Westminster. En 1685, une tempête brisa la pique, jetant la tête à terre, après quoi elle circula des mains de collectionneurs particuliers à celles de propriétaires de musées, jusqu'au , jour où elle fut enterrée au Sidney Sussex College de Cambridge.

Fichée au bout de sa pique au-dessus de l'horizon londonien, la tête constituait un puissant avertissement pour les spectateurs. Au , elle devint une curiosité, une relique. Elle fut admirée, fustigée, puis niée, considérée comme fausse. Après que Thomas Carlyle eut nié l'existence de la tête, déclarant qu'il s'agissait d'une  et, après l'apparition d'un nouvel individu prétendant posséder la tête, des analyses scientifiques et archéologiques furent menées, dans le but d'en identifier l'origine. Des tests sans résultats tangibles aboutirent à un rapport détaillé de Karl Pearson et de Geoffrey Morant concluant, qu'après une étude approfondie de la tête et d'autres indices et preuves, l'appartenance de la tête à Cromwell était une .

Contexte

Oliver Cromwell (né en avril 1599) fit de l'Angleterre une république, abolissant la monarchie et la Chambre des lords, après l'exécution de , en janvier 1649. Cependant, le règne de Cromwell, en tant que Lord Protecteur (qui débuta en ), n'était pas différent de celui de son prédécesseur. Il se maintint seul, au pouvoir illimité, et vécut dans plusieurs palais royaux qui, autrefois, hébergèrent l'ancienne dynastie régnante. En 1657, le parlement lui offrit solennellement le titre de roi mais, après , il le refusa. Durant l'année 1658, Cromwell souffrait de maladie et de tragédies personnelles, le laissant faible. Il mourut l'après-midi du .

Sa mort et ses funérailles suivirent le même protocole que celui qui était accordé aux monarques. Le , son corps fut déplacé à Somerset House où il fut exposé allongé, afin de le présenter aux yeux du public qui fut autorisé à rendre hommage à sa dépouille, le . Le corps avait été embaumé, couvert et installé dans un cercueil de plomb qui, lui-même, fut placé dans un cercueil de bois, orné richement. Le tout fut placé près d'une statue à son effigie, décorée des symboles royaux, incluant . La procession funèbre, reportée par deux fois tant elle fut élaborée avec soin, traversa Londres, le . Le corps avait déjà été enterré à l'abbaye de Westminster, deux semaines avant l'évènement, pour prévenir les risques de décomposition, la procession funèbre ayant lieu trois mois après sa mort. Un catafalque fut érigé, afin d'abriter ce cercueil qui ressemblait à celui du roi , étant seulement .

Le corps de Cromwell demeura intact jusqu'à la Restauration anglaise, sous l'égide du fils de Charles, , en 1660. Après leurs procès, douze des régicides survivants (ceux ayant participé au procès et à l'exécution de ) furent pendus, traînés dans les rues et équarris , traînés dans les rues par une claie jusqu'à la potence, pendus par le cou, éventrés vivants, étêtés et démembrés (coupés en quatre quartiers). De plus, le parlement reformé ordonna l'exécution posthume des défunts Oliver Cromwell, John Bradshaw et Henry Ireton. Les lois relatives à la trahison placent la dépouille d'un traître entre les mains du roi. Les têtes des traîtres étaient souvent exposées sur des ponts, la Tour de Londres, ou encore d'autres points d'affluence de la ville, alors que les quartiers étaient souvent expédiés dans différentes villes de provinces voisines.

Caché dans le mur de l'aile centrale de la chapelle d', le corps de Cromwell fut laborieusement extrait tant le bois et les vêtements furent difficiles à déplacer. Le , les corps de Cromwell et Ireton furent déplacés au Red Lion Inn à Holborn, rejoints, le jour suivant, par la dépouille de Bradshaw, avant d'être emmenés à Tyburn pour l'exécution. Au matin du , date de l'anniversaire de , les corps enturbannés dans leurs cercueils ouverts furent traînés par une charrette jusqu'au gibet, où chacun fut pendu devant une foule nombreuse, aux environs de quatre heures de l'après-midi. La tête de Cromwell fut arrachée en étant bastonnée huit fois, empalée sur une pique de six mètres, et plantée au-dessus du Westminster Hall. Il existe une quantité de théories conspirationnistes qui s'interrogent sur le sort du corps. Une rumeur émet la possibilité que Mary, la fille de Cromwell, l'aurait subtilisé après la décapitation et enterré dans le jardin de la demeure de son mari, à Newburgh Priory. Une crypte, scellée par un rocher massif, fut suspectée d'héberger les restes de Cromwell, mais les descendants de Cromwell refusèrent les demandes d'ouverture, dont une d'. Le biographe John Morill déclara qu'il était fort probable que le corps de Cromwell eût été jeté dans une fosse, à Tyburn, où il resta.

Parcours

Du palais de Westminster à Du Puy

La tête de Cromwell demeura sur la pique au-dessus du palais de Westminster jusqu'à la fin des années 1680. Elle fut enlevée en 1681, le temps de travaux d'entretien, puis replacée. La position de la tête, par rapport à celles de Bradshaw et d'Ireton, fut sujette à discussion. Pearson et Morant ont soutenu, dans les années 1930, que sa position supposée (Cromwell à droite, Bradshaw au centre, Ireton à gauche) était contestable, comme ils l'ont démontré dans leur étude. Bien qu'ils aient continué à soutenir la thèse traditionnelle après analyse de dessins et poèmes contemporains, les circonstances dans lesquelles elle tomba entre les mains de collectionneurs privés sont prétendument reliées à une forte tempête, en 1689, qui brisa la pique et projeta la tête au sol. Une sentinelle en patrouille la ramassa et la camoufla sous son manteau avant de la cacher dans la cheminée de sa maison. La perte de la tête avait ému la population, au point que quantité de citoyens se mirent à sa recherche, espérant en tirer  promise à celui qui la restituerait aux autorités. La sentinelle, bien qu'elle eût vu . Cependant, des preuves de la dégringolade de la tête du haut du Palais ne furent retrouvées qu'en 1710, quand on la retrouva en possession de Claudius Du Puy, un Franco-suisse, collectionneur de curiosités, alors qu'elle était exposée dans son musée privé de Londres. D'après Fitzgibbons, le musée de Du Puy était internationalement connu et considéré comme l'une des principales attractions culturelles de la ville, attirant des visiteurs tel qu'un voyageur dénommé Zacharias Conrad von Uffenbach, qui ne fut pas impressionné par ce qu'il vit. Après avoir entendu Du Puy dire qu'il pourrait vendre la tête pour  (environ ), Uffenbach s'exclama, surpris, que cette .

Russell et Cox

À la mort de Du Puy en 1738, la tête perdit de son importance. En effet, quand elle était encore au sommet du palais de Westminster, au-dessus de l'horizon londonien, elle constituait encore un sinistre avertissement. Au , elle devint une curiosité, une attraction, et ne transmettait plus son symbolique et sinistre message. Elle tomba dans l'oubli jusqu'à la fin du , où elle se retrouva entre les mains d'un comédien raté et ivrogne, nommé Samuel Russell. Une rumeur circulait dans la ville disant qu'il était un descendant de Cromwell (ce qui était somme toute possible, les Cromwell s'étant mariés à des Russell un nombre incalculable de fois). Il est également plausible que la tête, après la mort de Du Puy, fut vendue à la famille Russell, ces derniers étant une cible facile pour une telle transaction. Cependant, elle fut repérée par le propriétaire d'un musée londonien, du nom de James Cox, qui était . Cox offrit  (environ  actuelles) mais, . Russell ne prit cependant pas soin de la tête. Lors de regroupements festifs et arrosés, il faisait passer la relique de table en table, entraînant ainsi des . Russell devait aussi avoir des relations quelconques avec le Sidney Sussex College, puisqu'il voulut offrir la tête au doyen, qui la refusa. Cox, dans sa volonté d'obtenir la tête, retourna chez Russell et lui prêta, par versements réguliers de petites sommes, jusqu'à atteindre les  fatidiques. Russell, se retrouvant dans l'incapacité de rembourser ce prêt, fut donc obligé de la lui céder. Cependant Fitzgibbons, Pearson et Morant ont soutenu que la quête de Cox n'était motivée que par l'espoir d'en tirer un bon bénéfice. Au moment de cette acquisition, Cox, riche joaillier et ayant vendu son musée, ne l'avait pas achetée pour l'exposer.

Cox vendit la tête en 1799, pour  (près de  actuelles), à trois frères du nom de Hughes. Ayant pour projet, eux, de l'exposer sur Bond Street, les frères acquirent la tête pour l'adjoindre à un ensemble d'objets relatifs à Cromwell. Des milliers d'affiches furent imprimées pour l'évènement, mais l'exhibition fut gâchée par les doutes quant à l'origine de la tête. Les frères Hughes et leur publicitaire, John Cranch, interrogèrent Cox qui resta évasif. Les frères commencèrent alors à douter de l'authenticité de la tête. En effet, Cranch ne put trouver suffisamment d'informations sur sa provenance et improvisa une histoire. Selon lui, la tête des Hughes . Malgré le fait reconnu qu'Ireton ait été embaumé avant d'être décapité, l'argumentation de Cranch ne convainquit personne. L'exposition fut un échec. Non seulement le ticket d'entrée était onéreux (près de  actuelles), mais l'authenticité de la tête exposée était remise en question.

Malgré l'échec de l'exposition des frères Hughes, une de leurs filles continua d'exhiber la tête à ceux qui souhaitaient l'apercevoir. Une offre fut faite à Sir Joseph Banks, mais ce dernier désira . William Bullock, voulant acquérir la pièce, écrivit à Robert Jenkinson, qui formula un . L'incapacité à vendre la tête à des musées publics poussa la fille Hughes à recourir à des acheteurs privés, collectionneurs avertis et, en 1815, elle fut vendue à Josiah Henry Wilkinson, dont la famille la conserva jusqu'à son enterrement. Maria Edgeworth, qui était conviée à un petit déjeuner en compagnie de Wilkinson en 1822, vit la tête et écrivit sa grande surprise d'avoir vu

Coïncidant avec la publication de son ouvrage, Lettres et Discours d'Oliver Cromwell en 1845, Thomas Carlyle demanda à voir la tête. Cependant, bien qu'il ne la vît pas et se basant sur le témoignage d'un ami, il réfuta l'authenticité de la tête :

Fitzgibbons, Pearson et Morant se sont accordés sur le fait que la déclaration de Carlyle n'ait aucun fondement historique ou scientifique. Cependant, Carlyle concéda que la tête était , le seul autre homme distingué ayant été décapité de la sorte durant ces 200 dernières années étant Henry Ireton. George Rolleston examina un autre crâne  après qu'on prétendit qu'il s'agissait de la tête de Cromwell, mais ne fut pas convaincu par l'histoire du crâne, et rendit visite à Wilkinson afin d'examiner la tête. Après examen, il affirma que le crâne Ashmoléen était faux, et que celui qui était en possession de Wilkinson était bel et bien celui de Cromwell.

