text:
Митрополи́т Иоаки́м (, в миру Гео́ргиос Алексо́пулос, ; 8 ноября 1873, Гура, Коринф — 15 марта 1959, Магнисия) — епископ Элладской православной церкви; митрополит Димитриадский (1935—1957).

Биография
Родился 8 ноября 1873 года в Гуре, Коринф, Греция, где получил начальное образование. Получил среднее школьное образование в Эгио и Патрах.

В 1894 году был рукоположён в сан диакона. Окончил Богословский факультет Афинского университета. Также обучался в Московской духовной академии.

В 1904 году архиепископом Артским Геннадием был рукоположён в сан священника. Назначен первым деканом духовной семинарии в Арте. В 1904-1906 годы служил проповедником Артской митрополии. Возведён в сан архимандрита.

В 1906 году Элладская православная церковь послала архимандрита Иоакима в США, где он стал первым настоятелем в молодой греческой православной общины Святой Софии в Вашингтоне, округ Колумбия. Община была основана в 1904 году, но до этого окормлялась приезжими священниками, которые совершали богослужения в арендованных залах. При архимандрите Иоакиме община наконец, был обосновалась на углу 6-й и G улиц, где архимандрит Иоаким прослужил до 1918 года.

С марта 1906 по апрель 1907 года архимандрит Иоаким также служил в качестве временного священника в новой греческой православной Благовещенской общине в Балтиморе, штат Мэриленд, которая выплачивала приходу святой Софии $ 100 каждые шесть месяцев, чтобы архимандрит Иоаким мог поехать в Балтимор на одно воскресенье в месяц чтобы отслужить Божественную литургию и совершить таинства.

В связи с Революцией и гражданской войной в России связь Русской православной церкви с Алеутской и Северо-Американской епархией, объединявшей все православные приходы в Америке, стала затруднённой, кроме того, прекратилась финансовая поддержка зарубежных приходов. В этих условиях нерусские приходы пожелали войти в ведение своих национальных поместных церквей. В 1918 году Священный Синод Элладской православной церкви учредил в Северной Америке Греческую православную церковь в Америке и назначил епископа Родостольского Александра (Димоглу) управлять ею, а архимандрит Иоаким стал протосинкеллом новой епархии.

В 1919 году назначен настоятелем прихода Святого Николая в Питтсбурге, где он служил до 1920 года, и где он помог собрать необходимые средства для общины.

В 1920 году архимандрит Иоаким был освобождён от должности и сменил Иоакима Малахиаса на должности настоятеля Благовещенской церкви в Бостоне, штат Массачусетс. В этот период из-за войны и малоазиатской катастрофы строительство нового храма в Бостоне не состоялось. Архимандрит Иоаким реанимировал этот план, и новая церковь была закончена в 1924 году.

28 июня 1923 года архимандрит Иоаким был хиротонисан во епископа Бостонского с кафедрой в Бостонском Благовещенском соборе, который он и построил. Хиротонию совершили: Архиепископ Американский Александр (Димоглу), митрополит Фиатирский Герман (Стринопулос) и епископ Чикагский Филарет (Иоаннидис).

За годы в управления им Бостонской епархией, епископ Иоаким, помогал создавать и поддерживать новые приходы для греческих иммигрантов. Его служение охватывало не только Новую Англию, но многие части штата Нью-Йорк, и даже в Канаде.

12 августа 1930 года был уволен на покой, отозван в Грецию и 6 ноября того же года назначен митрополитом Фокидским.

5 сентября 1935 году избран митрополитом Димитриадским.

В 1943 году во время оккупации Греции нацистской Германией митрополит Иоаким послал сообщение главному раввину города Волос покинуть город и найти убежище в окрестных горных деревнях. Митрополит Иоаким снабдил их рекомендательными письмами к сельским священникам с просьбами помочь и защитить евреев. Когда нацисты поняли, главный раввин бежал, они потребовали от митрополита передать им список еврейских жителей. Митрополит демонстративно отказался. Благодаря героическим усилиям митрополита Иоакима, из более чем 1000 евреев, живущих в городе Волос в то время, свыше 700 были спасены.

В феврале 1957 года ушёл на покой.

Скончался 15 марта 1959 года в Магнисии.

13 октября 1997 года, государство Израиль посмертно признало митрополита Иоаким (Алексопулоса) «Праведником народов мира». Имя митрополита было внесено в Музей Холокоста в Вашингтоне а также на почётную стену Праведников мемориала Яд ва-Шем в Иерусалиме.

