text:
La Mort de la Vierge est une peinture à l'huile sur panneau de chêne du peintre primitif flamand Hugo van der Goes. Achevée vers 1472–80, elle a pour thème la Vierge Marie sur son lit de mort entourée des douze apôtres. La scène est empruntée à La Légende dorée de Jacques de Voragine () qui raconte comment les apôtres sont amenés, à la demande de Marie, sur des nuages par des anges dans une maison près du mont Sion pour demeurer à ses côtés aux cours des trois derniers jours avant sa mort. Le troisième jour, Jésus apparaît dans un halo de lumière et entouré d'anges pour recueillir son âme, puis son corps ensuite. L'œuvre est conservée au musée Groeninge de Bruges.

Histoire et description
La Mort de la Vierge est probablement une peinture de commande. Avec le retable de Monforte et le triptyque Portinari, il s'agit de l'une des œuvres les plus importantes de Van der Goes. C'est probablement l'une de ses dernières peintures achevée avant sa mort. Selon l'historien de l'art Till-Holger Borchert, le panneau « fait partie des réalisations les plus impressionnantes et les plus matures sur le plan artistique de la peinture primitive des Pays-Bas ». Selon Lorne Campbell, le tableau est le « chef-d'œuvre le plus idiosyncratique » de Van der Goes.

Marie est représentée portant une robe bleue et une coiffe blanche, allongée sur un lit en bois, avec sa tête posée sur un oreiller blanc. Sa peau est fine et pâle, ses mains jointes en prière. Elle est entourée des douze apôtres qui se pressent autour de son lit. Pierre est vêtu de la robe blanche d'un prêtre et tient une bougie qui, dans le rituel de l'époque, sera remise à la femme mourante. Au-dessus d'elle, le Christ apparaît dans un halo de lumière, tenant ses bras ouverts pour recevoir l'âme de Marie, tandis que ses paumes sont ouvertes pour afficher les blessures subies au Calvaire. Par ce geste, le Christ s'identifie à la fois comme rédempteur et vainqueur de la mort.

Ce tableau marque une rupture dans le style de Van der Goes. La ligne devient plus importante, la mise en scène est éliminée, l'image manque de profondeur et est plus resserrée avec seulement le lit, la porte et le corps de la Vierge donnant des indications spatiales.  Les apôtres ne sont montrés ni de manière idéalisée traditionnelle, ni comme des figures conventionnelles, mais plutôt comme des individus uniques, affichant leur chagrin à travers une gamme d'expressions et de gestes, de la douleur et du désespoir à l'empathie et à la compassion. Parce que l'artiste n'a pas utilisé de représentation traditionnelle, il est difficile d'identifier chaque apôtre.

L'œuvre est la plus connue des nombreuses peintures de la mort de Marie attribuée à Van der Goes ou à ses suiveurs. Certains historiens de l'art, dont Friedrich Winkler (1964), pensent qu'il en a peint au moins trois versions, bien qu'il soit généralement admis que les croquis préparatoires réalisés pour l'œuvre de Bruges ont ensuite été copiés et reproduits sous forme de peintures par des suiveurs de la fin du . Deux peintures similaires déposées aux musées d'État de Berlin et à la National Gallery de Londres sont attribuées à « d'après Van der Goes ». On pense généralement qu'il s'agit de copies d'un dessin à la plume sur papier exposé au musée Herzog Anton Ulrich de Brunswick, probablement une copie d'un croquis préparatoire original de Van der Goes. Ces œuvres sont inversées en miroir par rapport à la peinture de Bruges. La photographie infrarouge montre que la composition a été planifiée de manière très détaillée avant l'application du sous-dessin. D'après l'historien de l'art Lorne Campbell, « il est possible que le dessin de Brunswick reflète l'une des premières idées de Van der Goes pour la peinture de Bruges, et que les peintures de Berlin, Prague et Londres reflètent lointainement un stade ultérieur de la composition du tableau ».

La peinture a fait l'objet d'intenses débats quant à sa date et sa signification. Van der Goes a passé les dernières années de sa vie plongé dans la dépression. Un certain nombre d'historiens de l'art (dont Max Friedländer) considèrent l'œuvre comme peinte vers 1480, lorsque l'artiste a commencé à montrer des signes de souffrance mentale, et l'interprètent ainsi comme une expression de sa maladie. La fin de la vie de l'artiste (mort en 1482 ou 1483), marquée par la dépression et la folie, est connue depuis la découverte en 1863 d'une chronique de son contemporain Gaspar Ofhuys. Ce texte décrit une nuit de 1480 lors de laquelle van der Goes commença à parler avec passion de la damnation de son âme et tenta de se suicider.

Ce récit renforce l'importance du tableaux aux yeux des peintres de la fin du . Vincent van Gogh mentionne Van der Goes trois fois dans ses lettres : d'abord en 1873 à son frère Théo ; et à deux autres reprises, lorsqu'il écrit qu'il s'identifie au portrait du peintre par Émile Wauters. L'historien de l'art Erwin Panofsky décrit Van der Goes comme « le premier artiste à vivre selon un concept inconnu au Moyen Âge mais chéri par l'esprit européen depuis toujours, le concept d'un génie à la fois béni et maudit par sa différence par rapport aux êtres humains ordinaires ». Panofsky poursuit en décrivant comment la planéité de l'œuvre représente une « irrationalité de l'espace, de la lumière, de la couleur, [l'expression] de la maladie mentale de l'artiste ».

D'autres historiens de l'art, dont Dirk De Vos et Susan Koslow, rejettent cette thèse et soutiennent qu'une conception personnelle de la scène n'aurait pas été acceptable pour les commanditaires de la peinture. Selon eux, le style épuré et compact est dû à un désir de « souligner la solennité de l'événement et sa nature miraculeuse, Van der Goes considérant peut-être que la richesse matérielle serait distrayante et indécente ».

Van der Goes est un artiste progressiste et original, mais en même temps fortement influencé par ses contemporains et prédécesseurs. L'inspiration pour ce travail peut être détectée dans La Mort de la Vierge de Petrus Christus (vers 1457–1467) et par les œuvres attribuées à l'atelier de Rogier van der Weyden. Le tableau présente une similitude frappante avec la gravure du même nom de Martin Schongauer (vers 1470–1475), en particulier dans son ton général ainsi que dans la représentation de Marie et des apôtres assis à sa gauche. Pourtant, il existe des différences significatives : le lit de la gravure de Schongauer est à baldaquin et la répartition des apôtres est très différente dans les deux œuvres. Celle de Schongauer est datée au plus tard de 1475, et il un débat sur l'ordre chronologique des Mort de la Vierge de Schongauer et de van der Goes.

Références

Sources

Liens externes

Tableau de Hugo van der Goes
Œuvre du XVe siècle
Mort de la Vierge dans la peinture
Œuvre conservée au musée Groeninge


text:
Sergey Vladimirovich Kud-Sverchkov (Russian: Серге́й Влади́мирович Кудь-Сверчко́в; born on 23 August 1983) is a Russian cosmonaut, selected in 2010 by Roscosmos. He made his first spaceflight in 2020 aboard the International Space Station as a flight engineer for ISS Expedition 63/64.

Career
In 2006, Kud-Sverchkov graduated with honours from Moscow State Technical University with a degree specializing in rocket engineering.

Sergey Kud-Sverchkov worked as an engineer at RSC Energia from August 2006 until being selected to become a cosmonaut in April 2010 with another engineer of RSC Energia, Andrei Babkin.

Cosmonaut career
Following his selection, Kud-Sverchkov began approximately two years of training from which he graduated in August 2012, becoming available for assignment to a long-duration flight to the International Space Station.

In 2014, he participated in the ESA CAVES mission of the European Space Agency alongside Scott Tingle, Alexander Mirsurkin, Luca Parmitano and Matthias Maurer.

He also participated in the ESA PANGAEA program in November 2018. This was the third mission of the Pangaea program. Kud-Sverchkov and veteran ESA astronaut Thomas Reiter went to the Ries Crater in Germany, the Italian Dolomites and the volcanic landscapes of Lanzarote, Spain. ESA's Pangaea program prepares astronauts and space engineers to identify planetary geological features for future missions to the Moon, Mars and asteroids.

Expedition 63/64

In May 2020, Kud-Sverchkov was assigned to ISS Expedition 63/64 as a flight engineer. He launched aboard Soyuz MS-17 on 14 October 2020 alongside Russian cosmonaut Sergey Ryzhikov, commander of the Soyuz MS spacecraft, and NASA astronaut Kathleen Rubins.

The Soyuz MS-17 followed a 2-orbit rendezvous and docking procedure to dock with the Rassvet module of the ISS 3 hours and 3 minutes after launch. This was the first time a crew reached the ISS in less than 4 orbits and approximately 6 hours.

On the 18th of November 2020, Kud-Sverchkov, wearing the Orlan MKS-N°4 suit, performed his first spacewalk with his crewmate Sergey Ryzhikov. The spacewalk begin at 15:12 UTC and finished after 6 hours and 48 minutes. The tasks were a leak tightness check for the exit hatch in Poisk, replacement of the liquid flow regulator's removable panel on Zarya (aborted because of a "bulky bolt"), work on scientific equipment, commutation of the Tranzit-B antenna on Pirs to the Poisk module (to ensure continuity of communications with the Orlan suits), and changing the position of sensors for the precipitation and pressure control unit on the Poisk module.

On the 19th of March 2021, he and his Soyuz crew mate performed a relocation of their Soyuz from the Rassvet module to the Poisk to let Rassvet for the Soyuz MS-18 schedule to arrive at the station on the 9th of April 2021. The ride lasted 34 minutes and was performed manually by Soyuz Commander, Sergey Ryzhikov.

They returned to Earth on 17 April 2021, after almost 185 days in orbit.

References

1983 births
Living people
Russian cosmonauts
Spacewalkers

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
The College of Vocational Studies (CVS) is a constituent college of the University of Delhi.  It is a co-educational college founded in 1972 with emphasis on vocational education to bridge the gap between traditional university education, through courses in French, German and Spanish languages, Post Graduate Diploma in Tourism and Post Graduate Diploma in Book Publishing.

The college is situated in the heart of Delhi at Sheikh Sarai-II, next to Shaheed Bhagat Singh College. The nearest metro stations are Chirag Delhi and Malviya Nagar. It is very close to PSRI hospital and Select Citywalk.

Courses offered
The college offers B.A. (Vocational Studies) in 7 fields: Management and Marketing of Insurance (MMI), Marketing Management and Retail Business (MMRB), Tourism Management, Office Management and Secretarial Practice (OMSP), Small and Medium Enterprises (SME), Human Resource Management (HRM) and Material Management (MM).

The college also offers professional honours courses like Bachelor of Management Studies (BMS) and B.A. (Hons.) Business Economics (BBE) where admission is made through Delhi University Joint Admission Test (DU-JAT). The college also has regular honours courses like B.Com. (Hons.), B.A. (Hons.) Economics, B.A. (Hons.) History, B.Sc. (Hons.) Computer Science, and B.A.(Hons.) English and B.A. (Hons.) Hindi.

Admission
The admission process for the courses BMS (Bachelor of Management Studies) and B.A.(Hons) Business Economics (BBE) is quite different from the general cutoffs based on Class 12th results, as followed for other courses. The Faculty of Management Studies (FMS), University of Delhi, undertakes this responsibility. Selection criteria for the prospective candidates consist (weightage given in brackets):

1. An objective type (MCQ) written test, the Delhi University Joint Admission Test (DU-JAT), includes a variety of questions on verbal aptitude, quantitative aptitude, logical reasoning, general awareness, and current affairs. (65%)

2. Best of fourscore in class 12th, including English and Mathematics. (35%)

The admission test (DU-JAT) is highly competitive, with only 400 seats across the university, with a selection ratio of 1:50 students.

The admission to other honours and vocational courses is made solely based on cutoffs based on Class XII best of four. The cutoff of the College of Vocational Studies is comparatively high for these courses.

References

Delhi University
 Educational institutions established in 1972
1972 establishments in Delhi


text:
5 juli är den 186:e dagen på året i den gregorianska kalendern (187:e under skottår). Det återstår 179 dagar av året.