Un autre examen intégral datant de 1911 a prouvé que le crâne Ashmoléen était faux. Cependant, l'absence de toute preuve concernant les différents endroits où la tête fut exposée entre 1684 et 1787 les a empêchés de déclarer que la tête est authentique. Ils ont conclu que leur étude ne leur a pas permis de confirmer ni de réfuter l'authenticité de la tête. L'incertitude a exacerbé les demandes publiques d'analyses scientifiques intégrales de la tête et Wilkinson a accordé, à contre-cœur, le droit au spécialiste en eugénisme Karl Pearson et à l'anthropologue Geoffrey Morant de l'examiner. Leur rapport de  établit l'existence d'une  quant à l'authenticité de la tête de Wilkinson. Horace Wilkinson est décédé en 1957, confiant la tête à son fils, également appelé Horace. Cependant, Horace Wilkinson a préféré organiser des funérailles pour la tête, plutôt que de l'exposer dans un musée. Il a alors contacté le Sidney Sussex College, où est enterrée la tête depuis le , à un endroit secret près de l'absidiole, préservée dans un coffre en bois de chêne qui date de 1815 quand la tête devint propriété de la famille Wilkinson. L'enterrement s'est fait en secret, en comité restreint : les Wilkinson et quelques représentants de l'université. Il a été rendu public en , deux ans plus tard.

Authenticité

Corps

L'authenticité de la tête a longtemps été sujette à débats et a donné lieu à nombre d'analyses scientifiques. La plus remarquable et détaillée est celle de Karl Pearson et Geoffrey Morant, dans les années 1930, qui affirme que la tête en possession des Wilkinson est bien celle de Cromwell. Cependant, des rumeurs et des théories conspirationnistes sont nées depuis la chute de la tête de Cromwell du palais de Westminster.

D'après Fitzgibbons, les rumeurs concernant le corps de Cromwell après sa mort ne sont que . Une légende prétend que la dépouille fut escortée secrètement jusqu'à Naseby, l'endroit de , pour un enterrement nocturne. Le terrain fut alors égalisé afin de camoufler les marques de l'enterrement. Une autre légende, rédigée dans les années 1730 par un certain John Oldmixon, prétend qu'une  vit le cercueil jeté dans la Tamise, à son niveau le plus profond et, ce, le soir suivant la mort de Cromwell. Craignant les royalistes, . En 1664, Samuel Pepys écrivit une histoire qu'il avait entendue disant que Cromwell, de son vivant, aurait interverti plusieurs dépouilles de monarques, semant ainsi le doute sur les propriétaires des têtes. Fitzgibbons a relevé l'ironie d'une telle situation, la cérémonie funèbre donnée à Londres ayant alors eu pour objet la dépouille d'un roi. Une autre histoire raconte que le corps de Cromwell fut substitué à celui de , ajoutant encore plus d'ironie aux évènements du . Cependant il a été démontré que cette histoire est fausse : la tombe de  a été ouverte en 1813, révélant que ses restes, ainsi que la trace de décapitation, n'ont pas bougé depuis 1649.

Fitzgibbons rajoute aussi qu'il n'est pas impossible que le corps de Cromwell ait été déplacé avant l'exécution posthume. Une théorie avance que le sergent Norfolke, qui était chargé d'exhumer les corps, trouva les tombes de Cromwell et d'Ireton vides, obligeant le gouvernement à ouvrir deux autres tombes. Cela a été mis en évidence par le fait que le corps de Bradshaw arriva un jour plus tard à l'auberge du Lion Rouge de Holborn, la rumeur disant qu'il fut le seul corps authentique à avoir été pendu à Tyburn. Une autre possibilité est que des amis de Cromwell aient corrompu les gardes chargés de surveiller la tombe de Cromwell, , pour que, quand les corps furent traînés au gibet, celui de Cromwell soit déjà à l'abri. Cependant les visages des pendus étaient clairement visibles, malgré des altérations et, comme aucun témoin n'a remis en cause leur authenticité, il n'y a aucune preuve d'un tel fait.

Tête

L'authenticité de la tête en elle-même a été remise en cause à plusieurs reprises. L'échec des frères Hughes dans leur tentative d'invention d'une histoire crédible explique en grande partie l'échec de leur exposition. La découverte du crâne Ashmoléen, présenté comme étant celui de Cromwell, fut la première déclaration contraire (on avait deux têtes à présent), mais les évènements n'aidèrent pas à en confirmer l'authenticité.

L'histoire retient que :

Cependant, la tête fut manifestement vue en 1684 sur le toit du palais de Westminster et était posée sur l'aile sud du hall. Des travaux archéologiques ont remis également en cause son authenticité : le crâne a été percé d'en haut et non d'en bas, et il n'y a aucune trace de peau ou de cheveux prouvant qu'il a été embaumé.

Notes et références

Bibliographie

Liens externes

  L'étrange affaire de la tête de Cromwell
  L'histoire de la tête de Cromwell

Oliver Cromwell


text:
es un pueblo en la prefectura de Kagoshima, Japón, localizado en la islas Ōsumi (Yakushima y Kuchinoerabujima), en la región de Kyūshū. Tenía una población estimada de  habitantes el  y una densidad de población de 22 personas por km².

Demografía
Según los datos del censo japonés, la población de Yakushima ha disminuido en los últimos 60 años.

Clima
Yakushima tiene un clima subtropical húmedo, con veranos cálidos y húmedos e inviernos suaves. Es uno de los lugares más lluviosos del mundo, con un mínimo de 250 mm cada mes y un máximo de 773 mm solo en junio. La precipitación anual oscila entre 4000 y 10 000 mm. Se dice en la isla que llueve «35 días al mes», aunque en realidad llueve la mitad de los días. Hay periodos secos en otoño e invierno, mientras que los aguaceros más intensos tiene lugar en primavera y verano, acompañados con frecuencia de deslizamientos de tierra. Es el lugar situado más al sur del Japón donde se producen precipitaciones de nieve, con más de 30 picos que superan los 1000 m de altura, mientras que la temperatura del océano en esa zona nunca baja los 19 °C
.

Transporte
El pueblo es servido por el aeropuerto de Yakushima, con vuelos diarios a Kagoshima, Fukuoka y Osaka. También hay hidroalas (7 u 8 veces al día desde Kagoshima, según la temporada) y transbordador (una o dos veces al día desde Kagoshima). Se puede acceder a Kuchinoerabujima en un transbordador municipal.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Kagoshima


text:
La Asociación de Fútbol Profesional de Bolívar es un subdivisión de la Federación Deportiva de Bolívar en el Ecuador. Funciona como asociación de equipos de fútbol dentro de la Provincia de Bolívar. Bajo las siglas AFB, esta agrupación está afiliada a la Federación Ecuatoriana de Fútbol.

La AFB incluye los siguientes equipos:

Clubes Afiliados

Campeonatos

Véase también
 Fútbol en Ecuador
 Federación Ecuatoriana de Fútbol
 Segunda Categoría de Ecuador
 Segunda Categoría de Bolívar
 Copa Ecuador

Enlaces externos
 Página oficial de la Federación Ecuatoriana de Fútbol
 Futbol.ec
 Ecuagol.com, actualidad
 Futbolecuador.com - Lo mejor del fútbol ecuatoriano, actualidad

Asociaciones provinciales de fútbol de Ecuador


text:
Röjtökmuzsaj község Győr-Moson-Sopron vármegyében, a Soproni járásban.

Fekvése
Soprontól mintegy 30 kilométerre délkeletre fekszik.

A közvetlenül szomszédos települések: észak felől Hegykő, északkelet felől Fertőszentmiklós, dél felől Pusztacsalád, délnyugat felől Sopronkövesd, nyugat felől Ebergőc, északnyugat felől pedig Nagylózs.

Éghajlata mérsékelt égövi, kedvező, csapadékos, jó adottságú a mezőgazdasági termeléshez. Állatok élőhelyéül kiválóan alkalmas erdőterülete miatt gazdag a vadállománya. Levegője tisztaságának gyógyítóerőt tulajdonítanak.

Megközelítése
A település legfontosabb közúti megközelítési útvonala – átadása óta – az M85-ös autóút, ennek fertőszentmiklósi csomópontjától a község minden lakott része legfeljebb 4-5 kilométeres úttal elérhető. Az autóúttal, illetve Fertőszentmiklós városával az északkelet-délnyugati irányban húzódó 8627-es út kapcsolja össze; ez az út szeli ketté a röjtöki községrész gerincének tekinthető, hosszú, egyenes Röjtöki utcát. A 8627-es útra merőlegesen, délkelet-északnyugati irányban fut a 8612-es út, amelyen a különálló másik községrész, Muzsaj érhető el.

Vasútvonal nem érinti, a legközelebbi vasúti csatlakozási lehetőséget a  fertőszentmiklósi és petőházi állomásai kínálják, körülbelül egyformán 7-7 kilométerre.

Története és mai élete
Röjtök és Muzsaj egyesítéséből keletkezett 1928-ban.

Muzsajt 1232-ben, Röjtököt 1265-ben említi az első ismert középkori írásos forrás, akkori birtokosaik a Muzsay és Vághy családok.Muzsajt valószínűleg a török 1529. évi (Bécs ostroma (1529)) átvonulásakor teljesen elpusztította. Új birtokosa, Dóczy Simon 1549-ben négy jobbágykaput kitevő néppel újjátelepítette. A 16. század közepén a Dóczy család az egyetlen birtokos, mellette 1564-ben megjelennek a Chernelek, a század végére pedig a környékbeli birtokos családok legtöbbje megveti a lábát egy-két vásárolt vagy házassági kapcsolat útján szerzett muzsaji jobbágytelken. A birtokok széttördelése olyan gyors ütemben haladt, hogy 1600-ban már hat család volt jobbágytalan egytelkes nemes. 1635-ben a Muzsajon lakó nemesség és jobbágyok közös megegyezéssel írásban fektették le a község igazgatására, az igazság kiszolgáltatására vonatkozó rendszabásukat.

A községbe menetrendszerű autóbuszjárat közlekedik. A faluban a vezetékes ivóvíz, elektromos hálózat, gázvezeték, szennyvízcsatorna, telefonhálózat kiépült.
A szociális alapellátások biztosítottak. Könyvtárral rendelkezik, óvoda is működik a faluban.

A község lakossága szinte teljes egészében római katolikus vallású, hagyományai is ehhez kötődnek. A röljtökmuzsaji Mária-kegyhely ismert katolikus búcsújáróhely. A Mária-kegyszobor búcsúnapja – Kisboldogasszony – előestéjén énekkel és imádsággal a község és környéke lakói késő éjszakába nyúló körmenetet rendeznek. Ezt a hagyományt Röjtökmuzsajon "Mária-keresésnek" nevezik.

A község a Fertőmenti Térségi Régió tagja. Partnerközségeikkel évente közös rendezvényeiken találkoznak.
A fő megélhetési forrást a mezőgazdaság, erdőgazdaság ill. az állattartás jelenti. A termelőszövetkezet megalakulása előtt a kisparaszti gazdálkodás volt a jellemző. Az utóbbi években megnőtt a vállalkozások száma. Az erdőgazdaság részvénytársaság formájában működik, jelentős exporttevékenységet folytat. A Fajtakísérleti Állomás az országos fajtaminősítési programban jelentős helyet foglal el. A helyi munkalehetőségek az átlagosnál jobbak. Az Szidónia, négycsillagos kastélyszálloda egyben munkahelyteremtő vállalkozás is.

Közélete

Polgármesterei
 1990–1994: Horváth Rezső (párt-hovatartozása nem ismert)
 1994–1998: Bak Gyuláné (független)
 1998–2002: Bak Gyuláné (független)
 2002–2006: Bak Gyuláné (független)
 2006–2008: Bak Gyuláné (független)
 2008–2010: Kiss József (független)
 2010–2014: Kiss József (független)
 2014–2019: Kiss József (független)
 2019-től: Kiss József (független)

A településen 2008. június 1-jén időközi polgármester-választást kellett tartani, mert az előző polgármester februárban lemondott posztjáról. A választást négy jelölt közül, aránylag nagy fölénnyel az addigi alpolgármester nyerte.