Примечания

Ссылки
 Μητροπολίτης Δημητριάδος ᾿Ιωακείμ (1873—1959) на сайте Димитриадской митрополии
 orthodoxwiki:Joachim (Alexopoulos) of Demetrias

Выпускники богословского института Афинского университета
Выпускники Московской духовной академии
Митрополиты Элладской православной церкви
Праведники народов мира в Греции
Димитриадская митрополия


text:
Дара Секулић (Кордунски Љесковац, 29. септембар 1930 — Сарајево, 12. април 2021) била је српска пјесникиња.

Биографија
Рођена је 1930. године у Кордунском Љесковцу на Кордуну. Године 1942, када је имала дванаест година, усташе су јој спалиле родну кућу. Након погибије њених родитеља, одрастала је по различитим дјечјим домовима и интернатима.

Гимназију је започела у Рујевцу на Банији, а наставила у Италији, Сплиту, Карловцу, Загребу и Сиску. У Сарајево је доселила 1953. године, и завршила Вишу школу за социјалне раднике. У Сарајеву је живјела до 1992. године, када са четворо унучади одлази у избјеглиштво у Српско Сарајево, данас Источно Сарајево. Члан је Српског интелектуалног форума Источно Сарајево. Њене пјесме су заступљене у многим антологијама српске поезије, а преведене су и на друге језике.

Занимљивости
Форум Театар Источно Сарајево и Завод за уџбенике и наставна средства Републике Српске из Источног Сарајева су 2005. године направили документарни филм о животу Даре Секулић. Филм је режирао Витомир Митрић, а сценарио за филм је писала Дара Секулић.

Награде
Дара Секулић је добитник више пјесничких награда:
 Први добитник награде Саво Мркаљ,
 Награда Златна струна за 1972.
 Змајева награда за 1997.
 Награда "Печат вароши сремскокарловачке", за књигу песама Реч се игра, 2002.
 Награда Српског просвјетног друштва "Просвјета"
 Награда Књижевни сусрети на Козари 2010.
 Награда Кочићево перо за 2009.

Дела
 Го паук, издавач: Бесједа, Бања Лука
 Одсањани дом,
 Грлом у јагоде,
 Горак конак,
 Блиско било,
 Дух пустоши,
 Поезија Даре Секулић: Зборник радова, издавач: Матица српска, Нови Сад, (1998)
 Записи о биљу и нама, издавач: Завод за уџбенике и наставна средства Републике Српске, Источно Сарајево, (2005)
 Облик студи, издавач: Завод за уџбенике и наставна средства Републике Српске, Источно Сарајево, (2005)
 Лицем од земљице,
 Лицем према сунцу, издавач: Завод за уџбенике и наставна средства Републике Српске, Источно Сарајево, (2004)
 Лицем према сину, издавач: Завод за уџбенике и наставна средства Републике Српске, Источно Сарајево, (2005)
 Реч се игра (пјесме за дјецу), издавач: Завод за уџбенике и наставна средства Републике Српске, Источно Сарајево, (2005)
 Лицем према сунцу, издавач: Завод за уџбенике и наставна средства Републике Српске, Источно Сарајево, (2005)
 Изабрана дјела (пет томова), издавач: Завод за уџбенике и наставна средства Републике Српске, Источно Сарајево, (2005)
 Сретна скитница, издавач: Глас Српске, Бањалука, (2008)
 Брат мој Тесла,
 Ни велики ни мали,
 Камени кашаљ, (2008)

Референце

Спољашње везе

 Влада Републике Српске: Министар Касиповић на свечаности уручења "Кочићевог пера" Дари Секулић 24.4.2009.
 Радио телевизија Републике Српске: Дари Секулић уручено "Кочићево перо" 25.04.2009.
 Радио телевизија Републике Српске: "Кочићево перо" Дари Секулић 15.04.2009.
 Радио телевизија Републике Српске: ИСТОЧНО САРАЈЕВО-ДРУЖЕЊЕ НАЈМЛАЂИХ СА ДАРОМ СЕКУЛИЋ 8.10.2010.
 Глас Српске: Дара Секулић: Врело пјесничког језика 08.09.2010.
 Глас Српске: Дара Секулић — Пустања Сњежане Рончевић 10.12.2009.
 Српски интелектуални форум Источно Сарајево
 Матична библиотека Источно Сарајево
 Завод за уџбенике и наставна средства Републике Српске: Књиге у издању Завода
 Dara Sekulić: Vlasotince — mali zavičaj
 Омаж песникињи Дари Секулић ("Политика", 31. јануар 2022)

Рођени 1930.
Умрли 2021.
Слуњани
Сарајлије
Срби у Хрватској
Срби у Сарајеву
Српске песникиње
Жене у књижевности
Добитници Змајеве награде
Култура Републике Српске

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Sepedomerus is een vliegengeslacht uit de familie van de slakkendoders (Sciomyzidae).