Återkommande bemärkelsedagar

Nationaldagar
 s nationaldag (till minne av utropandet av självständigheten från Spanien denna dag 1811)
 s nationaldag (till minne av självständigheten från Portugal denna dag 1975)

Namnsdagar

I den svenska almanackan
 Nuvarande – Laila och Ritva
 Föregående i bokstavsordning
 Agaton – Namnet fanns sedan gammalt på 7 december. Det fanns där fram till 1993, då det flyttades till dagens datum, för att 2001 utgå.
 Cyrilla – Namnet fanns, till minne av en kvinnlig martyr i Libyen på 300-talet, på dagens datum före 1774, då det utgick, till förmån för Melker.
 Esaias – Namnet förekom på dagens datum före 1700-talet, men infördes 1708 på 6 juli. Där fanns det kvar fram till 1993, då det flyttades till 6 september, för att 2001 återföras till 6 juli.
 Laila – Namnet infördes 1986 på 27 februari. Där fanns det fram till 2001, då det flyttades till dagens datum.
 Marja – Namnet infördes på dagens datum 1986, men flyttades 1993 till 2 februari och utgick 2001.
 Melker – Namnet infördes på dagens datum 1774 och fanns där fram till 2001, då det flyttades till 6 januari.
 Mirjam – Namnet infördes på dagens datum 1986, men flyttades 1993 till 1 juli, där det har funnits sedan dess.
 Ritva – Namnet infördes 1986 på 4 januari, men flyttades 2001 till dagens datum.
 Föregående i kronologisk ordning
 Före 1774 – Cyrilla och Esaias
 1774–1900 – Melker
 1901–1985 – Melker
 1986–1992 – Melker, Marja och Mirjam
 1993–2000 – Melker och Agaton
 Från 2001 – Laila och Ritva
 Källor
 Brylla, Eva (red.): Namnlängdsboken, Norstedts ordbok, Stockholm, 2000.
 af Klintberg, Bengt: Namnen i almanackan, Norstedts ordbok, Stockholm, 2001.

I den finlandssvenska almanackan

 Nuvarande (revidering 2020) – Ulf

 I föregående i revideringar
1929 – Ulv
1950 – Ulf
1964 – Ulf
1973 – Ulf
1989 – Ulf
1995 – Ulf
2000 – Ulf
2005 – Ulf
2010 – Ulf
2015 – Ulf
2020 – Ulf

Händelser
 767 – En vecka efter påven Paulus I:s död (28 juni) blir Konstantin II utsedd till påve av sin bror, hertig Toto av Nepi. Paulus bror Stefan gör honom dock rangen stridig och lyckas i augusti året därpå avsätta honom, varpå han låter spärra in honom i ett kloster och blända honom. Stefan utses därefter själv till påve med namnet Stefan III och Konstantin räknas därefter som motpåve.
 1294 – Efter att påvestolen har stått tom i två år väljs Pietro Angelerio till påve och tar namnet Celestinus V. Han abdikerar dock redan efter fem månader på posten, i december samma år, då han fruktar att hans plikter som påve ska inverka negativt på hans fromma och religiösa liv. Detta blir första gången en påve abdikerar frivilligt och även den enda gången det sker, innan Benedictus XVI:s abdikation 2013.
 1568 – Dagen efter att den svenske kungen Erik XIV officiellt har gift sig med sin frilla Karin Månsdotter låter han kröna henne till Sveriges drottning. Att kungen låter kröna sin älskarinna till drottning är en av orsakerna till att hans halvbröder, hertigarna Johan och Karl, en vecka senare inleder ett uppror mot honom och i slutet av september låter avsätta både honom och Karin. Det avsatta kungaparet lever sedan i fångenskap, först tillsammans och sedan åtskilda, till Eriks död 1577, varefter Karin slår sig ner på Liuksiala kungsgård i Finland, där hon lever till sin död 1612.
 1687 – Den engelske naturvetaren och matematikern Isaac Newton publicerar verket Philosophiae Naturalis Principia Mathematica (latin för Naturfilosofins matematiska principer och i korthet kallat Principia) i tre delar, vilket blir banbrytande inom naturvetenskapen. Verket innehåller Newtons rörelselagar (däribland gravitationslagen) och huvuddragen i klassisk mekanik och blir därmed grunden för flera vetenskaper för många århundraden framåt.
 1809 – Den franska armén på 140 000–160 000 man inleder, under ledning av kejsar Napoleon I ett fältslag mot en jämstark österrikisk armé, ledd av ärkehertig Karl. Slaget, som pågår till dagen därpå och blir känt som slaget vid Wagram blir ett av de blodigaste under Napoleonkrigen, men också ett av de viktigaste, eftersom fransmännen en vecka senare kan tvinga österrikarna till stilleståndet i Znaim och under hösten också framtvingar den för Österrike hårda freden i Schönbrunn, som gör slut på det femte koalitionskriget.
 1811 – Venezuela utropar sin självständighet från Spanien och detta blir den första kolonin i Sydamerika, som förklarar sig självständig från sitt europeiska moderland. Venezuela har i praktiken varit självständigt sedan 19 april året före, då den första republiken grundades, men denna blir inte långvarig, då inbördeskrig snart utbryter och republiken faller året därpå. Redan 1813 grundas dock andra republiken, som varar till 1814, då den faller för de spanska återerövringsförsöken. Det spanska väldet över Venezuela är slutligen över 1819, då landet blir en del av Storcolombia.
 1904 – Viksängskyrkan invigs i Västerås. Den byggdes ursprungligen 1912 som ett soldathem vid Västmanlands regemente i nationalromantisk stil.
 1932 – António de Oliveira Salazar, som har varit finansminister i Portugals diktaturregering sedan 1928, övertar även posten som landets premiärminister. Fram till 1940 håller han båda posterna, men han förblir diktatorisk premiärminister fram till 1968. Under hans tid vid makten upplever Portugal politisk stabilitet och efter andra världskriget en bruttonationalproduktökning på 200 procent, dock till priset av isolering och politiskt undertryckande. 1968 hamnar han nästintill i koma efter en fallolycka och avlider 1970, varefter den portugisiska diktaturen snart faller (1974).
 1943 – Tyska trupper på över 900 000 man och nära 3 000 stridsvagnar inleder klockan 03.30 en offensiv vid den ryska staden Kursk, som pågår till den 23 juli. Offensiven går till historien som slaget vid Kursk, som blir känt som världshistoriens största pansarslag, då ryssarna den 12 juli inleder en motoffensiv där de sätter in över 1,9 miljoner man och över 5 000 stridsvagnar. Slaget blir en av andra världskrigets mest avgörande sovjetiska segrar, eftersom den tyska offensiven på östfronten hindras och ryssarna återerövrar territorium utmed en 2 000 kilometer lång frontlinje.
 1946 – Den franske modeformgivaren Jacques Heim introducerar den moderna bikinin, då han i sin strandshop i Cannes på franska rivieran börjar sälja en tvådelad baddräkt, som han kallar "Atomen" och marknadsför som "världens minsta baddräkt". Samma dag tar den före detta bilingenjören Louis Réard, som nyligen har övertagit sin mors damunderklädesbutik, upp konkurrensen i Paris, genom att låta nakendansösen Micheline Bernardini posera i hans modell, som är en stringbikini och som han marknadsför som "mindre än världens minsta baddräkt". Plagget får snart namnet bikini, uppkallat efter Bikiniatollen, där det just då pågår uppmärksammade kärnvapenprovsprängningar, då Réard anser den vara "tämligen explosionsartad".
 1962 – Två dagar efter att moderlandet Frankrike har erkänt kolonin Algeriets självständighet utropas den självständiga republiken Algeriet, efter sju och ett halvt års frihetskrig mot Frankrike och efter 132 år som fransk koloni. Algeriet drabbas dock snart av inre politiska strider och genom en statskupp 1965 blir landet diktatur, som varar till 1989.
 1975 – Ögruppen Kap Verde utanför Afrikas västkust blir självständigt från Portugal efter att ha varit portugisisk koloni i 519 år (sedan 1456). Till en början bildar Kap Verde union med Guinea-Bissau, som har blivit självständigt året före, men vid en statskupp 1980 upplöses unionen. Under 1980-talet är Kap Verde diktatur, men från och med 1990 införs flerpartisystem i landet och det är numera () en av Afrikas mest stabila demokratier.
 1980 – Den svenske tennisspelaren Björn Borg vinner sin femte seger i Wimbledonmästerskapen, vilket också blir hans sista, efter en lång och utdragen match mot amerikanen John McEnroe. Borg blir därmed den förste manlige spelaren, som lyckas vinna turneringen fem gånger i rad (1976–1980) med de moderna regler som införts 1922. Sedan McEnroe har besegrat honom året därpå bestämmer sig Borg för att ta paus från tennisen och avslutar karriären 1983.
 1983 – Säckar med hasch börjar flyta iland utanför Göteborg och inom en vecka blir det inte mindre än 900 kilogram. Trots undersökningar lyckas polisen inte ta reda på var säckarna kommer ifrån och ingen blir därför fälld för innehav eller spridning av drogen.
 1996 – Fåret Dolly föds på Roslininstitutet i Edinburgh i Skottland. Hon är det första däggdjuret i världen som har blivit klonat från en cell från ett annat vuxet får (i detta fall en cell från ett fårjuver). Kloningen blir en världshändelse, då den visar att man kan återskapa en hel individ med hjälp av en cell från moderindividen. Dolly, som skämtsamt får sitt namn efter countrysångaren Dolly Parton (eftersom cellen som används vid kloningen kommer från ett juver och en av forskarna i processen nämner att de inte kunde tänka sig några mer passande "juver" än Partons), lever i sex år, innan hon 2003 dör i en lungsjukdom.

Födda
 1321 – Joanna av England, Skottlands drottning från 1329
 1500 – Paris Bordone, italiensk konstnär
 1549 – Francesco Maria del Monte, italiensk kardinal, diplomat och konstmecenat
 1554 – Elisabeth av Österrike, Frankrikes drottning 1570–1574
 1653 – Thomas Pitt, brittisk köpman och politiker
 1670 – Dorothea Sofia av Neuburg, hertiginna av Parma 1695–1727 (gift med Francesco Farnese) och Parmas regent 1731–1735
 1709 – Étienne de Silhouette, fransk politiker
 1717 – Peter III, kung av Portugal 1777-1786
 1735 – August Ludwig von Schlözer, tysk historiker
 1755 – Sarah Siddons, brittisk skådespelare
 1761 – Louis-Léopold Boilly, fransk målare
 1783 – Charles-Louis Havas, fransk journalist och affärsman
 1795
 Benjamin Morrell, amerikansk upptäcktsresande
 Georg Ernst Ludwig Hampe, tysk mykolog och botaniker
 1801 – David Farragut, amerikansk sjömilitär
 1802 – Pavel Nachimov, rysk amiral
 1803 – George Borrow, engelsk resande och skriftställare
 1805 – Robert FitzRoy, brittisk sjöofficer, guvernör och meteorolog
 1810 – P.T. Barnum, amerikansk underhållningsentreprenör och cirkusdirektör
 1816 – Anders Melcher Myrtin, svensk häradshövding och riksdagsman
 1820
 Luke Pryor, amerikansk demokratisk politiker, senator för Alabama 1880
 William John Macquorn Rankine, brittisk ingenjör och fysiker
 1830 – Emilio Dandolo, italiensk patriot och militär
 1853 – Cecil Rhodes, brittisk finansman och kolonialpolitiker, Kapkolonins premiärminister 1890–1896
 1856 – Hedworth Meux, brittisk militär
 1857 – Clara Zetkin, tysk kommunist och kvinnorättskämpe, initiativtagare till Internationella kvinnodagen
 1860
 Robert Bacon, amerikansk republikansk politiker och diplomat, USA:s utrikesminister 1909
 Albert Döderlein, tysk läkare
 1871 – Claus Schilling, tysk läkare inom tropikmedicin
 1872 – Édouard Herriot, fransk politiker, Frankrikes konseljpresident 1924–1925, 1926 och 1932
 1874 – Eugen Fischer, tysk läkare, antropolog och eugeniker
 1878 – Joseph Holbrooke, brittisk tonsättare, pianist och dirigent
 1879
Dwight F. Davis, amerikansk politiker och tennisspelare
Wanda Landowska, polsk cembalist och pianist
 1881 – Henri Le Fauconnier, fransk konstnär
 1882 – Inayat Khan, indisk musiker och sufier
 1884 – Enrico Dante, italiensk kardinal
 1885 – André Lhote, fransk konstnär och skulptör
 1886 – Willem Drees, nederländsk politiker, Nederländernas premiärminister 1948–1958
 1888 – Herbert S. Gasser, amerikansk fysiolog, mottagare av Nobelpriset i fysiologi eller medicin 1944
 1889 – Jean Cocteau, fransk dramatiker, poet, konstnär och filmskapare
 1890 – Karl Eglseer, tysk-österrikisk general
 1891
 John Northrop, amerikansk biokemist, mottagare av Nobelpriset i kemi 1946
 Tin Ujević, kroatisk poet, essäist och översättare
 1893 – Anthony Berkeley, brittisk deckarförfattare, journalist och kritiker
 1897
 Mogens Wöldike, dansk dirigent och organist
 Paul Ben-Haim, israelisk kompositör, musikpedagog och dirigent
 1899
Marcel Achard, fransk dramatiker och filmmanusförfattare
Marcel Arland, fransk författare
 1901 – Gustaf Hiort af Ornäs, svensk skådespelare och sångare
 1902 – Nils Hultgren, svensk skådespelare
 1904 – Ernst Mayr, tysk-amerikansk biolog
 1905 – Isa Miranda, italiensk skådespelare
 1907 – Yang Shangkun, kinesisk kommunistisk militär och politiker, Kinas president 1988–1993
 1911 – Georges Pompidou, fransk politiker, Frankrikes premiärminister 1962–1968 och president 1969-1974
 1920 – Barbro Ribbing, svensk skådespelare
 1921 – Viktor Kulikov, sovjetisk militär och marskalk av Sovjetunionen
 1924 – Edward Idris Cassidy, australisk kardinal
 1925 – Jean Raspail, fransk författare, journalist och upptäcktsresande
 1926
 Salvador Jorge Blanco, Dominikanska republikens president 1982-1986
 Diana Lynn, amerikansk skådespelare
 1928
 Warren Oates, amerikansk skådespelare
 Pierre Mauroy, fransk politiker, Frankrikes premiärminister 1981–1984
 1931 – James Burke, irländsk-amerikansk gangster med smeknamnet Jimmy the Gent
 1932 – Gyula Horn, ungersk politiker, Ungerns premiärminister 1994–1998
 1936 – Shirley Knight, amerikansk skådespelare
 1937 – Nita Lowey, amerikansk demokratisk politiker
 1939 – Karin Ekström, svensk skådespelare
 1940 – James Herbert Brennan, irländsk författare
 1943 – Robbie Robertson, kanadensisk musiker, sångare och låtskrivare, gitarrist i gruppen The Band
 1944 – Leni Björklund, svensk socialdemokratisk politiker, Sveriges försvarsminister 2002–2006
 1946 – Gerard 't Hooft, nederländsk fysiker, mottagare av Nobelpriset i fysik 1999
 1947 – Todd Akin, amerikansk republikansk politiker
 1948 – Py Bäckman, svensk låtskrivare och sångare
 1952 – David Dreier, amerikansk republikansk politiker
 1956
 Horacio Cartes, paraguayansk politiker, Paraguays president 2013–2018
 Terry Chimes, brittisk trummis
 1958
 Veronica Guerin, irländsk journalist
 Avigdor Lieberman, israelisk politiker, Israels utrikesminister 2009–2015
 Bill Watterson, amerikansk serieskapare
 1963 – Edie Falco, amerikansk skådespelare
 1964
 Ronald D. Moore, amerikansk tv-producent och manusförfattare
 Andreas Nilsson, svensk skådespelare
 1966 – Gianfranco Zola, italiensk fotbollsspelare
 1968 – Michael Stuhlbarg, amerikansk skådespelare
 1969 – John LeClair, amerikansk ishockeyspelare
 1973
 Róisín Murphy, irländsk sångare
 Marcus Allbäck, svensk fotbollsspelare
 Joseph Lewis Thomas, amerikansk R&B-sångare och musikproducent med artistnamnet Joe
 1975
 Hernán Crespo, argentinsk fotbollsspelare
 Ai Sugiyama, japansk tennisspelare
 1976
 Rufus Johnson, amerikansk rap-artist med artistnamnet Bizarre, medlem i hiphopgruppen D12
 Nuno Gomes, portugisisk fotbollsspelare
 1978 – Allan Simonsen, dansk racerförare
 1979
 Stilijan Petrov, bulgarisk fotbollsspelare
 Amélie Mauresmo, fransk tennisspelare
 Shane Filan, irländsk artist, medlem i gruppen Westlife
 1980 – Eva Green, fransk skådespelare
 1981
 Daniela Merighetti, italiensk alpin skidåkare
 Linda Sundblad, svensk sångerska
 1982
 Tuba Büyüküstün, turkisk skådespelerska
 Alberto Gilardino, italiensk fotbollsspelare
 Philippe Gilbert, belgisk tävlingscyklist
 Kate Gynther, australisk vattenpolospelare
 1983
 Jonás Gutiérrez, argentinsk fotbollsspelare
 Zheng Jie, kinesisk tennisspelare
 1984 – Danay García, kubansk skådespelare
 1985 – Megan Rapinoe, amerikansk fotbollsspelare, OS-guld 2012, VM-guld 2015 och 2019
 1986 – Piermario Morosini, italiensk fotbollsspelare
 1987 – Alexander Kristoff, norsk cyklist
 1989 – Dejan Lovren, kroatisk fotbollsspelare
 1990 – Abeba Aregawi, etiopisk-svensk friidrottare
 1991 – Jason Dolley, amerikansk skådespelare
 1992 – Alberto Moreno, spansk fotbollsspelare