Népesség
A település népességének változása:

A 2011-es népszámlálás során a lakosok 95,5%-a magyarnak, 0,5% cigánynak, 1,4% németnek mondta magát (4,3% nem nyilatkozott; a kettős identitások miatt a végösszeg nagyobb lehet 100%-nál). A vallási megoszlás a következő volt: római katolikus 81,7%, református 0,5%, evangélikus 1,7%, felekezeten kívüli 9% (6,2% nem nyilatkozott).

Nevezetességei
 Római katolikus templom (búcsújáróhely) – Kívül-belül romantikus épület. 1524-ben említik először. 1651-ben a püspöki látogatás jegyzőkönyve szerint jó karban van, de 1683-ban a Bécs újabb ostromára vonuló török csapatok felgyújtják. 1760-ban a templomot újjáépítik, 1879-ben lebontják és a soproni Handler Nándor építész tervei alapján, neoromán stílusban mostani formájára építik. A templom fából faragott Mária-szobra a hagyomány szerint a burgenlandi Vimpác minorita templomából került ide. A ma is nagy tisztelettel körülvett kegyszobor története 1496-ban kezdődött. Vimpác (Wimpassing) község hívei templomot építettek, s amikor elkészült, és már csak az oltárkép hiányzott, a Lajta folyó partján dolgozó parasztok egy szép Szűz Mária-szobrot találtak, azt tették az oltárra. A szépen faragott szobor kezdettől fogva nagy tiszteletnek örvendett nemcsak a falu, hanem az egész környék lakói részéről. A legenda szerint 1529-ben a Bécs alól visszavonuló törökök egyik parancsnoka magával vitte. Útközben súlyosan megbetegedett, már-már halálán volt, amikor az egyik magyar fogoly, egy egyszerű kondás azt tanácsolta neki, hogy küldje vissza a szobrot, és akkor meggyógyul. A pasa az intésre hallgatva megbízta a foglyot, hogy vigye vissza a Szűzanya szobrát. Amint a szobor elkerült tőle, a tiszt azonnal meggyógyult. Vimpácon a szobor csodálatos visszatérése nagy örömet szerzett. Mind több és több zarándokcsoport jött ide. Ezzel egyidejűleg a templom alatt forrás fakadt, annak vizétől sokan meggyógyultak. 1587-ben kolostor épült a kegyhelyen, amely először a ferenceseké volt, majd 1628-tól a minoriták vették át. Amikor a kalapos király feloszlatta a szerzetesrendeket, és a minoritáknak is el kellett hagyniuk Vimpácot, a kedves kegyszobrot legnagyobb jótevőjüknek, Gévay Máriának a gondjára bízták. Évek múlva a szobor Végh Anna birtokába került, aki Röjtökre hozta és a templomnak ajándékozta a vimpáci Szűzanyát. Szely Imre plébános a szobrot Földessy Gyula (szobrász)művésszel megvizsgáltatta. Kiderült, hogy az valami ritka, nálunk ismeretlen, igen kemény fából készült. A gyakori imameghallgatások hatására a győri püspök 1811-ben megengedte, hogy a kegyszobor a templom főoltárára kerüljön, nyilvános tiszteletre. A kegytemplom főbúcsúja a Kisboldogaszony ünnepét követő vasárnapon van.
 A Felsőbüki Nagy-Ürményi-kastély (ma Szidónia kastélyszálló) – Eredetileg a Széchényiek egyszerű udvarháza volt, 1770 körül a felsőbüki Nagy család kastéllyá alakította. 1910-ben Hans Mayer bécsújhelyi építész átformálta. Versegi Nagy Elek 1925 táján az egész kastélyt korszerűsíttette és a parkot is újjáalakíttatta, annak dísze a kastély főbejárata előtt álló hatalmas feketedió-fa, amelynek átmérője egy méteresnél nagyobb.
 Muzsaj határában egy Szent István korabeli templom maradványai találhatók.
 Az Ikva holtágán vízimalom (jelenleg nem látogatható)
 Kiskocsma (vendéglátóhely)

Hivatkozások

További információk
Győr-Moson-Sopron megye kézikönyvéből (Szekszárd, 1998) Kelemen Endréné írása, átdolgozva

 Röjtökmuzsaj az utazom.com honlapján
 Képek a Verseghy-kastélyról

Győr-Moson-Sopron megye települései
Az Ikva-sík települései


text:
Криквил ан Ож () насеље је и општина у северној Француској у региону Доња Нормандија, у департману Калвадос која припада префектури Лисје.

По подацима из 2011. године у општини је живело 186 становника, а густина насељености је износила 27,39 становника/-{km²}-. Општина се простире на површини од 6,79 -{km²}-. Налази се на средњој надморској висини од 20 метара (максималној 127 -{m}-, а минималној 3 -{m}-).

Демографија

График промене броја становника у току последњих година

Види још
 Списак општина у департману Калвадос

Референце

Спољашње везе
 База података: -{Insee}-
 Cricqueville-en-Auge на страници Националног географског института Француске
 Cricqueville-en-Auge на страници организације -{INSEE}-
 Најближа насеља (километража, правац и координате)
 Положај места Cricqueville-en-Auge на мапи Француске (са основним подацима о месту)
 План насеља Cricqueville-en-Auge на мапи (-{Mapquest}-)

Департман Калвадос у Француској
Википројект географија/Насеља у Француској


text:
The consensus error grid (also known as the Parkes error grid) was developed as a new tool for evaluating the accuracy of a blood glucose meter. In recent times, the consensus error grid has been used increasingly by blood glucose meter manufacturers in their clinical studies. It was published in August 2000 by Joan L. Parkes, Stephen L. Slatin, Scott Pardo, and Barry H. Ginsberg. The guidelines for ISO15197:2013 specify the usage of the consensus error grid for evaluation of blood glucose monitoring systems.

See also
 Clarke error grid

Sources

 http://care.diabetesjournals.org/cgi/reprint/23/8/1143

References

Diabetes


text:
Il Cantone di Beaumont-sur-Sarthe era una divisione amministrativa dell'Arrondissement di Mamers.

È stato soppresso a seguito della riforma complessiva dei cantoni del 2014, che è entrata in vigore con le elezioni dipartimentali del 2015.

Comprendeva i comuni di:
 Assé-le-Riboul
 Beaumont-sur-Sarthe
 Chérancé
 Coulombiers
 Doucelles
 Juillé
 Maresché
 Piacé
 Saint-Christophe-du-Jambet
 Saint-Germain-sur-Sarthe
 Saint-Marceau
 Ségrie
 Le Tronchet
 Vernie
 Vivoin

Note

Collegamenti esterni
Statistiche sul sito dell'INSEE

Beaumont-sur-Sarthe


text:
Monte Pulito è una curazia (frazione) della Repubblica di San Marino, appartenente al castello di Faetano.

Storia

Geografia fisica

Voci correlate
 Monte Pulito (San Marino)
 Battaglia di Monte Pulito
 Faetano
 Cà Chiavello
 Calligaria
 Corianino

Curazie dei castelli di San Marino
Faetano


text:
Der blinde Geronimo und sein Bruder ist eine Erzählung von Arthur Schnitzler, die ab dem 22. Dezember 1900 in Fortsetzungen in der Wochenschrift Die Zeit in Wien erschien.

Schnitzler schrieb diese psychologische Novelle zwischen dem 19. und 27. Oktober 1900. Darin thematisiert er die Bruderliebe und die Schwierigkeit, blinden Vertrauens.

Inhalt
Als Kind hatte Carlo beim Spielen mit dem Blasrohr die Erblindung seines fünf Jahre jüngeren Bruders Geronimo verschuldet. Nun ziehen beide schon seit zwanzig Jahren als Bettler durch Oberitalien. Geronimo singt und Carlo hält den Hut auf. Geronimos lange gehegtes Misstrauen gegen den Bruder tritt zu Tage, als ein fremder Reisender vorgibt, er habe ein 20-Franken-Stück in den Hut geworfen. Dabei war es nur ein 1-Franken-Stück gewesen. Geronimo lässt sich nicht von der Wahrheit überzeugen. Carlo will deshalb Geronimo verlassen, kommt jedoch zu der Überzeugung, er hat ja nur den einen Bruder und niemand sonst. Also stiehlt Carlo eine 20-Franken-Münze für den Bruder. Als die Bettler für den Diebstahl verhaftet werden, erkennt Geronimo, dass er Carlo zwanzig Jahre zu Unrecht misstraut hat. Er versöhnt sich mit ihm.

Rezeption
 Nach Perlmann bringt der durchreisende Fremde, der genauso rasch aus der Geschichte verschwindet, wie er darin urplötzlich aufgetaucht ist, den Stein mit seiner knappen Flüsterrede ins Rollen.
 Auch Sprengel geht von dem auslösenden Impuls aus – der Lüge des Fremdlings.
 In dieser kurzen Kriminalgeschichte erscheint ein Verbrechen als Liebesbeweis.
 Le Rider weist auf autobiographische Elemente hin, gemeint ist das gespannte Verhältnis zum Bruder Julius.

Verfilmung
 "Die Münze". Teheran 1977, Regie: Nehmat Hagigi

Hörspiele
Einträge 19 und 20 in
 "Der blinde Geronimo und sein Bruder". Erstsendung 8. August 1950, Radio Bremen. Regie: Günter Siebert. Stimmen Hans Karl Friedrich, Wolfgang Engels, Kurt Strehlen, Gillis van Rappard, Gisela Matthew, Rüdiger Schuster, Georg von Gilsa
 "Der blinde Geronimo". Erstsendung 16. Dezember 1953, ORF, Studio Vorarlberg

Ausgaben

Erstdruck

 In: Die Zeit, Nr. 325, 22. 12. 1900; Nr. 326, 29. 12. 1900; Nr. 327, 5. 1. 1901; Nr. 328, 12. 1. 1901. (Erstdruck)

Erstausgabe

Der blinde Geronimo und sein Bruder. Neben der Titelnovelle sowie Excentrik und Andreas Thameyers letzter Brief  enthalten in Die griechische Tänzerin und andere Novellen. Wiener Verlag, Wien 1905.

Weitere

Arthur Schnitzler: Der blinde Geronimo und sein Bruder. S. 419–443 in Heinz Ludwig Arnold (Hrsg.): Arthur Schnitzler: Leutnant Gustl. Erzählungen 1892–1907. Nachwort Michael Scheffel. S. Fischer, Frankfurt am Main 1961 u.ö. ISBN 3-10-073552-8. (Quelle)
 Victor Polzer, Hg.: Die Welt in Novellen. Eine Auswahl für die Jugend. Herz, Wien 1925, S. 19–60

Sekundärliteratur

 Michaela L. Perlmann: Arthur Schnitzler. Sammlung Metzler, 239. Stuttgart 1987, ISBN 3-476-10239-4
Peter Sprengel: Geschichte der deutschsprachigen Literatur 1900–1918. München 2004 ISBN 3-406-52178-9
 Giuseppe Farese: Arthur Schnitzler. Ein Leben in Wien 1862–1931. Übers. Karin Krieger. C. H. Beck, München 1999, ISBN 3-406-45292-2 (Original: Arthur Schnitzler. Una vita a Vienna 1862–1931. Mondadori, Mailand 1997)
Jacques Le Rider: Arthur Schnitzler oder Die Wiener Belle Époque. Übers. Christian Winterhalter. Passagen Verlag, Wien 2007 ISBN 978-3-85165-767-8

Weblinks
 Der blinde Geronimo und sein Bruder bei Zeno.org

Einzelnachweise

Werk von Arthur Schnitzler
Literarisches Werk
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Österreich)
Literatur (Deutsch)
Erzählung
Kriminalliteratur


text:
The 2021 Texas State Bobcats softball team represented Texas State University during the 2020 NCAA Division I softball season. The Bobcats played their home games at Bobcat Softball Stadium. The Bobcats were led by twenty-first year head coach Ricci Woodard and were members of the Sun Belt Conference.