Soorten
S. macropus (Walker, 1849)

Slakkendoders


text:
Baby boomeri (također poznati kao boomeri) su demografska kohorta koja prati Silent Generation i prethodnu generaciju X. Generacija Baby Boom najčešće se definira kao osobe koje su rođene između 1946. i 1964.

Baby boomeri povezani su s odbacivanjem ili redefiniranjem tradicionalnih vrijednosti. Mnogi komentatori, međutim, osporavaju opseg tog odbacivanja, ističući široko rasprostranjen kontinuitet vrijednosti između bumera i njihovih roditelja. U Zapadnoj Europi i Sjevernoj Americi boomeri su u velikoj mjeri povezani s privilegijama jer su mnogi odrasli u razdoblju povećanog bogatstva, dijelom zbog rasprostranjenih poslijeratnih vladinih subvencija za stanovanje i obrazovanje. Kao grupa, baby boomeri bili su bogatiji, aktivniji i fizički sposobniji od bilo koje prethodne generacije i bili su prvi koji su istinski očekivali da će se svijet s vremenom poboljšati. Oni su također generacija koja je dostigla najvišu razinu prihoda na radnom mjestu i stoga bi mogla uživati u blagodatima bogate hrane, odjeće, programa za umirovljenje, pa čak i proizvoda " srednje krize ". Ipak, ova generacija je također često kritizirana zbog porasta konzumerizma koju su kasnije smatrali pretjeranim.

Boomeri su sebe smatrali posebnom generacijom, vrlo različitom od prethodnih i narednih generacija. Šezdesetih i sedamdesetih godina prošlog stoljeća, kad je relativno veliki broj mladih ljudi ušao u svoje kasne tinejdžerske godine, najstariji je 1964. godine napunio 18 godina. Ta je genracija, i oni oko njih, stvorila vrlo specifičnu retoriku oko svoje kohorte i promjene do kojih je došlo zbog njihove brojnosti. Ova retorika imala je važan utjecaj na samoprepoznavanje booma, kao i na njihovu tendenciju definiranja svijeta u smislu generacija, što je bila relativno nova pojava. Baby boom opisan je različito kao "šok-val"  i kao "svinja u pitonu".

Izvori

20. stoljeće


text:
Научни ратови представљају низ интелектуалних размена између тзв. научних реалиста и постмодернистичких критичара на тему природе научне теорије и интелектуалног упита. Тај догађај се одвијао у Сједињеним Америчким Државама, деведесетих година прошлог века, у академским и осталим медијима. Научни реалисти (попут Нормана Левита, ; Паула Р. Гроса, ; Жан Брикмонта, ; и Алана Сокала, ) су тврдили да је научно сазнање стварно, и оптужили постмодернисте да су негирали научну објективност, научни метод, емпиризам, као и научно сазнање. Постмодернисти су тумачили идеје Томаса Куна о научним парадигмама, где су они сматрали да су научне парадигме, ништа друго него социјална конструкција, чак и филозофи попут Паула Фејерабенда (), је био заговорник идеје да остале форме стицања знања (супротне од реалних) су боље служиле људским личним и духовним потребама.

Научни ратови
Иако многе теорије повезане са постмодернизмом нису имале утицаја у природним наукама, тзв. научни реалисти су сматрали да би оне требало да се користе у природним наукама. Наиме, они су сматрали да је огромна количина академских остварења управо резултат негирања објективности и реализма, и да су били под утицајем највећих постмодернистичких филозофа двадесетог века (попут Жак Дерида, ; Жила Делеза, ), чије радове сматрају бесмисленим и непоузданим. Конкретно циљају на широк спектар поља истраживања, попут културолошких студија, феминистичких студија, компаративне књижевности, и посебан значај придодају научним и технолошким студијама, које користе такве методе као научне.