Avlidna
 1572 – Longqing, kejsare av Kina
 1793
 Alexander Roslin, svensk porträttmålare
 Peter Anton von Verschaffelt, flamländsk skulptör och arkitekt
 1795 – Antonio de Ulloa, spansk general, upptäcktsresande, författare och astronom
 1816 – Dorothea Jordan, irländsk skådespelare
 1826
 Joseph Louis Proust, fransk kemist
 Thomas Stamford Raffles, brittisk upptäcktsresande
 1833 – Nicéphore Niépce, fransk fotograf
 1858 – Valentín Gómez Farías, mexikansk politiker, Mexikos president tre gånger 1833, 1833–1834 och 1846–1847
 1859 – Charles Cagniard de la Tour, fransk ingenjör och fysiker
 1862 – Heinrich Georg Bronn, tysk naturforskare
 1867 – Charles Andersson, svensk-brittisk naturforskare
 1868 – Magnus von Wright, finländsk målare
 1907 – Kuno Fischer, tysk filosof
 1919 – Karl Alfred Melin, svensk skald och psalmförfattare, ledamot av Svenska Akademien sedan 1898
 1927 – Albrecht Kossel, tysk fysiolog, mottagare av Nobelpriset i fysiologi eller medicin 1910
 1929 – Hans Meyer, tysk förläggare och forskningsresande
 1938 – Otto Bauer, österrikisk socialdemokratisk politiker och socialistisk teoretiker
 1942 – Karin Swanström, svensk skådespelare, regissör, producent och teaterdirektör
 1948 – Carole Landis, amerikansk skådespelare
 1956 – Francis J. Myers, amerikansk demokratisk politiker, senator för Pennsylvania 1945–1951
 1965 – Porfirio Rubirosa, dominikansk diplomat, idrottsman och playboy
 1966 – George de Hevesy, ungersk-svensk kemist, mottagare av Nobelpriset i kemi 1943
 1969
 Walter Gropius, tysk arkitekt
 Leo McCarey, amerikansk filmregissör
 Wilhelm Backhaus, tysk pianist
 1976 – Anna Hübler, tysk konståkare
 1983 – Harry James, amerikansk trumpetare och orkesterledare
 1984 – Don Elliott, amerikansk jazztrumpetare
 1986 – Noel Counihan, australisk målare inom socialrealismen
 1995
 Takeo Fukuda, japansk politiker, Japans premiärminister 1976–1978
 Foster Furcolo, amerikansk demokratisk politiker, guvernör i Massachusetts 1957–1961
 1997 – Mrs. Miller, amerikansk sångare, som sjöng hellre än bra
 2001
 Viktor Jakusjev, sovjetisk ishockeyspelare
 Hannelore Kohl, tysk politikerhustru (gift med Helmut Kohl)
 2002
 Katy Jurado, mexikansk-amerikansk skådespelare
 Ted Williams, amerikansk basebollspelare
 2004
 Pierre Fränckel, svensk skådespelare, regissör, producent och teaterchef
 Rodger Ward, amerikansk racerförare
 2006
 Gert Fredriksson, svensk kanotist, 6 OS-guld 1948-1960, bragdmedaljör
 Kenneth Lay, amerikansk affärsman, grundare av Enron
 2008 – Conny Nordin, svensk professor och präst
 2011
 Mika Myllylä, finländsk skidåkare
 Gordon Tootoosis, kanadensisk skådespelare
 Cy Twombly, amerikansk konstnär
 2014
 Reidar Ekner, svensk författare, översättare och litteraturvetare
 Hans-Ulrich Wehler, tysk historiker
 2015 – Yoichiro Nambu, japansk teoretisk fysiker, mottagare av Nobelpriset i fysik 2008
 2016
 William L. Armstrong, amerikansk republikansk politiker, senator för Colorado 1979–1991
 Brian White, brittisk labourpolitiker, parlamentsledamot 1997–2005
 2021
 Raffaella Carrà, italiensk sångerska, skådespelerska och TV-programledare
 Richard Donner, amerikansk regissör, manusförfattare och filmproducent
 2022 – Arne Åhman, friidrottare, OS-guld 1948

Källor

Externa länkar


text:
Paula Karina Masotta (Buenos Aires, 5. ožujka 1971.) je argentinska hokejašica na travi. Igra na položaju napadačice.

Uspjesi
Osvajačica je srebrnog odličja na OI 2000. u Sydneyu i brončanog odličja na OI 2004. u Ateni.

Bila je kapetanicom argentinske djevojčadi na SP-u 2002. u Perthu, na kojem je Argentina osvojila zlatno odličje.

Sudjelovanja na velikim natjecanjima
 izlučni turnir 1995. za OI 1996., 1995.: 4. mjesto
 Trofej prvakinja 1995., 6. mjesto

Izvori

Argentinske hokejašice na travi


text:
The Arzberger site, designated by archaeologists with the Smithsonian trinomial 39HU6, is a major archaeological site in Hughes County, near Pierre, South Dakota.  It was declared a National Historic Landmark in 1964.  It is a large fortified village, that is the type site for the Initial Coalescent, a culture that flourished in the area c. 1200-1350 CE.

Site description
The Arzberger site is located on a terrace overlooking the east bank of the Missouri River, about  southeast of Pierre. The site is that of a fortified village, which originally had a wooden stockade encircling an area of about .  The stockade was fortified with 24 bastions, and there were 44 house structures inside it.

Although the site is considered the type site for the Initial Coalescent, it appears temporally late in the sequence of sites now associated with that cultural phase, and may be one of its final outposts.  Its people appear to have disappeared from the region not long afterward, supplanted by the Middle Missouri culture.  It is not far from the Crow Creek Site, the scene of a major massacre in the 1300s.

The site was first excavated in 1939 by William Duncan Strong and Albert Spaulding, at which time portions of the fortification ditch, one bastion, and four houses were excavated.  Of the houses excavated, two were typical circular earth lodge, while one was more rectangular in shape, a style more typically found in North Dakota.  The houses included fire pits and cache pits, the latter found both inside and outside the structures. Pottery finds, according to Strong, were of a style that appears ancestral to both the Arikara to the north and the Pawnee to the south.

See also
List of National Historic Landmarks in South Dakota
National Register of Historic Places listings in Hughes County, South Dakota

References

Archaeological type sites
National Historic Landmarks in South Dakota
Geography of Hughes County, South Dakota
Archaeological sites on the National Register of Historic Places in South Dakota
National Register of Historic Places in Hughes County, South Dakota


text:
Roy N. Vance (November 14, 1921 – January 17, 2007) was a justice of the Kentucky Supreme Court from 1983 to 1991.

Vance was born in McCracken County, Kentucky. He graduated from the University of Kentucky law school and joined the army. Due to a special statute, he was the only person admitted to the state bar before the age of 21. Vance served as McCracken County attorney from 1953 to 1957. He was commissioner for the old Court of Appeals from 1970 to 1976, when he became a judge on the court when it was created in a constitutional amendment. He served in this capacity until joining the state supreme court in 1983.

Vance died on January 17, 2007, in Vero Beach, Florida. He is survived by his wife Euleen; two daughters, Linda and Terry; and a son, Newton.

References

1921 births
2007 deaths
Justices of the Kentucky Supreme Court
People from McCracken County, Kentucky
University of Kentucky College of Law alumni
20th-century American judges


text:
Ryan Izzo (born December 21, 1995) is an American football tight end for the Philadelphia Stars of the United States Football League (USFL). He played college football at Florida State, and was drafted by the New England Patriots in the 2018 NFL Draft.

Early years
Izzo grew up in the Highland Lakes of Vernon Township, New Jersey and attended Pope John XXIII Regional High School in Sparta, New Jersey. Izzo began his high school career at Vernon Township High School, where he anticipated playing tight end but ended up playing quarterback. He transferred to football powerhouse Pope John to play tight end.

Initially, he drew little attention from NCAA Division I football programs until Virginia Tech expressed interest and 20 other schools followed thereafter before he graduated in 2014. As a senior, he tallied 766 receiving yards and seven touchdowns. Along with football, he also played basketball. Izzo committed to play college football for the Florida State Seminoles on September 23, 2013.

College career
As a redshirt freshman in 2015, Izzo played in all 13 of Florida State's games, catching 14 passes for 210 yards and two touchdowns. He also rushed for 146 yards and one touchdown on 12 attempts.

In 2016, Izzo once again played in all 13 games, catching 19 passes for 227 yards, tallying one touchdown.

Prior to the 2017 season, Izzo was named to the John Mackey Award watch list. As a redshirt junior, he played and started in all 13 games for Florida State, having 19 receptions for 306 yards and three touchdowns.

After the season, Izzo declared for the 2018 NFL Draft.

Professional career

New England Patriots
Izzo was drafted by the New England Patriots in the seventh round (250th overall) of the 2018 NFL Draft. On September 2, 2018, He was placed on injured reserve. Without Izzo, the Patriots reached Super Bowl LIII where they defeated the Los Angeles Rams 13–3.