Preseason

Sun Belt Conference Coaches Poll
The Sun Belt Conference Coaches Poll was released on February 8, 2021. Texas State was picked to finish third in the Sun Belt Conference with 72 votes.

Preseason All-Sun Belt team
Summer Ellyson (LA, SR, Pitcher)
Leanna Johnson (TROY, SO, Pitcher)
Allisa Dalton (LA, SR, Shortstop/3rd Base)
Katie Webb (TROY, SR, Infielder/1st Base)
Raina O'Neal (LA, JR, Outfielder)
Julie Raws (LA, SR, Catcher)
Courtney Dean (CCU, SR, Outfielder)
Mekhia Freeman (GASO, SR, Outfielder)
Korie Kreps (ULM, JR, Outfielder)
Kaitlyn Alderink (LA, SR, 2nd Base)
Jade Gortarez (LA, SR, Shortstop/3rd Base)
Ciara Bryan (LA, SR, Outfielder)
Kelly Horne (TROY, SO, Infielder/2nd Base)
Makiya Thomas (CCU, SR, Outfielder/Infielder)
Tara Oltmann (TXST, SR, Infielder/Shortstop)
Jayden Mount (ULM, SR, Infielder)
Katie Lively (TROY, SO, Outfielder)

National Softball Signing Day

Roster

Coaching staff

Schedule and results

Schedule Source:
*Rankings are based on the team's current ranking in the NFCA/USA Softball poll.

Austin Regional

Posteason

Conference Accolades
Player of the Year: Ciara Bryan – LA
Pitcher of the Year: Summer Ellyson – LA
Freshman of the Year: Sara Vanderford – TXST
Newcomer of the Year: Ciara Bryan – LA
Coach of the Year: Gerry Glasco – LA

All Conference First Team
Ciara Bryan (LA)
Summer Ellyson (LA)
Sara Vanderford (TXST)
Leanna Johnson (TROY)
Jessica Mullins (TXST)
Olivia Lackie (USA)
Kj Murphy (UTA)
Katie Webb (TROY)
Jayden Mount (ULM)
Kandra Lamb (LA)
Kendall Talley (LA)
Meredith Keel (USA)
Tara Oltmann (TXST)
Jade Sinness (TROY)
Katie Lively (TROY)

All Conference Second Team
Kelly Horne (TROY)
Meagan King (TXST)
Mackenzie Brasher (USA)
Bailee Wilson (GASO)
Makiya Thomas (CCU)
Kaitlyn Alderink (LA)
Abby Krzywiecki (USA)
Kenzie Longanecker (APP)
Alissa Dalton (LA)
Julie Rawls (LA)
Korie Kreps (ULM)
Kayla Rosado (CCU)
Justice Milz (LA)
Gabby Buruato (APP)
Arieann Bell (TXST)

References:

Rankings

References

Texas State
Texas State Bobcats softball seasons
Texas State Bobcats softball


text:
es una recopilación de videojuegos producidos por Level-5 para la consola Nintendo 3DS en cooperación con varios diseñadores de videojuegos. La primera compilación, , incluye cuatro juegos y fue lanzada en las tiendas de Japón el 31 de mayo de 2012.  Estos títulos se pusieron a la venta de forma individual en Occidente, por medio de la tienda virtual Nintendo eShop, tres de ellos durante el otoño de 2012, y el último en febrero de 2014. Los cuatro juegos fueron puestos a la venta de forma individual en la eShop japonesa no mucho después. Una segunda recopilación, , que cuenta con tres juegos diseñados por Keiji Inafune, Kazuya Asano, Takemaru Abiko y Kaz Ayabe, fue lanzada en la Nintendo eShop en Japón en marzo de 2013 y en los países occidentales en mayo de ese mismo año.

Guild01

 es una compilación de videojuegos para Nintendo 3DS, publicada por Level-5 y desarrollada en colaboración con los diseñadores de juegos Goichi Suda, Yoot Saito y Yasumi Matsuno así como Yoshiyuki Hirai del dúo cómico America Zarigani. La compilación contiene cuatro juegos, cada uno diseñado por una persona diferente, y fue lanzada en Japón en formato físico el 31 de mayo de 2012. También incluye una demo jugable del videojuego de Level-5, Time Travelers. Todos los títulos se pusieron a la venta individualmente en Europa y América mediante la tienda virtual Nintendo eShop, tres de ellos en otoño de 2012 y el último en febrero de 2014. Posteriormente los cuatro juegos se pusieron a la venta por separado en la Nintendo eShop de Japón.

Liberation Maiden
 es la contribución de Goichi Suda para Guild01. En este juego de disparos, un país invasor está robando toda la energía de Japón. El jugador controla a Shoko Ōzora (doblada por Kana Hanazawa), una chica de secundaria que se convirtió en presidenta de Japón tras el asesinato de su padre, cuando ella controla el mecha Kaihoki  para defender el país. Cuenta con escenas animadas creadas por Studio BONES. El juego fue lanzado en Europa el 4 de octubre de 2012 y en Norteamérica el 25 de octubre de 2012.

Aero Porter
 es un juego de simulación dirigido por Yoot Saito. El jugador está a cargo de un aeropuerto, y su objetivo es controlar el equipaje rápidamente y asegurarse de que los aviones son capaces de salir a tiempo. Si el jugador tiene éxito, la calificación de su aeropuerto crecerá, ganará más dinero y más pasajeros, además se le permitirá adquirir nuevos aviones y ampliar su aeropuerto. El juego fue lanzado en Europa y América del Norte el 29 de noviembre de 2012.

Crimson Shroud
 es una tradicional aventura RPG creada por Yasumi Matsuno, desarrollada internamente por Level-5 junto a Nex Entertainment. El jugador es un "cazador", alguien que es un experto en la búsqueda de personas. El juego se desarrolla 1000 años en el pasado, en un mundo sin magia, y la historia detallalos detalles de la historia cómo la magia se convirtió en algo común en el mundo. El juego fue lanzado en Europa y América del Norte en diciembre de 2012.

Weapon Shop de Omasse
 es un juego de rol, fantasía y ritmo escrito por el cómico japonés Yoshiyuki Hirai, en la que los protagonistas son un padre y un hijo que crean armas para héroes medievales. El jugador utiliza un modo de juego rítmico para forjar las armas que se alquilan a los héroes para sus misiones, según como este forjada afectará a que el héroe tenga éxito o no. El juego fue lanzado en Europa y América el 20 de febrero de 2014.

Guild02

 es una compilación de videojuegos desarrollados para Nintendo 3DS. La compilación incluye tres juegos diseñados por Keiji Inafune, Kazuya Asano, Takemaru Abiko y Kaz Ayabe. En este caso, esta compilación no se lanzó en formato físico, sino que su lanzamiento fue solo a través de la Nintendo eShop. En Japón salieron a la venta en marzo de 2013, y en América y Europa, entre mayo y julio de 2013.

Attack of the Friday Monsters! A Tokyo Tale
 es un juego de aventura diseñado por Kaz Ayabe, quien es conocido en Japón por la popular serie de videojuegos Boku no Natsuyasumi. El juego tiene lugar en el Japón de 1970, cuando un chico llamado Sohta se acaba de mudar con su familia a una nuevo pueblo donde los monstruos y superhéroes de las series tokusatsu de los años 70 aparecen todos los viernes para luchar. Durante el transcurso del juego, Sohta conoce nuevos amigos, juega a juegos de cartas, y explora la ciudad para encontrar la base secreta de los monstruos. El juego fue lanzado en Japón el 13 de marzo de 2013 y en América y Europa el 18 de julio de 2013.

Bugs vs. Tanks
 es un juego de acción de tanques diseñado por Keiji Inafune. El juego consiste en que los jugadores controlen varios tanques que se han encogido a un tamaño diminuto con el fin de luchar contra varios bichos e insectos. El juego fue lanzado en Japón el 19 de marzo de 2013 y en América y Europa el 20 de junio de 2013.

The Starship Damrey
 es un juego de survival horror en primera persona diseñado por Kazuya Asano y Takemaru Abiko. El juego pone a los jugadores en un ambiente de suspense sin tutoriales o consejos para guiarse. El juego fue lanzado en Japón el 27 de marzo de 2013 y en América del Norte y Europa el 16 de mayo de 2013.

Recepción

Famitsu le dio al juego de Guild01 una puntuación de 34/40. En un análisis, ComputerAndVideoGames.com dio al juego una puntuación de 7,5, diciendo que si bien los juegos individuales tienen mucho encanto, son demasiado diferentes para venir como un solo paquete.

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de la serie Guild (japonés)

Videojuegos de 2012
Videojuegos de 2013
Videojuegos desarrollados en Japón
Videojuegos para Nintendo 3DS
Videojuegos de Level-5
Compilaciones de videojuegos
Videojuegos con protagonistas femeninas


text:
«Clandestino» es una canción de Manu Chao, editada en 1998 en su disco Clandestino. Es una canción que describe el problema que sufren millones de inmigrantes alrededor del mundo, como lo describe su autor.
Describe el sufrimiento de los inmigrantes, los problemas migratorios, que las autoridades gubernamentales no consiguen solucionar. La canción refleja bien la realidad porque los inmigrantes ilegales tienen a menudo problemas con las autoridades que les persiguen en Europa. La manera de la inmigración, el viaje peligroso por el mar, es también mencionada en la canción. La canción quiere llamar atención sobre la injusticia de la situación de los inmigrantes y condena la marginación, la discriminación y el aislamiento de estos. Por lo tanto, la atmósfera de la canción es muy triste.

Versiones
 La cantante brasileña Adriana Calcanhotto, hace su versión de Álbum Publico (2000).
 El cantante argentino Pil Trafa, hace una versión punk, en su álbum debut solista El monopolio de las palabras (2004).
 El cantante español José Mercé, hace una versión flamenco, disponible en su álbum 'Grandes éxitos' (2007).
 La cantautora mexicana oaxaqueña Lila Downs, hace una versión cumbia vallenato, incluida en su álbum Al Chile (2019). Versión afamada por Manu Chao.

Lista de canciones
Sencillo en CD
 «Clandestino» – 2:30
 «Bienvenido A Tijuana» – 2:37
 «Mama Call» – 2:21
 «Clandestino» (video musical)

Notas

Sencillos de 1998
Sencillos de Manu Chao
Canciones de protesta
Canciones sobre migraciones
Canciones en español


text:
Snehøne (Lerwa lerwa) er en fasanfugl, der lever i Himalaya og det centrale Kina.

Eksterne henvisninger
  Avibase - the world bird database

Fasanfugle
Fugle fra Himalaya
Fugle fra Kina


text:
Donnybrook Quarter is a residential district of the Old Ford area of East London. Constructed in 2006, it is a development by Peter Barber Architects. Barber cites Le Corbusier, Adolf Loos and JJP Oud as influences on the project, and said that in consultancy meetings with locals  "the residents were thinking, 'Spain! Holidays! Marbella!' I'm completely happy with that."