He made his NFL debut and had a three-yard reception in the Patriots' 2019 season-opening 33–3 victory over the Pittsburgh Steelers. Izzo became the 73rd different player to catch a touchdown pass from Tom Brady, scoring on a 10-yard play in the Patriots' week 5 33–7 victory over the Washington Redskins. Izzo missed multiple games in 2019 because of illness and various injuries including a concussion.

Izzo entered the 2020 season as the Patriots starting tight end. He started the first 12 games before being placed on injured reserve on December 10, 2020.

Houston Texans
On March 18, 2021, Izzo was traded to the Houston Texans for a seventh round pick in the 2022 NFL Draft. He was waived on August 31, 2021.

New York Giants
On September 3, 2021, Izzo signed with the New York Giants practice squad. On September 21, 2021, Izzo was released from the practice squad.

Seattle Seahawks
On September 29, 2021, Izzo was signed to the Seattle Seahawks practice squad.

Tennessee Titans
On January 5, 2022, Izzo was signed by the Tennessee Titans off the Seahawks practice squad. He was released on June 1, 2022.

Carolina Panthers
On August 11, 2022, Izzo signed with the Carolina Panthers. He was waived on August 17, 2022.

Philadelphia Stars
On January 5, 2023, Izzo signed with the Philadelphia Stars of the United States Football League (USFL).

References

External links
New England Patriots bio
Florida State Seminoles bio

1995 births
Living people
American football tight ends
Carolina Panthers players
Florida State Seminoles football players
Houston Texans players
New England Patriots players
New York Giants players
People from Vernon Township, New Jersey
Philadelphia Stars (2022) players
Players of American football from New Jersey
Pope John XXIII Regional High School alumni
Seattle Seahawks players
Sportspeople from Sussex County, New Jersey
Tennessee Titans players


text:
Monokini – pierwszy solowy album Lajosa D. Nagya, wydany w 1995 roku na MC i CD.

Lista utworów
 "Serenia" (4:04)
 "Érints meg!" (5:35)
 "Nyári szerelem" (2:56)
 "Álmainkból" (3:32)
 "Szerencsejáték" (4:29)
 "A szerelem éjszakája" (4:01)
 "Enyém a csend" (4:46)
 "Gyere a sötétbe" (3:30)
 "Istenek lánya" (3:33)
 "Ezredforduló" (4:16)

Wykonawcy
 Lajos D. Nagy – wokal
 Bertalan Zemplén – syntezator, fortepian
 Gergely Szentmártoni – gitara akustyczna, gitara elektryczna
 Tamás Knapik – gitara akustyczna, gitara elektryczna
 László Nagy – instrumenty perkusyjne
 László Benkő – syntezator, fortepian
 András Trunkos – gitara basowa

Przypisy

Albumy Lajosa D. Nagya
Albumy muzyczne wydane w roku 1995


text:
Eberhardt Mansion is a historic home located at Kenmore in Erie County, New York.  It is a locally distinctive example of the Neo-Romanesque style of architecture built in 1893 for Frederick Eberhardt, one of two brothers who originally developed Kenmore.  In 1916 the home was purchased by the Wheel Chair Home, Inc., and in 1981 was purchased by coin broker Jack Hunt.

It was listed on the National Register of Historic Places in 1983.

References

External links
Eberhardt Mansion - U.S. National Register of Historic Places on Waymarking.com
The Fred Eberhardt House on buffaloah.com

Houses on the National Register of Historic Places in New York (state)
Houses completed in 1893
Houses in Erie County, New York
National Register of Historic Places in Erie County, New York


text:
Nepal was een van de landen die deelnam aan de Paralympische Zomerspelen 2020 in Tokio, Japan.

Deelnemers en resultaten
 (m) = mannen, (v) = vrouwen, (g) = gemengd

Taekwondo

Land op de Paralympische Zomerspelen 2020
2020


text:
Der Wartberg ist ein 430,8 Meter hoher Berg, circa 2 Kilometer östlich von Naumburg im Landkreis Kassel.

Historie
Auf nordwestlicher Seite befindet sich ein historischer Steinbruch.

Heutige Nutzung

Der Wartberg ist bekannt für seine Schutzhütte der Waldinteressenten Elbernberg und auch für seine vielfältigen Wander- und Radwege.

Auch die ADAC Rallye Bad Emstal des MSC Emstal findet teilweise auf der kurvigen Bergstrecke statt.

Berg im Landkreis Kassel
Geographie (Naumburg, Hessen)


text:
The United European Gastroenterology (UEG) is a non-profit organisation combining European societies concerned with digestive health.

About
Founded in 1992 United European Gastroenterology (UEG) is the leading non-profit organisation for excellence in digestive health in Europe and beyond with its headquarters in Vienna. We improve the prevention and care of digestive diseases in Europe through providing top tier education, supporting research and advancing clinical standards.

As Europe's home and umbrella for multidisciplinary gastroenterology, we unite over 50,000 engaged professionals from national and specialist societies, individual digestive health experts and related scientists from all fields and career stages. The myUEG Communityenables digestive health professionals from across the globe to become myUEG Associates and thereby connect, network and benefit from a wide range of free resources and educational activities.

Structure
UEG unites 17 Ordinary Member Societies and 49 National Societies working in the broad area of digestive health, constantly adapting to the changing requirements of scientific research and health care.

Following our mission and a dedicated strategic plan, the overall leadership and strategic direction of UEG rests with the Council. The committees and task forces enable interested volunteers to play an active role in shaping current and future UEG initiatives and form the operating body of the organisation.

Member Societies are represented in the Meeting of Members that elects or appoints UEG Council members. Each Ordinary Member Society has the opportunity to send one representative to UEG's committees.

All officers of UEG, regardless of position, provide their effort and time on a complete voluntary basis, and therefore make UEG a non-profit organisation concerned solely with the well-being of patients.

UEG is a Regional Affiliate Association of the World Gastroenterology Organisation. UEG is a member of the European Medicines Agency, the Alliance for Biomedical Research, the AC Forum, and Pancreatic Cancer Europe.

UEG Presidents:
 2022-2023: Helena Cortez-Pinto
 2020–2021: Axel Dignaß
 2018–2019: Paul Fockens
2016–2017: Michael Manns
 2014–2015: Michael Farthing
 2012–2013: Colm O'Morain
 2010–2011: Rolf Hultcrantz
 2008–2009: Juan R. Malagelada
 2006–2007: Anthony Axon
 2005: Peter Ferenci
 2004: Peter Malfertheiner
 2003: Peter Milla
 2002: Christoph Beglinger
 2001: Alberto Montori
 2000: Mario Mondelli
 1999: Edward Farthman
 1998: Constantine Arvanitakis
 1997: Jacques Schmitz
 1995: Klaus Gyr
 1994: Peter Jansen
 1992: Vincenzo Speranza

Headquarters

The House of European Gastroenterology (HEG) is UEG's home and offers a meeting point and communication hub to the European gastroenterological community. The HEG is situated in the heart of Vienna, near the Rathaus (City Hall) in a 19th-century building.

To further increase the visibility and impact of digestive health among the public and politicians, UEG runs a separate Brussels Office in Belgium.

Activities

UEG Week
UEG Week is the largest congress  of its kind in Europe and is held once a year. It has been running since 1992 and now attracts more than 13,000 people from around the world. It features the latest advances in clinical management and  research in the field of digestive and liver disease. A two-day Postgraduate Teaching Programme is also held on occasion of UEG Week. The programme provides continuing medical education for gastroenterologists in training and practice.

Education
UEG provides educational online and classroom courses in the field of digestive and liver disease and an online library containing abstracts and recordings of UEG Week, guidelines and more.

UEG EU Affairs
UEG aims to act as a united voice of European gastroenterology in the Institutions of the European Union and the governments of the member states in order to promote digestive health in Europe.

Awards and grants
UEG offers awards and grants in the following fields and categories: grants for researchers under the age of 40, grants for researchers having achieved the highest level of international recognition, funds for innovative educational programmes and international scientific collaborations, a prize honouring outstanding contribution to gastroenterology and UEG, international scholarship awards, prizes for best abstracts and travel grants.

Notable publications

UEG Journal
Focuses on providing coverage of both translational as well as clinical studies from different fields of gastroenterology. The latest impact factor ranking indicates that the UEG Journal has already established itself as an authoritative, high quality and trusted journal in the field.

UEG White Book:  Survey of digestive health in Europe
Summary of burden of digestive diseases in Europe and an assessment of the breadth and quality of current service provision.

References

External links

Gastroenterology organizations
Organisations based in Vienna
1992 establishments in Austria
Non-profit organisations based in Austria


text:
The DSB class ME are a series of diesel-electric locomotives, introduced in 1981. A total of 37 units were built, all by the German factory Henschel for the Danish State Railways (DSB). They were among the first  AC drive locomotives in serial production. As of 2017, 33 units are still in service. Starting from 2020, the DSB began receiving new Vectron locomotives, the sale of Class Me began, and as of November 2021, 9 units have been sold.

History
The locomotives were designed to haul heavier regional services in Sjælland, Denmark, in the early 1980s, replacing much of the old rolling stock in use at the time.

The first unit, 1501 arrived in 1981 after many years of delay. Three years later, in 1983, DSB had received a total of 30 units. Although there had been some serious trouble with the locomotives, DSB found a solution on the problems, and an additional seven units were delivered in 1985.

As of 2017, 33 units are still in service, three have been scrapped and one is preserved at the Danish Railway Museum. The ME locomotives was expected to be replaced by IC3 train sets when the IC4 train sets were ready to take over Intercity services. The IC4 train set are very unstable in service and have a variety of problems, however, so they are not going to replace the IC3 train sets in Intercity services. As a result of this DSB have ordered 26 new electric locomotives that are going to replace the ME locomotives by 2020.
The units were originally painted in DSB's black/red livery, but in 2006 they were all painted dark blue with red details on the side. In October 2016, DSB began painting the locomotives red to match their new logo.

The exhaust stack is below the air intake of the Bombardier double-decker coaches used in regional services. The air in the coaches was found to have a high concentration of diesel particulate matter, which induces cancer. DSB changed the air filters in 2013, providing a DPM reduction of 40%. But the concentration could still induce cancer for train staff, because they spend a long time in the coaches.

December the 11th 2021, marks the Class Me's last day of service in DSB, as it marks the last day of the current service schedule. The 12th a new schedule will enter service. In the new schedule, the local services run by ME locomotives, will be fully replaced by the new DSB Class EB Vectron and the DSB Class MG IC4 (København - Kalundborg) The rest of the Class Me will join the already 9 sold, in a new life in Sweden at Nordic Re-Finance AB as Class TME. They will be upgraded with the new ETCS signal system, and can therefore also run in Denmark as well as Sweden and Norway. Few units will keep the current Danish ATC, and two units will still be in Denmark for the queen, as the line from Fredericia to Aarhus is yet to be electrified.

See also
 NSB Di 4

Sources

External links

ME
Co′Co′ locomotives
Henschel locomotives
Railway locomotives introduced in 1981
Diesel-electric locomotives of Denmark
Standard gauge locomotives of Denmark
Passenger locomotives


text:
YugoRosGaz a.d. is a Serbian natural gas distributor and transportation company, a subsidiary of Russian Gazprom. It is headquartered in Belgrade, Serbia.

Ownership
YugoRosGaz is owned by Gazprom (50%), Srbijagas (25%), and Central ME Energy & Gas AG (25%), a member of the Centrex Group. Srbijagas has an option to purchase up to 49% of the company.

See also
 List of Gazprom subsidiaries

References

External links

Oil and gas companies of Serbia
Gazprom subsidiaries
Energy companies established in 1996
Companies based in Belgrade
Serbian companies established in 1996


text:
Litecoin (Лајткоин; симбол: Ł) је виљушка Биткоина, -{P2P}- електронског система плаћања користећи истоимену криптовалуту. Криптографске методе се користе за обезбеђивање функционисања и заштите система.

Лајткоин се може користити за размену за Биткоин или опште прихваћени новац у размењивачима, као и за електронско плаћање робе или услуга од трговаца који су спремни да их прихвате.

Разлике између Биткоин -а и Лајткоин –а

Лајткоин је друга Биткоин виљушка након Нејмкоина и има само мале разлике од ње:

 У Биткоин блокчејну нови блок се појављује сваких 10 минута, док у Лајткоинској мрежи овај процес траје само 2,5 минута. Према томе, трансакције у лајткоин мрежи су 4 пута брже и њихов трошак је 3-5 пута мањи од оног за биткоин.
 Рударство лајткоина ће престати када укупан број минираних новчића достигне 84 милиона. Максималан број биткоина је 4 пута мањи - 21 милион.
 Ако Биткоин ради на СХА-256, тада ће Лајткоин користити scrypt, који је развио официр за безбедност FreeBSD-а Колин Персивал. Функција scrypt олакшава рударство.

Историја
Лајткоин је објављен преко клијента отвореног кода на GitHub-у 13. октобра 2011.

У новембру 2013. године, Лајткоин је достигао тржишну капитализацију од милијарду долара. Почетком 2014. године развојни тим Литецоина је објавио алфа верзију Андроид апликације. У мају 2017. године је активирана подршка за SegWit у софтверу Лајткоина. У септембру 2017. извршене су прве атомске трансакције. За 4 дана извршене су трансакције између Лајткоина и Декреда, Лајткоина и Верткоина, Лајткоина и Биткоина. У августу 2021. године капитализација Лајткоина била је 12,2 милијарде долара.

Референце

Крипто-валуте
Глобализација
Интернет


text:
Detlef Schmidt (Berlín, 24 de febrero de 1958) es un deportista alemán que compitió para la RFA en piragüismo en la modalidad de aguas tranquilas. Ganó una medalla de bronce en el Campeonato Mundial de Piragüismo de 1986 en la prueba de K4 500 m.

Palmarés internacional

Referencias

Piragüistas de Alemania
Piragüistas en los Juegos Olímpicos de Los Ángeles 1984
Nacidos en Berlín


text:
Die Burg Seeburg, auch Seeburg, Ruine Seeburg, Burg Hartershausen oder Alte Mauer genannt, ist eine als Kulturdenkmal ausgewiesene Ruine einer Wasserburg beim Stadtteil Hartershausen der Stadt Schlitz im mittelhessischen Vogelsbergkreis.

Mit Vorderburg, Hinterburg mit Hinterturm, Ottoburg, die alle eingebunden in die Stadtmauer die mittelalterliche Stadtbefestigung von Schlitz bildeten, mit der Schachtenburg, dem etwas außerhalb gelegenen Schloss Hallenburg und der abgegangenen Burg Niederschlitz befinden sich gleich sieben Burgen in und im Umkreis der Stadt Schlitz.

Geographische Lage
Die Ruine Seeburg befindet sich etwa 1100 Meter westlich und etwas oberhalb von Hartershausen (229 bis ) in der Flur Hartershausen. Sie steht auf einer dem Seeberg () vorgelagerten Anhöhe auf rund  Höhe. Ein aus dem Seeberg, der Ort von Hügelgräbern ist, dem Dörreberg (), Erlesberg (), Sängersberg (), Wendberg () und dem Tempelberg () bestehender bewaldeter Höhenzug, der knapp 250 m westsüdwestlich der Ruine beginnt und bis dicht vor die Tore der etwa 4,5 Kilometer nördlich gelegenen Stadt Schlitz reicht, umgibt die Ruine und Hartershausen in einem weiten Bogen sichelförmig.

Minimal etwa 400 m nordwestlich fließt ein aus dem Welzgrund kommender Bach um den Ruinenstandort herum. Am "Burgberg" selbst entspringt auf dem Osthang, etwa 450 m von der einstigen Burgstelle entfernt und halbwegs zum Dorf, eine weitere Quelle, die sicher für die Trinkwasserversorgung der Burg bedeutsam war. Auch südlich der Ruine entspringen weitere Bäche – zum Beispiel am Pfaffenborn. Alle genannten Bäche münden in die direkt östlich an Hartershausen vorbeifließende Fulda.

Geschichte

Vermutlich wurde die Burg Seeburg im 12. Jahrhundert zum Schutz der Besitzungen des Klosters Fulda angelegt. Aus einem Ministerialengeschlecht der Reichsabtei Fulda entstand die einflussreiche Familie der Herren von Schlitz, die erstmals mit Ermenoldus de Slitese im Jahre 1116 urkundlich genannt werden und die als Erbauer der Burg in Frage kämen. Zum Burgbezirk dürften neben der Siedlung Hartershausen auch die in diesem Tal gelegenen Dörfer Hemmen und Üllershausen gehört haben. Die Zerstörung der Burg im 13. Jahrhundert ist Bertho II. von Leibolz zuzuschreiben.

Anlage
Von der ehemaligen Burganlage sind noch im Aufgehenden die östliche Hälfte des Bergfriedes mit Kaminresten an der Innenseite erhalten. Wälle und Gräben wurden eingeebnet. Die Ruine ist als Kulturdenkmal ausgewiesen und erhebt sich als Landmarke gut sichtbar über dem Dorf.

Einzelnachweise

Literatur
 Rudolf Knappe: Mittelalterliche Burgen in Hessen. 800 Burgen, Burgruinen und Burgstätten. 3. Auflage. Wartberg-Verlag, Gudensberg-Gleichen 2000, ISBN 3-86134-228-6, S. 230.
 Rolf Müller (Hrsg.): Schlösser, Burgen, alte Mauern. Herausgegeben vom Hessendienst der Staatskanzlei, Wiesbaden 1990, ISBN 3-89214-017-0. S. 315f.

Weblinks

 Burg Seeburg auf burgenwelt.org

Schlitz (Adelsgeschlecht)
Seeburg
Seeburg
Bauwerk in Schlitz (Vogelsbergkreis)
Seeburg, Schlitz


text:
Відродження Реформація Доба великих географічних відкриттів Ганза

Геополітична ситуація

Османську державу очолює Сулейман I Пишний (до 1566). Імператором Священної Римської імперії є Карл V Габсбург (до 1555). У Франції королює Генріх II Валуа (до 1559).

Середню частину Апеннінського півострова займає Папська область. Неаполітанське королівство на півдні захопила Іспанія. Венеціанська республіка залишається незалежною, Флорентійське герцогство, Генуя та герцогство Міланське входять до складу Священної Римської імперії.

Іспанським королівством править Карл I (до 1555). В Португалії королює Жуан III Благочестивий (до 1557).

Едуард VI є королем Англії (до 1553). Королем Данії та Норвегії — Кристіан III (до 1559). Королем Швеції — Густав I Ваза (до 1560). Королем частини Угорщини та Богемії є римський король Фердинанд I Габсбург (до 1564). На більшій частині Угорщини править Янош II Жигмонд Заполья як васал турецького султана за регенства матері Ізабелли Ягеллонки. Королем Польщі та Великим князем литовським є Сигізмунд II Август (до 1572).

Галичина входить до складу Польщі. Волинь належить Великому князівству Литовському. Московське князівство очолює Іван IV (до 1575).

На заході євразійських степів існують Казанське ханство, Кримське ханство, Астраханське ханство, Ногайська орда. Єгипет захопили турки. Шахом Ірану є сефевід Тахмасп I.
У Китаї править династія Мін. Значними державами Індостану є Імперія Великих Моголів, Біджапурський султанат, Віджаянагара. В Японії триває період Муроматі.

Продовжується підкорення Америки європейцями. На завойованих землях ацтеків існує віце-королівство Нова Іспанія, на колишніх землях інків — Нова Кастилія.

Події

В Україні
 Калуш отримав магдебурзьке право.
 Письмові згадки про села Буданів (Теребовлянський район), Звиняч (Чортківський район) на сучасній Тернопільщині.
 Татарський набіг, пограбовано Житомир, Тернопіль не здолали.

У світі
 Цар Росії Іван IV скликав у Москві земський собор і розпочав реорганізацію управління країною: створення приказів, корпусу стрільців, обмеження влади бояр тощо.
 10 листопада у Римі у віці 83-х років помер папа римський з 1534 року Павло III. Конклав, що мав обрати нового папу, затягнувся.
 Імператор Карл V Габсбург оголосив Прагматичну санкцію, що виокремила Сімнадцять провінцій (Нідерланди) в окрему сутність, що стала спадковим володінням Габсбургів.
 Петер Канізій розпочав контрреформацію в Баварії.
 В англійських церквах запроваджено «Книгу загальних молитов». У зв'язку з цим на заході країни спалахнули бунти. Йомен Роберт Кетт очолив повстання в Східній Англії проти обгороджування. Обидва повстання було придушено.
 Спалахнула нова війна між Англією та Францією.
 Почалася регулярна торгівля між португальцями та Китаєм династії Мін.
 Місіонер-єзуїт Франциск Ксав'єр прибув у Японію.
 Засновано місто Сальвадор, першу столицю Бразилії.

Народились
 Докладніше: Народилися 1549 року
 2 листопада — Анна Австрійська (1549—1580), старша донька Максиміліана II.

Померли
 Докладніше: Померли 1549 року

1540-ві


text:
Andreas Großhenning, auch: Großhennig (* 11. September 1590 in Loburg; † 27. Dezember 1625 in Rostock) war ein deutscher lutherischer Theologe.

Leben
Geboren als Sohn des Diakons in Loburg gleichen Namens und dessen Frau Anna Michaelis (aus Hameln), hatte er nach dem frühen Tod seiner Eltern die Schule und das Gymnasium in Brandenburg besucht. Er immatrikulierte sich am 10. Oktober 1603 an der Universität Wittenberg, wo er nach der Absolvierung des Grundstudiums der Artes liberalis am 22. September 1612 Magister der Philosophie wurde. Anschließend hielt er Privatvorlesungen und verfasste einige literarische Werke.

Da er am 16. Dezember 1621 eine Berufung nach Loburg als Pastor erhielt, vollendete er in Wittenberg seine fortgesetzten theologischen Studien am 30. August 1622 mit dem Lizentiat der Theologie und promovierte am 5. November 1622 zum Doktor der Theologie. 1623 wurde er Professor der Theologie an der Universität Rostock und war damit verbunden Pfarrer an der Jacobikirche. Bei dem Versuch, seine Familie nach Rostock nachzuholen, verstarb er jedoch an einer plötzlich auftretenden Krankheit und wurde auf Anweisung des Rostocker Rates am 30. Dezember 1625 in der St. Jacobikirche beigesetzt.

Familie
Am 5. November 1622 heiratete er Euphrosyne, die jüngste Tochter des Theologen Polykarp Leyser der Ältere. Aus dieser Ehe sind eine Tochter und ein Sohn hervorgegangen. Von den Kindern kennt man:
 Anna Elisabeth Großhenning († 24. Dezember 1625)
 Polycarp Großhenning († jung)

Literatur
 Johann Goldstein: Eine kurtze einfeltige Leichpredigt/ Auß dem 4. Capitel/ der 2. Epistel S. Pauli an Timotheum/ Ich habe einen guten Kampff gekämpffet/ etc. Gehalten bey dem Christlichen Begräbniß Des ... Herrn D. Andreae Groshennings, erwehleten Professoris Theologiae und Pastoris zu S. Jacob in Rostock/ welcher den 27. Decembr. ... entschlaffen/ und den 30. desselben ... in sein Schlaffkämmerlein geleget worden/ im Jahr Christi 1625. Wittenberg 1626. In: Fritz Roth: Restlose Auswertungen von Leichenpredigten und Personalschriften für genealogische und kulturhistorische Zwecke. Band 1, S. 396, R 763 u. R 1291
 Veronika Albrecht-Birckner: Pfarrerbuch der Kirchenprovinz Sachsen. Evangelische Verlagsanstalt, Leipzig, 2005, ISBN 3-374-02135-2, S. 396.
 Bernhard Weissenborn: Album Academiae Vitebergensis-Jüngere Reihe Teil 1 (1602–1660) . Magdeburg, 1934

Weblinks

Autor
Lutherischer Theologe (17. Jahrhundert)
Person des Christentums (Mecklenburg)
Hochschullehrer (Universität Rostock)
Deutscher
Geboren 1590
Gestorben 1625
Mann


text:
Independent Democratic Confederation of Nepalese Union (, INDECONT) is a national trade union center in Nepal. INDECONT claims 13 affiliated unions.

References

National trade union centers of Nepal
National federations of trade unions

Trade unions established in 2003
2003 establishments in Nepal


text:
Again is een nummer van de Amerikaanse rockzanger Lenny Kravitz uit 2000. Het verscheen als nieuw nummer op zijn verzamelalbum Greatest Hits, en is de enige single van dat album.

"Again" werd een grote hit in Kravitz' thuisland de Verenigde Staten. Ook in Europa en Oceanië werd het nummer een hit. In de Amerikaanse Billboard Hot 100 haalde het de 4e positie. In de Nederlandse Top 40 haalde het nummer een bescheiden 25e notering, en in de Vlaamse Ultratop 50 haalde het de 39e positie.

Nummer van Lenny Kravitz
Single uit 2000


text:
Oier Lazkano López (born 7 November 1999, in Vitoria-Gasteiz) is a Spanish cyclist, who currently rides for UCI WorldTeam .

Major results
2017
 4th Time trial, National Junior Road Championships
2020
 1st Stage 3 Volta a Portugal
 10th Overall Belgrade–Banja Luka
2021
  Combativity award Stage 5 Vuelta a España
2022
 1st Stage 2 Tour de Wallonie
 2nd Time trial, National Road Championships

Grand Tour general classification results timeline

References

External links

1999 births
Living people
Spanish male cyclists
Sportspeople from Vitoria-Gasteiz
Cyclists from the Basque Country (autonomous community)
21st-century Spanish people


text:
Matt Baker is a British television screenwriter, best known for creating the period television series Hotel Portofino.

Career
Prior to television, Baker had a career as a journalist, working for ViacomCBS. When the COVID-19 pandemic began, Baker used lockdowns to make a career change and focus on writing, a life-long passion.