References

External links
Donnybrook Quarter (Peter Barber Architects)
Housing Showdown Donnybrook Quarter and Robin Hood Gardens

Housing estates in the London Borough of Tower Hamlets
Old Ford


text:
Next generation is een studioalbum van Gary Burton. Het album is opgenomen tussen 8 en 10 november 2004 in de Fantasy Studio in Berkeley. De titel verwijst naar het door Burton keer op keer opnieuw uitzoeken van musici voor zijn begeleiding. Als uitvoerend musicus verzamelde Burton steeds nieuwe opkomende begeleiders bij elkaar om een ensemble te vormen. Een van die nieuwe musici was ooit ook gitarist Pat Metheny van wie hier B&G wordt gespeeld.

Musici
Gary Burton – vibrafoon
Vadim Neselovskyi – piano
Julian Lage – gitaar
James Williams – drumstel
Lugues Curtis – basgitaar

Muziek

Muziekalbum uit 2005
Muziekalbum van Gary Burton


text:
Sven Oliver Müller (* 1968 in Siegburg) ist ein deutscher Historiker.

Leben
Nach dem Abitur 1989 am Rhein-Sieg-Gymnasium studierte Müller ab 1989 an der Universität Bonn Neuere und Neueste sowie Alte Geschichte, Archäologie und ab 1991 an der Universität Bielefeld. 1994 legte er die Magisterarbeit in Bielefeld vor. Von 2000 bis 2001 war er wissenschaftlicher Mitarbeiter am Hamburger Institut für Sozialforschung zur Vorbereitung und Neukonzeption der Wehrmachtsausstellung. Nach der Promotion 2001 an der Universität Bielefeld mit einer von Hans-Ulrich Wehler betreuten Arbeit Die Nation als Waffe und Vorstellung in Deutschland und Großbritannien im Ersten Weltkrieg war er von 2001 bis 2008 wissenschaftlicher Mitarbeiter an der Fakultät für Geschichtswissenschaft und Philosophie der Universität Bielefeld. Von 2005 bis 2008 initiierte er die Verbundprojekte Oper im Wandel der Gesellschaft. Die Musikkultur europäischer Metropolen und Europe and Beyond. Transfers, Networks and Markets for Musical Theatre in Modern Europe, 1740–1960. Von 2008 bis 2010 war er Research Fellow am Department of History and Civilization des European University Institute. Von 2010 bis 2015 war er Forschungsgruppenleiter am Max-Planck-Institut für Bildungsforschung in Berlin.

Nach der Habilitation 2014 an der Universität Bielefeld mit der Arbeit Das Publikum macht die Musik. Musikleben in Berlin, London und Wien im 19. Jahrhundert vertrat Müller im Wintersemester 2014/2015 die Professur für Neuere Geschichte, Geschichte des 19. Jahrhunderts an der Universität Tübingen (Ewald Frie). Seit 2015 ist er Gastwissenschaftler an der Universität Tübingen. Im Sommersemester 2016 vertrat er dort die Professur für Zeitgeschichte (Anselm Doering-Manteuffel). 2017 nahm er die Stavenhagen-Gastprofessur an der Hebrew University Jerusalem wahr. Von 2018 bis 2020 war er Stipendiat der Gerda Henkel Stiftung. 2021 war er Gastprofessor am Institute of Polish Culture der Universität Warschau.

Müllers Schwerpunkte sind Gewaltgeschichte im 20. Jahrhundert, Geschichte der Musikrezeption in Europa und den USA, historischer Vergleich und gesellschaftlicher Transfer zwischen Staaten und Kulturen, Emotionen als soziale Praktiken im Musikleben, Geschichte und Theorien des Nationalismus im 19. und 20. Jahrhundert, Komponisten und Dirigenten als politische Bezugspunkte und Vernichtungskrieg der deutschen Wehrmacht.

Publikationen (Auswahl)
 Die Nation als Waffe und Vorstellung in Deutschland und Großbritannien im Ersten Weltkrieg (= Kritische Studien zur Geschichtswissenschaft, Band 158), Göttingen 2002.
 Richard Wagner und die Deutschen. Eine Geschichte von Hass und Hingabe, Beck, München 2013.
 Das Publikum macht die Musik. Musikleben in Berlin, London und Wien im 19. Jahrhundert, Göttingen 2014.
 Leonard Bernstein. Der Charismatiker. Reclam, Ditzingen 2018.

Weblinks

 Sven Oliver Müller auf der Website der Universität Tübingen

Neuzeithistoriker
Absolvent der Universität Bielefeld
Hochschullehrer (Eberhard Karls Universität Tübingen)
Deutscher
Geboren 1968
Mann


text:
Zeaxanthinibacter enoshimensis is a Gram-negative strictly aerobic and rod-shaped bacterium from the genus of Zeaxanthinibacter which has been isolated from seawater from Enoshima. Zeaxanthinibacter enoshimensis produces zeaxanthin.

References

Flavobacteria
Bacteria described in 2007


text:
La det swinge – singel norweskiego duetu żeńskiego Bobbysocks, wydany w 1985 i umieszczony na reedycji ich debiutanckiego albumu studyjnego, zatytułowanego po prostu Bobbysocks!. Piosenkę napisał Rolf Løvland.

30 marca 1985 kompozycja wygrała w finale Melodi Grand Prix, dzięki czemu reprezentowała Norwegię w 30. Konkursu Piosenki Eurowizji w Göteborgu. 4 maja zajęła pierwsze miejsce w finale konkursu po zdobyciu 123 punktów.

Piosenka została nagrana przez zespół również w języku angielskim jako "Let It Swing" ze słowami autorstwa Alixzandry.

Lista utworów
Singel 7″
 "Let It Swing" – 2:50
 "La det swinge" – 2:50

Singel 12″
 "Let It Swing" (Extended Version) – 5:35
 "Let It Swing" (Instrumental Version) – 2:50
 "La detS swinge" – 2:50

Notowania na listach przebojów

Przypisy

Single w Konkursie Piosenki Eurowizji
Single wydane w roku 1985
Single numer jeden w Belgii
Single numer jeden w Norwegii


text:
Jean-Luc Girard, né le  à Paris, est un ancien joueur professionnel devenu entraîneur.

Biographie
Formé à Maurepas, Rambouillet puis au Paris SG à partir de 1981, Girard est un milieu de terrain prometteur, sélectionné en équipe de France junior. D'un gabarit modeste, il brille par contre par son adresse technique.

En 1986, barré dans le club parisien qui évolue en D1, il rejoint l'AS Red Star FC 93 en deuxième division, où il réalise toute sa carrière de joueur professionnel. De 1986 à 1997, il joue majoritairement en Division 2 (le club n'évolue en D3 qu'entre 1987 et 1989).

Après sa retraite sportive en 1997, il intègre le staff technique du club audonien. Il en est l'entraîneur à plusieurs reprises : de  à l'été 2000 (assisté de Pierre Repellini pour la ), puis d'octobre à  et en 2001-2002. En janvier 2002, il est diplômé du DEF (Diplôme d'entraîneur de football). Nommé directeur sportif en  (alors que le club a chuté en Division d'honneur et a été rebaptisé Red Star FC 93), il redevient l'entraîneur de  à l'été 2006, période pendant laquelle il remporte le championnat de Division d'honneur de Paris en 2005 et le Groupe A de CFA 2 en 2006.

De juillet 2006 à octobre 2007 il entraîne le Pau FC, en National. De 2011 à 2014, il dirige l'Union Sportive Moissy Cramayel - Sénart qu'il maintient en CFA 2. En 2014-2015, il dirige l'US Ivry, en CFA. Depuis quelques années, il dirige le Racing Club 78 Neauphle Pontchartrain.

Statistiques
Girard dispute 267 matchs en D2, et de l'ordre de 330 matchs toutes compétitions confondues.

Références

Liens externes

Footballeur français
Joueur du Paris Saint-Germain
Joueur du Red Star
Entraîneur français de football
Entraîneur du Red Star
Entraîneur du Pau FC
Naissance en novembre 1965
Naissance à Paris


text:
A 22 mérföld (eredeti cím: 22 Mile) 2018-as amerikai akciófilm, melyet Peter Berg rendezett. A forgatókönyvet Lea Carpenter írta. A főszereplők Mark Wahlberg, John Malkovich, Lauren Cohan, Iko Uwais és Ronda Rousey.

Az Amerikai Egyesült Államokban 2018. augusztus 17-én mutatták be, Magyarországon két hónappal később szinkronizálva, október 25-én a Freeman Film forgalmazásában.

A film negatív kritikákat kapott az értékelőktől. A Metacritic oldalán a film értékelése 36% a 100-ból, mely 38 véleményen alapul. A Rotten Tomatoeson a 22 mérföld 24%-os minősítést kapott, 161 értékelés alapján. A film világszerte 64,7 millió dolláros bevételnél tart, ami a 35 milliós költségvetésével szemben jó eredmény.

Ez a negyedik közös együttműködése Bergnek és Wahlbergnek; a Túlélő, a Mélytengeri pokol és a Hazafiak napja után.

Cselekménye
James Silva CIA-ügynök, egykori U.S. Marine háborús veterán, mesterlövész egy titkos katonai csoport támadását vezeti egy orosz illetőségű búvóhely ellen az USA területén. Az akció távolról, műholdas és egyéb eszközökkel felszerelve James Bishop és felderítő csapata felügyelete és irányítása alatt zajlik. Feladatuk egy cézium szállítmány megszerzése, mielőtt azt radioaktív sugárzó anyagként fegyverekben lehetne alkalmazni.

A kialakuló tűzpárbajban a legtöbb orosz ügynököt megölik, és az Overwatch csapat egyik tagja, Greg Vickers is életét veszti. Az utolsó áldozat egy tizenéves fiú, aki figyelmezteti James Silvát, hogy hibát követ el. Azonban parancsra őt is meg kell ölniük.

Tizenhat hónappal később Délkelet-Ázsiában egy Indocarr nevű kitalált államban egy Li Noor nevű speciális ügynök jelentkezik az amerikai követségen, és egy merevlemezen információkat ad át a cézium szállítmány pontos hollétéről. Azonban a lemez titkosítva van, és önmegsemmisítő kóddal van ellátva, ami 8 óra múlva aktivizálódik. A leállításához Li Noor egy kóddal rendelkezik, amiért cserében azt kéri, hogy őt szállítsák át az Egyesült Államokba. Li Noor addig Alice Kerr Overwatch ügynök informátoraként dolgozott és hasznos információkat szolgáltatott, így a nő megbízik benne. Azonban a leállító kódot neki sem árulja el. A követségre beszivárgott helyi ügynökök meg akarjál ölni Li Noort, ő azonban harcművészeti tudását alkalmazva sorban megöli a támadóit.

Időközben a követségre érkezik az ország külügyminiszter-helyettese és a titkosszolgálat vezetője, Axel és kémkedés vádja miatt Li Noor kiadatását követelik, azonban az amerikai nagykövet, Dorothy Brady erre nem hajlandó.

A lemezt egy hekker segítségével megpróbálják feltörni, azonban ehhez kevésnek tűnik a rendelkezésre álló, 8 órányi (illetve közben fogyó) idő. Ezért Silva és csapata azt a parancsot kapja, hogy szállítsák a foglyot egy 22 mérföldre található repülőtérre, ahonnan az Egyesült Államokba szállítják.

A távoli segítséget ezúttal is Bishop és csapata adják, akik Kolumbiában állomásoznak.