Baker's first broadcast credit was helming the English language remake of Before We Die, starring Lesley Sharp, which aired on Channel 4 in 2021. Baker wrote two further remake series, the English-language adaptations of Suspect (Danish: Forhøret), and Professor T.. On 6 October 2021, it was announced Professor T. had been renewed by ITV for a second series, which premiered on 16 September 2022. In 2023, it was renewed for a third series.

In 2022, Baker created the ITV period drama Hotel Portofino, about a family in the 1920s moving to a resort town in the Italian Riviera, while the nation is dealing with political turmoil. Baker's love of Italy and the topicality of the historical period's political issues inspired him to create the show, workshopping characters and scenarios with Eagle Eye executives Walter Iuzzolino and Jo McGrath, who later produced the series. It would also mark Eagle Eye's first original drama commission. The show was renewed for a second season.

References

External links

Living people
21st-century British male writers
British television writers
British male screenwriters
Year of birth missing (living people)


text:
Philip Slone (ur. 20 stycznia 1907 w Nowym Jorku, zm. 2004 w West Palm Beach) – amerykański piłkarz, reprezentant kraju, grający na pozycji pomocnika.

Kariera piłkarska

Karierę piłkarską rozpoczął w 1928 w klubie New York Hakoah. W 1929 przeszedł do klubu New York Giants. W 1930 przeszedł do Hakoah All-Stars. W 1933 podpisał kontrakt z klubem New York Brookhattan. W 1940 zakończył karierę piłkarską.

Kariera reprezentacyjna

Został powołany na MŚ 1930. Wystąpił w jednym spotkaniu, które odbyło się 17 sierpnia 1930 przeciwko reprezentacji Brazylii.

Linki zewnętrzne

Reprezentanci Stanów Zjednoczonych w piłce nożnej
Uczestnicy Mistrzostw Świata w Piłce Nożnej 1930
Urodzeni w 1907
Zmarli w 2004
Ludzie urodzeni w Nowym Jorku


text:
«Украї́нська пра́вда» — українське суспільно-політичне інтернет-ЗМІ, яке заснував Георгій Гонгадзе у квітні 2000 року. Після смерті Гонгадзе у вересні 2000 року редакцію очолила співзасновниця видання Олена Притула, яка залишалась головним редактором «Української правди» до 2014 року, поки не передала посаду Севгіль Мусаєвій. У травні 2021 року новим власником видання став генеральний директор Dragon Capital Томаш Фіала.

Убивство засновника «Української правди» Георгія Гонгадзе восени 2000 року, який відкрито протестував проти посилюваної державної цензури, привернуло міжнародну увагу до стану свободи слова в Україні та стало приводом для протестів проти президента Леоніда Кучми у 2000—2001 роках. У липні 2016 року в результаті вибуху загинув журналіст «Української правди» Павло Шеремет. Станом на 2020 рік замовники вбивств Гонгадзе та Шеремета залишаються невідомими.

Історія

Перші роки: 2000‒2004

У грудні 1999 року журналісти Георгій Гонгадзе, Олена Притула та Сергій Шолох прибули до Вашингтона з метою привернути увагу до утиску свободи слова в Україні. За словами Притули, саме тоді виникла ідея про необхідність створення української новинної інтернет-газети. У квітні 2000 року Гонгадзе та Притула заснували «Українську правду». Гонгадзе став головним редактором, а Притула — його заступницею. Інтернет-проєкт запрацював наступного дня після проведення Всеукраїнського референдуму 2000 року, ініційованого президентом Леонідом Кучмою. Перше фінансування «Українська правда» отримала від спонсора, близького до секретаря РНБО Євгена Марчука; однак, співпраця невдовзі припинилась після виходу на сайті публікації, критичної до Марчука. Також Гонгадзе вів перемовини про фінансування з Григорієм Суркісом та депутатом, близьким до Олександра Волкова.

На початку проєкту разом з Георгієм Гонгадзе та Оленою Притулою працювали Дарка Чепак і Євген Захаров (Самойленко). 4 вересня 2000 року до «Української правди» приєднався Сергій Лещенко. В ніч на 17 вересня 2000 року Гонгадзе викрали й убили. Вбивство Гонгадзе, який відкрито протестував проти посилюваної державної цензури, привернуло міжнародну увагу до стану свободи слова в Україні. Після смерті Гонгадзе видання очолила Олена Притула. Публікація плівок Мельниченка, які, як стверджувалося, свідчили про причетність президента Кучми до вбивства Гонгадзе, сприяла стрімкому зростанню популярності «Української правди». 2004 року видання відіграло важливу роль у наданні інформації громадськості під час Помаранчевої революції, зокрема опублікувавши дані екзит-полу, що свідчили про фальсифікації на президентських виборах. У цей час проєкт фінансувався переважно коштом грантів, зокрема від Національного фонду на підтримку демократії та Міжнародного фонду «Відродження».

Подальший розвиток: 2005‒2014

Улітку 2005 року на «Українській правді» вийшла серія публікацій Сергія Лещенка «Андрій Ющенко, син Бога?» про стиль життя сина новообраного президента Віктора Ющенка, що не відповідав статкам його родини. Коли Лещенко поставив питання про сина Віктору Ющенку на пресконференції, той відповів: «Поводься як журналіст чемний, а не як кілер найнятий». За оцінкою багатьох оглядачів, ця історія негативно вплинула на імідж Ющенка на початку його президентства.

2005 року видання вийшло на самоокупність коштом доходу від реклами. У 2005‒2008 роках Олена Притула доповнила «Українську правду» новинними сайтами, присвяченими економіці, світському життю, місцевим новинам, створивши інтегровану інтернет-медіагрупу. У грудні 2007 року газета «Коммерсантъ Украина» писала, що видавець польської «Газети Виборчої» Agora Group вела переговори про покупку «Української правди». За даними видання, вартість «Української правди» оцінювалась у 5-10 млн доларів.

2006 року до «Української правди» приєднався Мустафа Найєм, почавши працювати у тандемі з Сергієм Лещенком. 2008 року Лещенко почав розслідування про виведення Віктором Януковичем державної резиденції «Межигір'я» у приватну власність. Коли Найєм поставив питання про «Межигір'я» Януковичу на пресконференції 2011 року, той відповів: «Я вам не заздрю». Хоча сам Найєм заявив, що сприйняв слова Януковича як обмовку, організація «Freedom House» розцінила їх як погрозу журналісту з боку президента.

Вважається, що Найєм був першим, хто закликав українців вийти на Майдан Незалежності в листопаді 2013 року на знак протесту проти рішення уряду Миколи Азарова відкласти підписання угоди про асоціацію з ЄС, поклавши початок Євромайдану. Спочатку він допомагав координувати протести, але згодом повернувся до ролі журналіста, висвітлюючи події для новоствореного Громадського телебачення. 24 листопада «Українська правда» на знак підтримки учасників акцій тимчасово змінила назву на «Європейська правда». 24 січня 2014 року, під час протистояння на Грушевського, сайт відвідало понад 1,6 млн користувачів. Таким чином було встановлено рекорд відвідуваності для українських онлайн-медіа.

Після Євромайдану: 2014‒2019

Лещенко і Найєм восени 2014 року оголосили про участь у парламентських виборах та були обрані до Верховної Ради від партії «Блок Петра Порошенка». На запрошення Олени Притули головною редакторкою «Української правди» у жовтні 2014 року стала Севгіль Мусаєва, яка до цього очолювала редакцію створеного нею інтернет-видання Hubs. Притула залишилась власницею «Української правди» та продовжила займатися стратегією видання. У цей період до видання також приєднався журналіст Павло Шеремет, який став виконавчим директором «Української правди».

У лютому 2015 року колективи «Української правди», Громадського телебачення і ГО «Центр UA» створили спільний коворкінг MediaHub. Коворкінг розмістився у будівлі «Київміськбуду» у Печерському районі Києва; орендодавцем виступив Костянтин Григоришин. У червні 2015 року «Українська правда» започаткувала школу журналістики, керівником якої став Павло Шеремет. У липні 2016 року Павло Шеремет загинув в результаті вибуху машини, що належала Олені Притулі. Слідство розглядало замах на Притулу як одну з версій. У лютому 2018 року Притула у своїй заяві до генпрокурора Юрія Луценка виступила з вимогою розслідувати загибель Шеремета як терористичний акт.

З 2016 року головними політичними оглядачами «Української правди» стали Роман Кравець і Роман Романюк. У серпні 2016 року редакція «Європейської правди» та редколегія «Української правди» звернулись до урядів країн Європейського Союзу з проханням не запроваджувати безвізовий режим та не надавати фінансову допомогу Україні, мотивуючи це «фальсифікацією реформ» з боку української влади. У липні 2017 року редакції «Української правди», «Європейської правди», «Економічної правди» та «УП.Життя» піддали критиці рішення президента Петра Порошенка про позбавлення Міхеіла Саакашвілі українського громадянства. У червні 2019 року видання theБабель повідомляло, що новообраний президент Володимир Зеленський пропонував головній редакторці «Української правди» Севгіль Мусаєвій стати його прессекретаркою, коли тривав конкурс на цю посаду; журналістка цю інформацію не підтвердила і не спростувала.

Премія імені Георгія Гонгадзе
2019 року Українським ПЕН у партнерстві з powered KMBS Alumni platform та «Українською правдою» заснували нагороду для незалежних журналістів. Присуджується раз на рік 21 травня — у день народження Георгія Гонгадзе.

2020—2021

Оновлення дизайну
30 квітня 2020 року «Українська правда» оновила дизайн сайту. У новому дизайні акцент зроблено на інформаційній картині дня, власних аналітичних матеріалах та колонках.

Клуб УП
18 червня 2020 року інтернет-видання запустила Клуб читачів «Української правди»: читачам пропонувалось фінансово підтримати УП. Членство коштує 55 грн на місяць або 500 грн на рік.

Гроші від читачів використовуються для розвитку УП, створення нових проєктів, документальні фільми, журналістські розслідування.

При цьому, всі матеріали на сайті лишаються безкоштовними для всіх.

Членам Клубу УП пропонується:

 Вхід на закриті події УП
 Зустрічі з журналістами
 Можливість пропонувати ідеї для матеріалів
 Листи від редакції членам Клубу

Толока УП
30 вересня 2020 року був презентований новий рівень членства Клубу УП — «Толока УП». Вартість участі в «Толоці» — від 125 грн на місяць або від 1000 грн на рік.

Підписники Толоки, крім бонусів звичайного членства, отримують ексклюзивні знижки та бонусні пропозиції від компаній-партнерів УП.

Editor's Club
Наступним рівнем членства Клубу УП є Editor's Club. Щоб стати учасником цього рівня, потрібно заплатити 1250 доларів на рік. Потрапити на цей рівень членства можна тільки за спеціальною рекомендацією або вибором редакції. Для Editor's Club передбачені регулярні закриті події з керівництвом УП, а також закритий канал у Slack.

Документальні фільми
15 грудня 2020 року УП представила документальний фільм про антикорупційну інфраструктуру України, який називається «Червона лінія. Корупція».

В УП заявили, що цей фільм є першим з документального циклу фільмів «Української правди» про найважливіші проблеми та виклики для українського суспільства.

Премія «Української правди»
«Українська правда» до свого 20-річчя започаткувало премію з 8 номінаціями: «Журналіст року», «За активну громадянську позицію», «Волонтер року», «Соціальний проєкт року», «Митець року», «Натхнення року», «Інноватор року».

Зміна власника
У травні 2021 року редактор-засновник УП Олена Притула та генеральний директор Dragon Capital Томаш Фіала уклали угоду, за умовами якої 100 % корпоративних прав на видання та всі його активи переходять до групи компаній Dragon Capital.

Сторони домовились про те, що редакційна політика видання та підходи до роботи залишаться без змін й команда «Української правди» на чолі з головною редакторкою Севгіль Мусаєвою продовжить працювати в тому ж форматі, що і раніше, в тісній співпраці з Оленою Притулою, яка й надалі виконуватиме роль редактора-засновника.

Співзасновниця «Української правди» Олена Притула у листі до читачів видання розповіла, що з суми, яку вона отримала через продаж, по 100 тисяч доларів отримають дві доньки Георгія Гонгадзе, ще 250 тисяч доларів вона планує передати на стипендії імені загиблого журналіста УП Павла Шеремета для студентів і молодих журналістів. І повідомила, що найближчі два роки продовжить працювати у виданні.

Дочірні проєкти та партнери

Поточні проєкти
 «Українська правда» (pravda.com.ua ) — найстаріший проєкт медіагрупи про політику, заснований у квітні 2000 року. Має кілька підрозділів, зокрема підрозділ з подкастами, створений 2019 року.
 «Економічна правда» (epravda.com.ua ) — проєкт, присвячений бізнесу та економіці, заснований 2006 року.
 «Українська правда. Життя» (life.pravda.com.ua ) — проєкт про стиль життя, заснований 2007 року.
 «ТаблоID» (tabloid.com.ua ) — проєкт про шоу-бізнес та світське життя, заснований у вересні 2005 року.
 «Українська правда — форум» (forum.pravda.com.ua ) — проєкт політичного форуму що з'явився 2005 року.
 «Українська правда — блоги» (blogs.pravda.com.ua ) — проєкт, що з'явився 2007 року. Серед блогерів видання є журналісти, політики, письменники, спортсмени тощо.
 «Доступ до правди» (dostup.pravda.com.ua ) — проєкт про доступ до публічних даних, заснований на платформі «Української правди» 2014 року.