Már az út kezdeti szakaszán megtámadják őket motorosok, és a műholdas felderítést pár másodpercre kiiktatva bombát helyeznek el az egyik autón, amit fel is robbantanak, és heves tűzpárbaj alakul ki a létszámbeli fölényben lévő támadókkal. Sam Snow ügynök végzetes sérüléseket kap, néhány támadót magához csalogatva (és önmagát feláldozva) kézigránátokkal végez velük.

Egy elvileg védett házba mennek, ami álcázásként vendéglőként működik, azonban támadóik megtalálják őket, így tovább kell menniük. William "Dougie" Douglas ügynök súlyosan megsérül, így ő is feláldozza magát, miközben fedezi társai visszavonulását.

A csapat egy lakótelep folyosóin keres menedéket, itt Bishop nélkülözhetetlennek bizonyul az irányításukban. Az épületen belül Alice elszakad Silvától, aki most már egyedül kíséri Noort, akit felfegyverez. Alice reménytelen helyzetéből is ki tud szabadulni a fal kirobbantásával, és eközben egy ott lakó kislány életére is vigyáz. A gyerek később Silvának jelez, hogy hol található Alice.

A repülőtér közvetlen közelében Axel állja el az utat a kocsijával, azonban ezt egy katonai drón segítségével megsemmisítik.

A légcsavaros repülőgép időközben már elindult a megszabott időben, de még meg tud állni, hogy Noor és Alice beszállhasson.

Noor bediktálja a kódot Silvának, ami valóban megnyitja a lemezt és megjelennek egy világtérképen a cézium csomagokat jelölő pontok.

Silva rájön, hogy a kód, ami "rozhdestvo111" (oroszul: "karácsony111") megfelel a korábbi akciójuk "Christmas111" (angolul: "karácsony111") kódjának, tehát Noor elárulta őket és az oroszoknak dolgozik.

A történet során többször látható egy orosz Berijev A–50 felderítő repülőgép belseje, aminek parancsnoka Alekszander Aszlanov főhadnagy, azonban a gépen utazik Vera Kuragina magas rangú katonatiszt is. Látható, amint a gép műszerei felfedik és követik a CIA akció kommunikációját, pontosabban Silva csapatáét.

Silva számára kiderül, hogy az orosz titkos bázis megtámadása során megölt tinédzser a magas rangú katona asszony fia volt, Anatolij Kuragin, és ez az egész dolog az asszony személyes bosszúja volt a fia haláláért.

Eközben Bishop csapatán rajtaütnek az oroszok Kolumbiában, mindenkit lelőnek és távoznak. Bishop sérülten kivánszorog a közeli térre.

Silva elmondja a tapasztalatait az esetet kivizsgáló kihallgatótisztnek. Visszatérve a szállására a szobája falára kiteszi Noor egyenruhás fényképét.

Szereplők

Jegyzetek

További információk

2018 filmjei
Amerikai akciófilmek
Amerikai thrillerek


text:
Eleanor G. Holm, née le  à New York (New York) et morte le  à Miami (Floride), est une nageuse américaine. Elle a notamment remporté la médaille d'or du  dos au cours des Jeux olympiques de 1932, à Los Angeles, en établissant à cette occasion un nouveau record du monde. Championne olympique en titre lorsqu'elle part participer aux Jeux olympiques de 1936 à Berlin, elle est toutefois exclue par le Comité olympique des États-Unis  en arrivant en Allemagne, pour ne pas avoir respecté le couvre-feu et avoir bu de l'alcool au cours du voyage les menant sur le lieu de la compétition.

Elle poursuit une brève carrière dans le cinéma, qu'elle a commencée au début des années 1930. Elle joue entre autres dans le film La revanche de Tarzan, sorti en 1938, aux côtés de Glenn Morris, un décathlonien lui aussi champion olympique.

Vers les années 1950, elle s'éloigne totalement du monde médiatique et devient décoratrice d'intérieur après s'être installée en Floride. Elle reçoit par la suite plusieurs distinctions pour honorer ses résultats en natation accomplis avant la Seconde Guerre mondiale.

Biographie

Enfance
Eleanor Holm est née le  dans l'arrondissement de Brooklyn, à New York. Son père est officier du . Elle commence à pratiquer la natation dans la piscine qui se situe à côté de la maison secondaire de ses parents, à Long Beach.

Carrière sportive

Records (1928-1932)

Aux Jeux olympiques d'été de 1928 à Amsterdam, l'Américaine alors âgée de  termine cinquième de la finale du  dos. Quatre ans plus tard, elle est sacrée championne olympique du  dos aux Jeux de Los Angeles, réalisant un temps de . Elle reçoit un WAMPAS Baby Stars en 1932, un titre décerné à de jeunes actrices supposées devenir de grandes vedettes. Elle se marie avec  en septembre 1933. Ils divorcent en 1939.

Jeux olympiques de Berlin
Eleanor Holm fait partie de la délégation américaine des Jeux olympiques d'été de 1936 à Berlin en tant que championne olympique en titre. Mais elle est suspendue par le Comité olympique américain, avec à sa tête Avery Brundage, pour son comportement lors du trajet en bateau vers l'Europe ; elle est en effet surprise buvant du champagne avec des officiels. Le motif de son exclusion indique également qu'elle n'a pas respecté le couvre-feu imposés aux sportifs. Des rumeurs affirment aussi qu'elle aurait assisté à une fête en compagnie de Charles MacArthur. Eleanor Holm reste cependant à Berlin en tant que journaliste. Par la suite, Holm qualifie Brundage d'« hypocrite ». Elle sera remplacée par Alice Bridges.

Carrière d'actrice
À son retour de Berlin, elle passe professionnelle et se lance dans la carrière d'actrice ; elle joue un rôle dans le film hollywoodien La revanche de Tarzan (1938), produit par 20th Century Fox, dans lequel joue aussi le décathlonien Glenn Morris.

Mort
Elle meurt le  dans sa maison de Miami des suites d'une néphropathie, à l'âge de 90 ans.

Palmarès

Palmarès international

Palmarès national
 20 championnats nationaux.

Distinctions
En raison de sa carrière sportive et de ses records des années 1930 sur les 100 et 200 mètres dos, elle entre à l' en 1966, puis à l' en 1980.

Notes et références

Notes

Références bibliographiques

Autres références

Annexes

Bibliographie

 .
 .
 .
 .

Liens externes

 .

Naissance en décembre 1913
Naissance à Brooklyn
Nageuse américaine
Actrice américaine
Nageuse de dos
Championne olympique de natation
Championne olympique américaine
Nageuse aux Jeux olympiques d'été de 1928
Nageuse aux Jeux olympiques d'été de 1932
Décès en janvier 2004
Décès à Miami
Décès à 90 ans
Mort d'une insuffisance rénale
WAMPAS Baby Stars


text:
La sua opera complessiva, ispirata ad autori come Luigi Pirandello, Oscar Wilde, George Bernard Shaw, ma dotata di un certo carattere personale, si distingue per un profondo senso critico verso i prepotenti e gli arroganti. Specialmente nei suoi lavori più conosciuti si denota, appena celata dietro dialoghi e situazioni non privi di umorismo, un'accorata partecipazione alle vicende di figure umane oppresse da ingiustizie sociali.

Molnár ebbe ancora giovane una subitanea notorietà: dopo la pubblicazione del racconto Danubio blu (uscito nel 1902 con titolo differente), nel 1907 venne rappresentato il suo dramma Il diavolo (1907) e successivamente furono messe in scena altre sue commedie fra cui, nel 1909, il poema scenico Liliom e, nel 1925, Il cigno e Giochi al castello, meta-rappresentazione di uno spettacolo di attori.

Molte sue opere sono state adattate da celebri autori, fra cui Tom Stoppard, P. G. Wodehouse e Arthur Miller, sia per il cinema che per il teatro e la radio.

Biografia
Nato il 12 gennaio 1878 a Budapest al numero 83 della circonvallazione József in una famiglia della media borghesia ebraica (il padre era uno stimato medico), Ferenc viene avviato agli studi presso il ginnasio calvinista della città. In seguito si iscrive alla facoltà di giurisprudenza presso l'università di Ginevra.

Nella città svizzera oltre agli studi si dedica a una mediocre attività pittorica e musicale. Prosegue gli studi di diritto nella città natale, salvo lasciarli ben presto per entrare nella redazione del giornale Budapesti Napló ("Diario di Budapest"), dove si distingue per la sua capacità di scrittura. Pubblica a sue spese nel 1897 la sua opera prima, una raccolta intitolata "Maddalena e altri racconti".

Una seconda raccolta viene pubblicata a puntate sul giornale A Hét ("La Settimana") nel 1898. Il primo romanzo di Molnár è datato 1900: si tratta del satirico "La città affamata". I primi successi editoriali giungono tuttavia solo nel 1901 con il romanzo sentimentale "Storia di una barca senza padrone" (la versione italiana titola invece "Danubio blu"). Un preludio al capolavoro "I ragazzi della via Pál" si ha con la serie di racconti umoristici intitolata "Pino e altre piccole commedie" (1902), incentrati sul mondo dei fanciulli.

Nello stesso anno compone il suo primo pezzo teatrale, la farsa "Il signor dottore" che gli vale buone recensioni da parte della critica. Tra il 1903 e il 1907 la produzione letteraria di Molnár acquista una dimensione internazionale: nonostante l'insuccesso della farsa teatrale "Józsi" e del romanzo "Schiavi", l'autore si riscatta con il suo capolavoro assoluto, "I ragazzi della via Pál" e grazie al buon successo conseguito dalla commedia "Il diavolo" (che troverà nell'italiano Ermete Zacconi un entusiasta sostenitore, tanto che a questi si deve la sua rappresentazione in Italia, in Europa e in America).

L'apice della produzione teatrale di Molnár si ha tuttavia con l'opera "Liliom. Vita e morte di un acchiappagalline. Leggenda di periferia che riscuote un successo mondiale. Così egli stesso tracciò il sommario della sua vita: "Nato nel 1878 a Budapest; 1895: studente di diritto a Ginevra; 1904: giornalista e scrittore noto; 1914: commediografo ancora più noto; 1930: vorrei ancora essere studente a Ginevra" ("Il Dramma", Quindicinale di Commedie di grande interesse diretto da Lucio Ridenti, 28º Anno, n. 155, 15 aprile 1952, p. 32).

Opere

Drammi
 A Doktor úr (1902)
 Józsi (1904)
 Il diavolo (Az ördög) (dramma, 1907)
 Liliom (1909) (vedi filmografia)
 A Testőr (1910)
 A Farkas (1912)
 Úri divat (1916)
 A fehér felhő (1916)
 Farsang (1916)
 Il cigno (A hattyú) (1920)
 Színház (1921)
 A vörös malom (1923)
 Az üvegcsuca
929) (vedi filmografia)
 A jó tündér (1930)
 Valaki (1931)
 Harmónia (1932)
 Nagy szerelem (1935)
 Dalila (Delila) (1937)
 Panoptikum (1949)

 Opere in prosa
 Az éhes város (1901)
 Egy gazdátlan csónak története (1901)
 I ragazzi della via Pál (A Pál utcai fiúk) (romanzo, 1906) (vedi filmografia)
 Muzsika (1908)
 Egy haditudósitó naplója (1916)
 A zöld huszár (1938)
 Útitárs a száműzetésben – Jegyzetek egy önéletrajzhoz (1950)

 Filmografia (parziale)
 Il cigno (The Swan), regia di Dmitrij Buchoveckij (1925)
 La leggenda di Liliom, regia di Frank Borzage (1930)
 Notte romantica (One Romantic Night), regia di Paul L. Stein (1930)
 La leggenda di Liliom (Liliom), regia di Fritz Lang (1934)
 I ragazzi della via Pál (No Greater Glory), regia di Frank Borzage (1934)
 Il cigno (The Swan), regia di Charles Vidor (1956)
 Olympia (A Breath of Scandal), regia di Michael Curtiz (1960)
 Uno, due, tre! (One, Two, Three), regia di Billy Wilder (1961)

 Attore
 Camille'', regia di Ralph Barton (1926)

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Drammaturghi ungheresi
Scrittori per ragazzi
Ebrei ungheresi
Ungheresi del XIX secolo


text:
Shōta Arai ist der Name folgender Personen:
* Shōta Arai (Fußballspieler, 1985) (* 1985), japanischer Fußballspieler
 Shōta Arai (Fußballspieler, 1988) (* 1988), japanischer Fußballspieler


text:
«Загреб» () — югославский эсминец типа «Београд» времён Второй мировой войны.

История

Накануне ввода в строй большого эсминца «Дубровник» представители Министерства военно-морских сил поручили английской компании «Yarrow Shipbuilders» строительство небольшого, но эффективного эсминца. Вооружение для судна поставляла чехословацкая фирма «Шкода» (4 x 120-мм орудия, 4 x 40-мм зенитных орудия, 2 x 15-мм пулемёта), а главной энергетической установкой занимались компании из Великобритании: всё та же «Yarrow Shipbuilders» (3 котла Yarrow) и «Parsons Marine Steam Turbine Company» (2 паровые турбины). Водоизмещение 1210 тонн (стандартное), 1655 т (полное).

Строительство было начато 30 марта 1938 и завершилось 5 августа 1939. После начала Югославской операции возникла опасность захвата корабля итальянцами. 17 апреля 1941 итальянцы совершили авианалёт на доки в Которском заливе. Несмотря на попытки захватить суда, югославы потопили корабль: Сергей Машера и Милан Спасич затопили «Загреб», заплатив за это собственным жизнями.

10 сентября 1973 их посмертно наградили званиями Народных героев Югославии. В Тивате был поставлен памятник морякам, а в пригороде Белграда Жарково появились улицы Милана Спасича и Сергея Машеры. С 1967 года Морской музей в Пиране носит имя Сергея Машеры.

Части корабля, поднятые со дна залива, можно увидеть в Морском музее в Которе.

Модель эсминца находится в Техническом музее Загреба и Военном музее Белграда.

См. также
 Список кораблей Королевских военно-морских сил Югославии

Примечания

Литература
 Conway's All the World's Fighting Ships, 1922—1946 — Conway Publishing, 1980. — С. 357—358. — ISBN 9780-851-771-465
 Mornarički glasnik, «Razarači tipa Beograd», 1982.
 Čertič, P. (2006). Junak vojnih mornaric. Bovec, Kobarid, Tolmin: Glasilo EPIcenter, Posoški razvojni center.

Эскадренные миноносцы типа «Београд»
Затонувшие корабли
Которский залив
Появились в 1939 году
Исчезли в 1941 году


text:
Miniokružní křižovatka je taková silniční okružní křižovatka (kruhový objezd), jejíž vnější průměr činí maximálně 23 metrů. Využívá se v intravilánech obcí.

Popis
Od okružní křižovatky se odlišuje nejen svou velikostí (vnějším průměrem), ale také skutečností, že má vždy zpevněný středový ostrov, který je možné projíždět. Zpevnění je ale provedeno obvykle z hrubšího materiálu, což výrazně snižuje komfort jízdy osobních automobilů při jeho přejíždění. Ty proto raději zvolí objezd středového prstence po okružním jízdním pásu. Naproti tomu větší automobily (nákladní, sanitní či požární vozy, popeláři apod.) mohou křižovatkou projet, a to tak, jako by se ani o okružní křižovatku nejednalo - přejíždějí přes zpevněný středový ostrov.

Česká pravidla silničního provozu miniokružní křižovatku nezmiňují a zavádějí pouze jednotný termín kruhový objezd, přičemž obecná úprava provozu na velikosti a typu objezdu nezáleží.

Výhody
Mezi výhody miniokružních křižovatek lze uvést:
 zklidnění dopravy
 vhodný prvek do obytných zón
 zvýšení bezpečnosti a plynulosti silničního provozu (přinucení řidičů ke snížení rychlosti)
 menší zábor území v porovnání s okružní křižovatkou (na miniokružní křižovatku tak lze přebudovat stávající klasickou křižovatku)
 vzhledem k průjezdu křižovatkou v relativně malých rychlostech zde většinou dochází jen k malým nehodám pouze s hmotnou škodou
 významný urbanistický městotvorný prvek navozující dojem náměstí
 křižovatka působí jako orientační bod (jasnější je informace: "Na kruháči zahněte vpravo." než údaj: "Na páté křižovatce zahněte doprava.")

Nevýhody
 ztížená možnost preference městské hromadné dopravy
 pod plochou okružní křižovatky není vhodné vést technickou městskou infrastrukturu, neboť by v případě nehody na této infrastruktuře hrozila nutnost uzavření celé křižovatky
 citlivá reakce na průjezd rozlehlejších automobilů (nákladních atd.), protože nákladní souprava během průjezdu křižovatkou blokuje všechny ostatní vjezdy, což vede ke snížení kapacity křižovatky
 snížení komfortu pro cestující v prostředcích městské hromadné dopravy, pokud by autobus či trolejbus přejížděl střední prstenec (nebezpečí se lze při návrhu miniokružní křižovatky vyhnout zvětšením jejího vnějšího průměru až k 23 metrům)
 relativní neznalost tohoto řešení způsobená zatím poměrně malým rozšířením tohoto prvku na silniční síti v České republice

Příklady v Česku

Praha
 křižovatka ulic Písková a Na Havránce
 křižovatka ulic Nad Ražákem a Na Havránce
 křižovatka ulic Pacovská a Dudínská
 křižovatka ulic Marie Podvalové a Marty Krásové
 křižovatka ulic Národních hrdinů a Nad Rybníkem
 ulice Hakenova
 křižovatka ulic Na Svěcence, Šanovská a Závrchy
 křižovatka ulic Pikrtova a Doudlebská

Ostrava
 křižovatka ulic 30. dubna a Přívozská
 křižovatka ulic Na Jízdárně a Dr. Malého

Plzeň
 křižovatka ulic Mohylová a Na Dlouhých

Pardubice
 křižovatka ulic Jiřího Potůčka a Poděbradská

Hradec Králové
 křižovatka ulic Sladkovského a Nádražní

Litomyšl
 křižovatka ulic 17. listopadu a Dukelská

Jablonec nad Nisou
 křižovatka ulic Novoveská, K Černé studnici a U Zastávky

Strakonice
 křižovatka Bavorovy ulice a Velkého náměstí

Řečice
 křižovatka místních komunikací

Ostrov u Macochy
 křižovatka místních komunikací, s průměrem menším než 7 metrů.

Standardizace – Česká republika
 ČSN 73 6102 Projektování křižovatek na pozemních komunikacích
 Technické podmínky TP 135 Projektování okružních křižovatek  na silnicích a místních komunikacích, 09/2005, V-projekt s. r. o. Ostrava

Odkazy

Reference

Externí odkazy

Křižovatky


text:
Maggior generale delle Forze armate, alle elezioni parlamentari del 2015 si candida con l'Unione Democratica Croata e approda al Sabor, ottenendo 7.374 preferenze nel distretto elettorale dei croati all'estero. In occasione delle elezioni del 2016 dà vita ad una lista indipendente e viene rieletto nello stesso collegio con 4.282 preferenze, mentre la formazione politica da lui promossa raccoglie, a livello circoscrizionale, il 24,91% dei voti.

Alle elezioni del 2020 la sua lista flette al 20,97% e, per una decina di voti, non ottiene alcun seggio: Glasnović chiede così il riconteggio delle schede, ma il ricorso è respinto dalla Commissione elettorale.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Deputati della Croazia


text:
Le quartier de la Bourse est un quartier de Strasbourg, situé au sud de la Grande Île du centre-ville.

Localisation
Administrativement, le quartier fait partie du 1er Canton de Strasbourg. Il appartient à un ensemble de quartiers formant le sud du centre-ville.

Ses limites sont l'Ill, les rues d'Austerlitz, des Orphelins et de Zurich au nord, les rues de l'Hôpital Militaire et de Lausanne à l'est, le quai Fustel de Coulanges au sud, l'Hôpital civil à l'ouest.

Historique

La partie ouest du quartier, est née de la réalisation de la Grande-Percée, projet urbain de modernisation du centre historique de Strasbourg, entre 1910 et 1960. La rue de la 1re Armée, qui traverse du nord au sud toute cette partie du quartier en est une réalisation.
L'autre partie, à l'Est du quartier, est appelée quartier Suisse en raison du nom de ses rues (Berne, Genève, Lausanne, Lucerne, Soleure, etc.). Il s'agit d'une extension urbaine de la Neustadt qui a été planifiée à la suite de la démolition en 1909 de la caserne d'artillerie et de la fortification du .

Le quartier doit son nom au bâtiment de la Bourse, situé place du Maréchal de Lattre de Tassigny, qui fut commencé en 1914 et inauguré en 1923. Nombre de Strasbourgeois appellent d'ailleurs cette place « place de la Bourse ». Ce bâtiment est aujourd'hui un restaurant.

Notes et références


text:
Claus Jürgen Hutterer (* 2. November 1930 in Budapest, Königreich Ungarn; † 17. Dezember 1997 in Graz, Österreich) war ein ungarischer germanistischer Linguist.

Hutterer entstammte einer ungarndeutschen Familie. Er studierte von 1949 bis 1953 an der Universität Budapest und anschließend bis 1957 in Moskau u. a. bei Viktor Schirmunski. 1958 wurde er in Budapest promoviert und Oberassistent an der Universität, wo er sich 1968 habilitierte. 1970 wurde er ordentlicher Professor für Germanistik an der Universität Budapest (bis 1985) und 1975 an der Universität Graz.

Sein Arbeitsschwerpunkt war die Dialektologie der germanischen Sprachen, insbesondere die der deutschen Sprache sowie der ungarndeutschen Dialekte und Sprachinselforschung.

Neben seinen zahlreichen Publikationen zur Dialektologie ist besonders sein in mehreren aktualisierten Auflagen publizierter Grundriss der Germanischen Sprachen und Kulturen bekannt.

Literatur
 Ingo Reiffenstein: Claus Jürgen Hutterer. In: Zeitschrift für Dialektologie und Linguistik 65, 1998, S. 198–200.

Weblinks

Germanist
Linguist
Hochschullehrer (Eötvös-Loránd-Universität)
Hochschullehrer (Universität Graz)
Ungarndeutscher
Ungar
Geboren 1930
Gestorben 1997
Mann


text:
Fuglefjeld - Fangerfamilie - Angmassatfangst er en dansk dokumentarfilm fra 1932.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentariske optagelser
Danske film fra 1932
Film om Grønland


text:
Synetocephalus vandykei is een keversoort uit de familie bladkevers (Chrysomelidae). De wetenschappelijke naam van de soort werd in 1942 gepubliceerd door Blake.

Bladkevers


text:
Cali & el Dandee es un dúo musical colombiano del género urbano y pop, compuesto por los hermanos Alejandro Rengifo (Cali) y Mauricio Rengifo (el Dandee).