Колишні проєкти

 «Чемпіон» (champion.com.ua ) — спортивне видання. Засноване восени 2000 року. У серпні 2017 року закрите через низьку неефективність, у жовтні — продане спортивному журналісту Дмитру Копію.
 «Українська правда — Київ» (kiev.pravda.com.ua ) — сайт про новини столиці. Створений 2008 року, перестав оновлюватися 2017 року.
 «БЖ» (bzh.life ) — сайт про культурні події в Києві, Одесі та Львові. Створений у липні 2015 року. Проданий чеській компанії Accord Group у грудні 2018 року.
 «УП.Культура» — окремий проєкт «УП.Життя» з окремим редактором і авторами. Створений у вересні 2015 року. У жовтні 2017 року було вирішено, що розділ «Культура» наповнюватиметься не окремим штатом, а редакцією «УП.Життя».
 «Народні блоги» (narodna.pravda.com.ua ) — сайт громадської журналістики, створений 2007 року, перестав оновлюватися у лютому 2021 року.
 «Українська правда SOS» (sos.pravda.com.ua ) — платформа, присвячена коронавірусу та боротьбі з його наслідками, створена у травні 2020 року, перестав оновлюватися у вересні 2020 року.

 Партнери
Партнери УП, які не пов'язані з УП ані фінансово, ані через механізми власності/менеджменту:
 «Історична правда» (istpravda.com.ua ) — суспільно-історичне видання, створене 2010 року.
 «Європейська правда» (eurointegration.com.ua ) — новинний ресурс, присвячений європейській тематиці, заснований 2014 року.

Доходи та штат

2005 року видання вийшло на самоокупність, отримуючи дохід від реклами. Станом на 2010 рік дохід від реклами становив 98 % бюджету «Української правди». На всіх проєктах «Української правди» працювало близько 30 осіб, в тому числі IT-фахівці та менеджер з реклами; у ньюзрумі працювало шість редакторів.

2016 року 95 % доходу становив продаж реклами, 5 % — гранти. З виданням співпрацювало близько 40 осіб, зокрема 15 в «Українській правді», 6 — в «Економічній правді», близько 10 — в «Європейській правді», два — в «Історичній правді», 5 — в «УП.Життя» (разом з «Культурою»), по 3 — в «ТаблоID» і «БЖ», 1 — в «Києві».

Станом на 2020 рік нативна і банерна реклама складала понад 80 % доходу «Української правди».

У червні 2020 року видання запустило «Клуб читачів» з платним членством як платформу для взаємодії між членами спільноти, зворотного зв'язку, нетворкінгу і залученості до розвитку медіа. Клуб був запущений з розрахунком, що за 5 років він покриватиме 30 % витрат медіа. Станом на 4 грудня 2020 року доходи від читачів склали 10 % бюджету «Української правди».

Рейтинги

Популярність

За даними Gemius за жовтень 2015 року, «Українська правда» посіла третє місце серед українських новинних сайтів, поступившись тільки сайтам «Обозреватель» і «Цензор.нет». У цьому місяці число переглядів її сторінок склало 56 млн. 2017 року «Українська правда» увійшла в десятку найбільш цитованих джерел в українській Вікіпедії.

У квітні 2019 року сайт зайняв 5 місце в рейтингу 100 найкращих новинних сайтів суспільно-політичної тематики в Україні, опублікованому Інтернет-асоціацією України. За даними SimilarWeb, протягом травня-серпня 2020 року «Українська правда» займала перше місце за кількістю переглядів серед українських онлайн-медіа. За статистикою Alexa, сайт видання входить у 50 найбільш відвідуваних сайтів України (29 місце станом на 15 листопада 2020 року).

Оцінки

Видання відігравало важливу роль у наданні інформації громадськості під час Помаранчевої революції 2004 року та було форпостом української розслідувальної журналістики у 2007‒2010 роках. Інститут масової інформації у 2015‒2017 роках визначав «Українську правду» як одного з лідерів з дотримання журналістських стандартів серед всеукраїнських інтернет-видань.

Згідно з Інститутом масової інформації 2020 року «Українська правда» увійшла до «білого списку» українських медіа. Цей список включає медіа, які мають рівень якісної інформації понад 95 %.

В українському антирейтингу новин, по версії Інституту масової інформації та порталу Texty.org.ua, «Українська правда» зайняла 44 місце з 50. В аналізі виявлено 98 вірогідних новин, одна новина з ненадійними джерелами інформації та одна невірогідна новина. Дослідження проводилось у межах проєкту «Розвиток відповідальних інтернет-ЗМІ» за підтримки Міністерства іноземних справ Чеської республіки у червні-серпні 2018 року.

У вересні 2019 року «Українська правда» потрапила до рейтингу Інституту масової інформації як популярний новинний сайт, що демонструє середній рівень прозорості. Дослідження проводилось за підтримки Фонду розвитку ЗМІ Посольства США в Україні та охопило 50 найпопулярніших новинних сайтів українського сегмента інтернету (за даними SimilarWeb).

У квітні 2020 року «Українська правда» потрапила на друге місце у списку найякісніших ЗМІ щодо дотримання професійних стандартів, за результатами аналізу, проведеного Інститутом масової інформації. Згідно з даними дослідження, на сайті УП рівень дотримання професійних стандартів становив 97,5 %. Переважну більшість новин на ресурсі було написано без жодних порушень професійних стандартів журналістики. Так, стандарт балансу та відокремлення фактів від коментарів на сайті було дотримано в 99 % матеріалів. Рівень дотримання вірогідності ще вищий і становить 99,5 %.

У березні 2022 року ІМІ рекомендував інтернет-ЗМІ «Українська правда», як достовірне медіа, якому можна довіряти.

Нагороди

У травні 2006 року «Українській правді» було вручено премію імені Герда Буцеріуса «Вільна преса Східної Європи». У жовтні 2017 року «Українська правда» стала одним з чотирьох українських видань, що були нагороджені російською премією імені Андрія Сахарова «За журналістику як вчинок».

У травні 2021 року журналіст «Української правди» Роман Кравець переміг у номінації «Найкраще інтерв'ю» конкурсу професійної журналістики «Честь професії» за матеріал  із президентом України Володимиром Зеленським.

Скандали та критика

Сергій Стерненко
У червні 2020 року український громадський діяч Сергій Стерненко звинуватив журналістку «Української правди» Соню Лукашову в спробі обманом отримати у його адвокатів копію процесуальних документів. У підсумку на УП вийшов матеріал «Підозра року. Пояснюємо версію слідства у справі Стерненка», в якому була представлена позиція звинувачення й адвоката опонентів Стерненко, але не його захисту. У своїй публікації Стерненко закликав «бути уважними при спілкуванні з цим виданням». На той момент власниця УП Олена Притула відповіла Стерненку: «Кожне речення або не точне, або не відповідає дійсності, або взагалі наклеп».

Примітки

Посилання

 Канали «Української правди» УП. Стрічка  та УП. Кляті питання  у месенджері Telegram

Інтернет-ЗМІ України

Новинні сайти України
Друковані видання, засновані 2000
Журналістські розслідування
Інтернет-холдинги
Медіахолдинги України
Лауреати премії «Вільна преса Східної Європи»
Засновані в Україні 2000


text:
Toana nigrilineata är en fjärilsart som beskrevs av George Francis Hampson 1916. Toana nigrilineata ingår i släktet Toana och familjen nattflyn. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Nattflyn
nigrilineata


text:
Die 4-mal-100-Meter-Staffel der Frauen bei den Leichtathletik-Weltmeisterschaften 2005 wurde am 12. und 13. August 2005 im Olympiastadion der finnischen Hauptstadt Helsinki ausgetragen.

Weltmeister wurden die Vereinigten Staaten (Angela Daigle, Muna Lee, Me'Lisa Barber, Lauryn Williams).
Den zweiten Platz belegte Jamaika mit Danielle Browning, Sherone Simpson, Aleen Bailey und Veronica Campbell (Finale) sowie der im Vorlauf außerdem eingesetzten Beverly McDonald.
Bronze ging an Belarus in der Besetzung Julija Neszjarenka, Natallja Salahub, Alena Neumjarschyzkaja und Aksana Drahun.

Auch die nur im Vorlauf eingesetzte Läuferin der Staffel aus Jamaika erhielt eine Silbermedaille. Rekorde und Bestleistungen standen dagegen nur den tatsächlich laufenden Athletinnen zu.

Bestehende Rekorde

Der bestehende WM-Rekord wurde bei diesen Weltmeisterschaften nicht eingestellt und nicht verbessert.

Es gab zwei Weltjahresbestleistungen und vier neue Landesrekorde.
 Weltjahresbestleistungen:
 42,16 s – USA (Angela Daigle, Muna Lee, Me'Lisa Barber, Lauryn Williams), 1. Vorlauf am 12. August
 41,78 s – USA (Angela Daigle, Muna Lee, Me'Lisa Barber, Lauryn Williams), Finale am 13. August
 Landesrekorde:
 43,67 s – Schweden (Emma Rienas, Carolina Klüft, Jenny Kallur, Susanna Kallur), 1. Vorlauf am 12. August
 43,03 s – Kolumbien (Melisa Murillo, Felipa Palacios, Darlenys Obregón, Norma González), 2. Vorlauf am 12. August
 42,80 s – Belarus (Julija Neszjarenka, Natallja Salahub, Alena Neumjarschyzkaja, Aksana Drahun), 3. Vorlauf am 12. August
 42,56 s – Belarus (Julija Neszjarenka, Natallja Salahub, Alena Neumjarschyzkaja, Aksana Drahun), Finale am 13. August

Vorrunde
Die Vorrunde wurde in drei Läufen durchgeführt. Die ersten beiden Staffeln pro Lauf – hellblau unterlegt – sowie die darüber hinaus zwei zeitschnellsten Teams – hellgrün unterlegt – qualifizierten sich für das Finale.

Vorlauf 1
12. August 2005, 21:05 Uhr

Vorlauf 2
12. August 2005, 21:14 Uhr

Vorlauf 3
12. August 2005, 21:23 Uhr

Finale
13. August 2005, 20:40 Uhr

Video
 2005 IAAF Outdoor Women's 4x100 Relay, youtube.com, abgerufen am 9. Oktober 2020

Weblinks
 10th IAAF World Championships in Athletics (englisch), abgerufen am 9. Oktober 2020
 Women 4x100m Relay Athletics X World Championship 2005 Helsinki (FIN) auf todor66.com (englisch), abgerufen am 9. Oktober 2020
 Ergebnisse im Statistics Handbook der IAAF zur WM 2019 in Doha, Women 4x100m Relay, Helsinki 2005, S. 368f (PDF; 10,3 MB), englisch, abgerufen am 9. Oktober 2020

Einzelnachweise und Anmerkungen

4 × 100 m der Frauen
Leichtathletikwettbewerb in Helsinki
Laufveranstaltung in Finnland


text:
Alastair «Ali» Brownlee (Middlesbrough, Inglaterra, Reino Unido, 1959-Linthorpe, Inglaterra, Reino Unido, 14 de febrero de 2016) fue un locutor de radio británico, conocido por sus retransmisiones de los partidos del Middlesbrough Football Club para la BBC Tees de 1982 en adelante. Su relación con la entidad deportiva le valió el título de «Voz del Boro».

Biografía y carrera profesional
Brownlee nació en la calle Byelands, en Middlesbrough, cerca de Ayresome Park, el estadio del equipo local durante cerca de un siglo. En el colegio coincidió con el comediante Bob Mortimer. Además, trabajó como director bancario antes de embarcarse en su carrera en los medios de comunicación. Cubrió más de un millar de partidos del equipo y también presentó el programa matinal de la emisora. Entre 1995 y 2007, Brownlee y su compañero Bernie Slaven trabajaron para la cadena Century FM —en la actualidad conocida con el nombre de New North East—, hasta que la BBC recuperó los derechos de emisión de los encuentros disputados por el Middlesbrough.

Asimismo, era el propietario de la editorial Linthorpe Publishing, mediante la cual publicó contenidos relacionados con el Middlesbrough junto con su amigo Gordon Cox. Entre estos títulos se encuentran The Road to Eindhoven y The Class of '86.

Brownlee también recaudó fondos para organizaciones benéficas como Sport Relief, Children in Need y el hospicio Zoe's Place. Residía en Linthorpe con su mujer, Wendy, y sus dos hijas, Alison y Emily.

Enfermedad y fallecimiento
Se le diagnosticó un cáncer de intestino en noviembre de 2015, de lo cual informó a sus oyentes. No obstante, continuó retransmitiendo los partidos del Boro, que en aquel momento estaba luchando por el ascenso a la Premier League, hasta diciembre. Los aficionados del equipo llevaron a cabo un espectáculo luminoso para solidarizarse con el locutor en un partido de la League Cup que el Middlesbrough disputó contra el Everton en su estadio y que Sky Sports retransmitió. Luchó contra la enfermedad durante tres meses. Sin embargo, falleció el 14 de febrero de 2016, a la edad de 56 años, en su casa, rodeado de su familia.

El presidente del Middlesbrough, Steve Gibson, lamentó la pérdida de un «verdadero amigo» y alabó tanto su carrera como sus acciones solidarias, mientras que el exentrenador del equipo Tony Mowbray recordó su alegre forma de ser. Asimismo, el Hartlepool United, equipo vecino, envió sus condolencias. El Sunderland y el Everton hicieron lo propio. Por otra parte, los jugadores del Middlesbrough llevaron brazaletes negros en su memoria en el partido posterior a su fallecimiento y en las pantallas del estadio de Elland Road, en el que se disputó dicho encuentro, se mostraron imágenes del locutor.

Referencias

Notas

Citas

Enlaces externos

Fallecidos por cáncer colorrectal
Middlesbrough FC
Locutores de radio de Reino Unido
Nacidos en Middlesbrough
Fallecidos por cáncer en Inglaterra


text:
Questa voce raccoglie le informazioni riguardanti il Rot-Weiss Essen nelle competizioni ufficiali della stagione 1993-1994.

Stagione
Nella stagione 1993-1994 il Rot Weiss Essen, allenato da Jürgen Röber e Wolfgang Frank, concluse il campionato di 2. Bundesliga al 19º posto e fu retrocesso in Regionalliga. In Coppa di Germania il Rot Weiss Essen perse la finale con il .

Rosa

Organigramma societario
Area tecnica
 Allenatore: Wolfgang Frank
 Allenatore in seconda:
 Preparatore dei portieri:
 Preparatori atletici:

Calciomercato

Sessione estiva

Sessione invernale

Risultati

2. Bundesliga

Girone di andata

Girone di ritorno

Coppa di Germania

Statistiche

Statistiche di squadra

Andamento in campionato

Statistiche dei giocatori

Collegamenti esterni

1993-1994


text:
Doris Mary Thérèse Baring, Baroness Ashburton (née Harcourt; 30 March 1900 – 9 May 1981) was an English socialite, part of the "Bright Young Things" of the early 20th century.

Early life
Doris Mary Thérèse Harcourt was born on 30 March 1900, the daughter of Lewis Harcourt, 1st Viscount Harcourt, and Mary Ethel Burns. Her mother was the daughter of Anglo-American banker Walter Hayes Burns and the former Mary Lyman Morgan (sister of J. Pierpont Morgan).

At 18 months, they found that Doris Harcourt had a weak leg and she was subjected to electric shock treatment and steel supports were put in her boots.

Personal life
On 17 November 1924, she married Alexander Baring, the only son of Francis Baring, 5th Baron Ashburton and the former Claire Hortense. After his father died in 1938, he became the 6th Baron Ashburton. Together, they had two sons:

 John Francis Harcourt Baring (1928-2020), who succeeded as 7th Baron Ashburton and married Susan Mary Renwick, a daughter of Robert Renwick, 1st Baron Renwick. They divorced in 1984 and he remarried to Sarah Cornelia Spencer-Churchill, a daughter of John Spencer-Churchill, a grandniece of Prime Minister Winston Churchill.
 Hon. Robin Alexander Baring (b. 1931), who married Anne Caroline Thalia Gage (b. 1931), eldest daughter of the High Sheriff of Shropshire, Maj. Edward F. P. Gage of Chateau de Combecave, in 1960.

Through her marriage, the Baring family acquired the famous Harcourt emeralds.

She died in 1981.

References

1900 births
1981 deaths
English socialites
Doris
Ashburton
Daughters of viscounts
Doris
20th-century English women
20th-century English people
English people of American descent


text:
Klimatalarmism är grundlösa eller överdrivna farhågor för framtida klimatförändringar. Termen används för att markera avståndstagande till argumentation och språkbruk som överdriver framtida klimatförändringar och dess konsekvenser i förhållande till vetenskaplig konsensus. Klimatskeptiker kan även använda termen för att obefogat ifrågasätta argument med stöd i vetenskaplig konsensus, och menar då att även vetenskaplig konsensus är alarmistisk.

Påståenden om klimatförändringar som ett existentiellt hot mot mänskligheten har betecknats som alarmism. Mediernas rapportering har kritiserats för att vara alarmistisk. Klimatalarmism har även beskrivits som ett demokratihot och påståtts påverka ungdomars mentala hälsa negativt.

Medias rapportering
Medias rapportering har kritiserats för alarmistisk rapportering om klimatförändringar. I en rapport från Institute for Public Policy Research konstaterade Gill Ereaut och Nat Segnit att ett alarmistiskt språkbruk ofta används av tidningar, populärvetenskapliga tidskrifter och i kampanjlitteratur från regeringar och miljögrupper i samband med olika miljöfrågor.  Ett alarmistiskt språkbruk kan, när det tillämpas på klimatförändringar, skapa en större känsla av att läget är akut och att det är ont om tid. Om man använder sig av sensationella och alarmistiska argument, framkallar detta ofta "förnekelse, förlamning eller apati", snarare än att motivera enskilda till handling eller att uppmana till engagemang i frågan om klimatförändringar.

Viss rapportering i media anses ha givits en alarmistisk ton för att utmana forskningen kring global uppvärmning, detta genom att jämföra den med begreppet global nedkylning. Under 1970-talet rapporterade media kring frågan om global nedkylning, ett påstående med begränsat vetenskapligt stöd (även om mediebevakningen kring fenomenet var intensiv var det ändå frågan om global uppvärmning som dominerade den vetenskapliga litteraturen).

Medierapporter har vidare hävdat att även om teorin om global kylning, redan då den var som mest aktuell ändå visade sig vara osann, skulle den väl underbyggda teorin om global uppvärmning också kunna avfärdas. I tidningen The Hindu skrev Kapista och Basjkirtsev: "Vem kommer ihåg att, då den globala temperaturen började sjunka under 1970-talet, många varnade för att vi stod inför en ny istid?" En ledare i tidningen The Time den 24 juni 1974 citerade oroliga forskare som skulle ha uttryckt oro över att atmosfären "gradvis blivit svalare under de senaste tre decennierna" och för "den oväntade styrkan hos och förtjockningen av packis i havet runt Island" samt andra förebud om en istid som skulle kunna visa sig bli katastrofala. Människan gavs skulden för den globala nedkylningen som hon idag får skulden för den globala uppvärmningen". Tidningen Irish Independent publicerade en artikel som hävdade att "Den utbredda oron över den globala uppvärmningen är bara det senaste larmet om miljön som har drabbat oss sedan 1960-talet. Låt oss gå igenom några av dem. För nästan exakt 30 år sedan var världen panikslagen över klimatförändringar. Det var dock inte tanken på den globala uppvärmningen som berörde oss utan rädslan för dess motsats, global nedkylning. Domedagsprofeterna har haft fel tidigare och det är fullt möjligt att de har fel den här gången också." Det finns många andra exempel.

I diskussionen kring klimatflyktingar har det hävdats att ett alarmistiskt språkbruk ofta använts av säkerhetsföretag  och tankesmedjor.

Hot mot demokratin
I en essä publicerad av finska YLE beskriver historikern Nicolas von Kraemer klimatalarmism som ett demokratiproblem. Han argumenterar för att när domedagsretorik får stå oemotsagd uppstår allvarliga risker för ekonomisk och politisk manipulation av befolkningen. Även Moderaternas partiledare Ulf Kristersson uppgav i en intervju 2019 att alarmism kan landa i att avskaffa demokratin för miljöns skull, vilket han menade var livsfarligt.

Negativ påverkan på framtidshopp och mental hälsa hos ungdomar
Flera kritiker menar att klimatalarmism orsakar bristande framtidshopp hos den yngre generationen. Vissa går så långt som att påstå att klimatalarmism påverkar ungdomars mentala hälsa negativt.

Användning av termen i pejorativt syfte
Termen alarmist har använts av personer som är kritiska mot klimatforskning för att i pejorativt syfte beskriva någon som stöder vetenskaplig konsensus utan att för den skull vara kompromisslös i sina åsikter. Meteorologen Kerry Emanuel har sagt att stämpla någon som en alarmist är "ett synnerligen infantilt sätt att smutskasta någon med tanke på vad som står på spel" och "att använda en sådan provocerande terminologi har en tydligt Orwellsk prägel."

Opinionsbildare som gett uttryck för klimatalarmism
Den amerikanska politikern Alexandra Ocasio-Cortez sade i en intervju att världen kommer att ta slut om 12 år om vi inte tar itu med klimatförändringen, vilket av flera kritiker betecknades som ett klimatalarmistiskt uttalande. Även den brittiska miljögruppen Extinction Rebellion har påståtts ägna sig åt klimatalarmism. Greta Thunbergs budskap att runt 2030 riskerar en okontrollerbar oåterkallelig kedjereaktion att sättas igång som kan leda till slutet för vår civilisation såsom vi känner till den, menade kritiker var ett utslag av klimatalarmism.

Michael Shellenberger, långvarig miljöförespråkare och klimataktivist samt grundare av miljöorganisationen Environmental Progress, bad i juni 2020 offentligt om ursäkt för att han bidragit till alarmism i klimatfrågan.

Alarmism hos IPCC
En holländsk ekonomiprofessor som ingick i den 70-mannaredaktion som fått uppdraget att skriva sammanfattningen till IPCC:s rapport inför COP 21 hoppade av sitt uppdrag 2014. Han motiverade sitt avhopp med att han upplevde rapportutkasten som alarmistiska. Han menade att IPCC lade för stor vikt vid skrivningar om riskerna till följd av klimatförändringar i förhållande till möjligheter för anpassning till förändringarna. Senast en vetenskapsman hade dragit sig ur ett uppdrag för IPCC på detta vis var 2007, då en amerikansk meteorolog lämnade sitt uppdrag med motiveringen att IPCC överdrev påverkan av klimatförändringar på orkaner över Atlanten.

Referenser

Noter

Klimatförändring
Global uppvärmning


text:
Colorado Time Systems (CTS) é uma empresa americana com sede em Loveland, Colorado, que projeta, fabrica, vende e mantem de sistemas de cronometragem aquática, placares, paineis LED e produtos relacionados.

História
Colorado Time Systems nasceu na divisão Test & Measurement da Hewlett-Packard (HP). A HP queria explorar oportunidades na indústria de cronometragem esportiva e escolheu os esportes aquáticos, pois exigia medições

extremamente precisas. Em 1972, um grupo de engenheiros da HP se desligaram da empresa e fundaram a CTS. Ao longo dos anos, a CTS manteve um compromisso inabalável de fornecer produtos de cronometragem eletrônica de alta qualidade. Em julho de 2011, a Colorado Time Systems foi adquirida pela PlayCore; com sede em Chattanooga, TN. Colorado Time Systems faz parte da divisão "Everactive Brands".

Patrocinadores e Parceiros
Colorado Time Systems é o parceiro oficial de cronometragem do: Polo Aquático dos EUA, Natação Sincronizada dos EUA, Federação Mexicana de Natação, Campeonato Mundial Júnior de Natação da FINA, Associação Americana de Treinadores de Natação e Associação Chinesa de Natação.

Menções Importantes

Maravilhas Modernas - History Channel
Em 23 de dezembro de 2008, a série do History Channel, Maravilhas Modernas, exibiu um episódio intitulado "Measure It!". Este episódio discutiu vários métodos modernos de medição precisa, incluindo a medição do tempo, após as Olimpíadas de Pequim. O segmento, apresentando a Colorado Time Systems, falou sobre a construção de sistemas de cronometragem modernos e a história das Touchpads de natação.

Galeria

Ver também
 Placar eletrônico
 Confederação Brasileira de Desportos Aquáticos

Ligações externas
 Colorado Time Systems Website
 Swiss Timing Website
 Daktronics Aquatics Website
 Seiko Time Systems Website

Empresas dos Estados Unidos


text:
El Serrat Alt és un turó de 787 metres que es troba al municipi de Pinell de Solsonès, a la comarca catalana del Solsonès. Es troba a tocar de la carretera comarcal C-149a, a uns 150 metres de l'Hostal del Geli.

Referències

Muntanyes de Pinell de Solsonès


text:
Carriera
Con il  ha disputato tre edizioni dei Giochi olimpici (Tokyo 1964, Città del Messico 1968, Monaco 1972) e cinque dei Campionati mondiali (1963, 1967, 1970, 1974, 1978).

Collegamenti esterni

Membri del Naismith Memorial Basketball Hall of Fame
Vincitori di medaglia di bronzo olimpica per il Brasile
Membri del FIBA Hall of Fame


text:
Lophochernes hians är en spindeldjursart som först beskrevs av Tord Tamerlan Teodor Thorell 1890.  Lophochernes hians ingår i släktet Lophochernes och familjen tvåögonklokrypare. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Tvåögonklokrypare
hians