Carrera musical

2011-2016: 3 A.M.
Fueron conocidos en su tierra natal Colombia gracias a su canción «Volver». Fuera de Colombia, se hicieron conocidos gracias a sus canciones «Yo te esperaré» y «Gol», cuyos vídeos fueron dos de los más vistos en YouTube España en 2011, ocupando el segundo y cuarto lugar, respectivamente. Han sido número uno en la lista 40 Principales España en 2012 con «Yo te esperaré» y «No hay dos sin tres», asimismo su sencillo «Yo te esperaré» fue certificado de oro en Colombia. Flybot es el nombre del estudio en el cual Dandee (Mauricio) produce y mezcla canciones, no solamente para la agrupación, sino también para diferentes artistas, como lo son Bonka, Esteman, Andrés Cabas, entre otros.

En 2012, realizaron una nueva versión del tema «Gol» junto a David Bisbal con el nombre «No hay dos sin tres», con motivo de la participación de España en la Eurocopa 2012. «No hay dos sin tres» también es el nombre de su primera gira por España, la cual contó con 15 conciertos y una presentación en el Festival Latinoamericano de Milán durante los meses de julio y agosto. Ese mismo año también publicaron su primer álbum, 3 A.M., el cual fue lanzado el 1 de enero para Latinoamérica y el 11 de julio para España y Estados Unidos. El año siguiente, en 2013, hicieron la canción «Por siempre» para la película Zipi y Zape y el club de la canica. Luego en 2014 lanzaron una versión Deluxe de su álbum 3 A.M. También ese año hicieron una nueva versión de su canción «Gol» con motivo de la clasificación de Colombia en el Mundial de ese año. En 2014 la cadena de radio española Cadena Dial reconoció su trabajo a lo largo del 2013 otorgándoles un galardón en los Premios Dial.

Junto con el argentino Luciano Pereyra, el brasileño Sam Alves, la chilena D-Niss y la mexicana Dulce María cantan el tema no oficial para la Copa América 2015, «Pon el alma en el juego» en 2015. Ese mismo año, lanzan «Por fin te encontré», junto al español Juan Magán y al colombiano Sebastián Yatra. Al año siguiente hicieron una canción para Coca-Cola llamada «Momentos para recordar», y sacan «Mil tormentas» junto con Morat.

2017-presente: Colegio
A principios del 2017 estuvieron en México en entrevista con Paola Galina para dar a conocer su nuevo sencillo «Lumbra» junto a Shaggy, el cual fue filmado en Jalisco. Posteriormente colaboraron con Maite Perroni en su canción «Loca» y publicaron el tema «La estrategia». Al año siguiente, se publicó su colaboración con Andrés Cepeda, titulada «Te voy a amar» y el tema «Sirena». En noviembre de ese mismo año, colaboraron con TINI en su canción «Por qué te vas».

En febrero de 2019 publicaron «Ay corazón», por el día de San Valentín. Tiempo después publicaron «Solo mía», con Greeicy y Jhay Cortez, «Tequila Sunrise», junto a Rauw Alejandro, y «Voy por ti», junto a Piso 21, las cuales forman parte de su segundo álbum Colegio. A finales de ese año, participan en el sencillo «+» de Aitana.

En 2020 lanzan su segundo álbum musical Colegio, donde contó con el tema «Locura», junto a Sebastián Yatra, y cuyo video musical de este último tema está ambientado en una cuarentena nacional y el amor a distancia. El 14 de agosto de ese año, lanzan su tema «Nada» con la cantante mexicana Danna Paola, y en octubre colaboran con Joey Montana y Greeicy en «Desesperado (Voy a tomar)». A finales de ese año, realizan una colaboración junto a Omar Montes y Lérica con el tema «En mute».

En 2021 lanzan «Primera Carta» junto a Beret, «Despiértate» junto a Mau y Ricky y Guaynaa, «Juega» junto a Charly Black, «Por Ella» junto a Boza, «Yo No Te Olvido» junto a Luis Fonsi y «Coldplay» junto a Aitana

Integrantes

Mauricio Rengifo
Conocido artísticamente como el Dandee nació el 15 de octubre de 1988, es originario de la ciudad de Cali. Estudió en el Colegio Berchmans.

Alejandro Rengifo
Conocido artísticamente como Cali nació 3 de septiembre de 1993, es originario de la ciudad de Cali. Estudió en el Colegio Berchmans.

Discografía
Álbumes de estudio
 2012: 3 A.M.
 2020: Colegio
 2022: Malibú

Premios y nominaciones

Referencias

Enlaces externos

 Sitio web oficial de Cali y El Dandee

Grupos de pop de Colombia
Grupos de rap de Colombia
Cantantes de reguetón de Colombia
Grupos de música formados en 2009
Dúos de música de Colombia
Dúos de hermanos


text:
Regeringen Tihomir Orešković var det självständiga Kroatiens trettonde regering. Den leddes av premiärministern Tihomir Orešković (partilös) och var en koalitionsregering bestående av medlemmar från de två höger–mitten-partierna Kroatiska demokratiska unionen och Oberoende listornas bro samt partilösa medlemmar. Regeringen Tihomir Orešković tillträdde den 22 januari 2016 och ersatte då regeringen Milanović som innehade regeringsmakten åren 2011–2015.

Till följd av misstroendeomröstning mot premiärministern den 16 juni 2016 stod det klart att regeringen förlorat förtroendet och nyval utlystes den 11 september 2016. Den 19 oktober 2016, knappt tio månader efter dess etablering, ersattes regeringen Tihomir Orešković av regeringen Andrej Plenković.

Regeringen Tihomir Orešković var vid tillträdet unik i landets moderna politiska historia då premiärministern och regeringschefen Orešković var en ditintills partilös teknokrat med bakgrund i det privata näringslivet och utan tidigare politisk erfarenhet. Det hade ditintills varit brukligt att partiledaren från det största regeringspartiet utsågs till premiärminister. Förhandlingsprocessen mellan de olika parterna som slutligen skulle leda till regeringens tillkomst varade i 76 dagar och var den ditintills längsta i landet moderna politiska historia.

Regeringens sammansättning och historia
Vid regeringens tillkomst den 22 januari 2016 bestod den av 23 statsråd inklusive premiärministern. Av dessa kom tio statsråd från Kroatiska demokratiska unionen, sju från Oberoende listornas bro och sex (inklusive premiärministern) var partilösa. Av de 23 statsråden var tre kvinnor och tjugo män.

Vid tillkomsten kännetecknades den nya regeringen av ett proportionellt stort antal män i relation till antalet kvinnor, många med härkomst från eller omkring Metković (där Oberoende listornas bro grundades år 2012) och/eller Neretva-dalen i Dalmatien. Antalet statsråd som var partilösa eller från Oberoende listornas bro var högt i förhållande till partiets mandat i parlamentet. På frågor kring jämställdhet mellan kvinnor och män samt statsrådens geografiska hemvist betonade regeringsrepresentanter (Orešković, Petrov etc.) regeringens teknokratiska natur och behovet av att skapa en "expertregering". Regeringsrepresentanterna påstod att hänsyn först och främst har tagits till statsrådens kompetens. Regeringen satsade mycket på att få ned landets skulder samt privatiseringspolitik.

Regeringen kantades också av många kontroverser och kritik, både inrikes och internationellt. Det avslöjades att Karamarkos fru hade affärskontakter med konsulter ungerska oljeföretaget MOL som var en av parterna i en medlingsprocess med Kroatien om INA, Kroatiens nationell oljebolag.

Vidare kom stark kritik mot regeringen för dess tolerans för fascism och historierevisionism, från många judiska grupper, andra politiker och media i Kroatien och utrikes. Bland annat bojkottade judar, vänstern och serber den årliga minnesstunden i landet för offren för Kroatiens nazisthistoria, dels p.g.a kulturminister Zlatko Hasanbegovićs upprepade uttalanden som var starkt pro-fascistiska och hans delaktighet i projekt där Förintelsen i Kroatien förnekats.

Statsråd

Referenser

2016 i Kroatien
Bildanden 2016
Orešković


text:
Ein Marinestützpunkt, auch Militärhafen oder Marinebasis, ist eine militärische Liegenschaft (Militärbasis) bzw. ein Hafen (Kriegshafen), in dem eine Marine oder Teile einer solchen beheimatet sind.

Funktion
Marinestützpunkte sind spezielle Häfen, die als Stützpunkte und Ankerplätze für Kriegsschiffe dienen. Im Unterschied zu Handelshäfen sind sie militärisch abgeriegelte Gebiete und verfügen nicht über Plätze für den Warenaustausch wie Containerterminals oder große Lagerhäuser. Dagegen verfügen sie meist über Kasernengebäude, Werkstätten, Ausbildungseinrichtungen und Docks. Viele Marinestützpunkte sind zudem durch besondere Verteidigungsanlagen gesichert.

Für die Organisation des täglichen Betriebes sind die Marinestützpunktkommandos zuständig. Für Einsätze werden Schlepper und Ölauffangschiffe bereitgehalten.

Geschichte
Die Athener bauten die Insel Chios 412 v. Chr. zu einem Handels- und Marinestützpunkt aus.
Auch andere am Mittelmeer ansässige Völker oder Stämme waren zeitweise eine Seemacht auf Teilen des Mittelmeeres.
Die Römische Marine verfügte in der Antike über spezielle Marinebasen in Ravenna, Neapel und Aquileia oder auf Korsika.

Als das Römische Reich größer wurde, betrachtete es die Punier nicht mehr als Handelspartner, sondern mehr als konkurrierende Seemacht. Es gab drei Punische Kriege (264 bis 146 v. Chr.) um die Seeherrschaft im westlichen Mittelmeer; sie endeten mit der Zerstörung Karthagos.

Im Mittelalter war die Republik Venedig mit 300 Kriegsschiffen die größte Marinebasis.

Mit der Entwicklung der schnellen Segelschiffe und der Entdeckung Amerikas 1492 begannen die meisten großen Seenationen mit dem Aufbau von Kriegsmarinen.

Siehe auch
 Reichskriegshafen
 Liste von Marinestützpunkten

Weblinks

Einzelnachweise


text:
Oscar Egede-Nissen, född 7 mars 1903 i Oslo, död 1 november 1976, var en norsk skådespelare, son till Adam Egede-Nissen.

Han debuterade 1932 på Den Nationale Scene i titelrollen i Hamlet, och medverkade i uruppsättningen av Nordahl Griegs Atlanterhavet (1933) i Griegs egen regi. Han var sedan vid Nationaltheatret, Centralteatret och Trøndelag Teater. Bland hans filmroller kan nämnas rollen som den vänlige Oscar i Tancred Ibsens Tattarbruden (1937) och som brutal tysk officer i Toralf Sandøs Englandsfarare (1946).

Filmografi (urval)

Källor

Externa länkar

Födda 1903
Avlidna 1976
Norska skådespelare under 1900-talet
Män
Skådespelare från Oslo


text:
Bersatu és una aliança política i militar de moviments d'alliberament de Patani, al sud de Tailàndia, que lluita per la independència de Patani.

El 31 d'agost de 1989 el PULO, el Barisan Revolusi Nasional Melayu Pattani (BRN), el Barisan National Pember-Basan Pattani (BNPP) i els Mujahadeen Pattani, van formar una coalició i van establir la Payong Organization, nom que el 1991 fou canviat a Front Unit per la Independència de Patani i és conegut per Bersatu (Unitat), que va establir un govern a l'exili.

Moviments d'alliberament nacional asiàtics