Историјска позадина
До средине двадесетог века, филозофија науке је била фокусирана на одрживости научних метода и сазнања, желећи да оправда истину научних теорија и посматрања, покушавајући да открије, на филозофском нивоу, зашто је наука ваљана. Карл Попер (), један од првих противника логичког позитивизма двадесетог века, одбацио је класичну посматрачку форму из научне методике, како би дао предност емпиријској фалсификацији. Он је такође познат и по томе што је био против класичне верификације сазнања, коју је заменио критичким рационализмом. Његове критике научних метода су усвојене од стране неколицине постмодернистичких критичара.

Добар број филозофа двадесетог века су сматрали да су логички модели "чисте" науке непримењиви на било какав облик научне праксе. Тек је публикација Томас Кунове () књиге "Структура научне револуције", 1962. године у потпуности отворила студију о науци новим дисциплинама, сугеришући, да је еволуција науке једним делом социјално одређена, а да притом не управља под простим законима логике које се намећу од стране логичких позитивиста.

Кун је описао да развој научног сазнања није линеарног раста у истини и разумевању, већ да је низ периодичних револуција које су оповргле стари научни ред и заменило га новим, које је назвао парадигмама. Кун придодаје много овог процеса интеракцијама и стратегијама људских учесника у науци, а не сопственим логичким структурама.

Неки су тумачили Кунове идеје као да оне означавају да су научне теорије, у потпуности или парцијално, социјални конструкти, што су многи протумачили као побијање тврђења да наука представља објективну стварност (иако се многи социјални конструктивисти нису слагали са овом тврдњом), и да је стварност имала мању, или потенцијално небитну улогу у формирању научних теорија. Жером Равец () 1971. године објављује "Scientific Knowledge and its Social Problems", књига која описује улогу научног друштва, као социјалног конструкта, коју има приликом прихватања или одбијања објективног научног сазнања.

Постмодернизам
Одређени број различитих филозофских и историјских школа, које су себе груписале заједно у талас постмодернизма, су почели са поновним тумачењем научних остварења прошлости из перспективе практичара, често узимајући у обзир утицај политике и економије у развоју научних теорија сходно научним посматрањима. Уместо да се на рад научника гледа као на позитивистичко посматрање, многи научници у прошлости су бивали испитивани о њиховој сексуалној оријентацији, раси, класи, итд. Неки радикалнији филозофи попут Паула Фејерабенда, сматрали су да су научне теорије саме по себи некохерентне и да су остале форме научног сазнања  (попут оних коришћених у религији) користиле као материјал за духовну потребу практичара са истом једнакошћу као и валидна научна објашњења.

Имре Лакатос () је напредовао у својој теорији смештеној између ове две струје, сачињене од постмодерниста и реалиста. За Лакатоса, научно сазнање је прогресивно, али не напредује стриктно линеарном путањом, при ком се сваки део надовезује на други, већ као приступ у ком се "језгро" теме истраживања успоставља помоћним теоријама које могу саме бити фалсификоване или замењене без ризика да се може било како компромитовати само језгро. Социјални услови и ставови утичу на то колико појединац покушава да пружа отпор фалсификовању ради теме истраживања самог језгра, али тема сама по себи има објективан статус заснован на на његовој релативној објашњавалачкој способности. Пружати отпор фалсификовању само постаје ad-hoc и може шкодити знању када се алтернативна тема са знатно већом објашњавалачком способношћу негира у корист неке која има знатно мању објашњавалачку способност. Наиме, пошто мења теоријско језгро, које може имати широке последице на остала поља истраживања, прихватање нове, измењене методе је такође револуционарно колико и прогресивно. Сходно томе је за Лакатуса значај науке управо у томе да она буде и прогресивна, као и револуционарна, социјално информисана колико и објективно оправдана.

Сам догађај
У књизи  "Higher Superstition: The Academic Left and Its Quarrels With Science" објављен 1994. године, научници Паул Р. Грос и Норман Левит оптужују постмодернисте за такозвани анти-интелектуализам, на основу представљеног одсуства релативизма, и предлажу да постмодернисти знају мало о научним теоријама које критикују и да се баве лошом науком из искључиво политичких разлога. Аутори инсистирају да "научни критичари" погрешно разумеју теоријске приступе које критикују, изражавајући се у карикатурама, уместо навођењем самих чињеница. Сама публикација ове књиге је узрок почетка тзв. научних ратова. Касније је управо та књига инспирисала научну конференцију одржану од стране њујоршке академије наука под називом "Лет од науке и разлога", коју су организовали аутори књиге лично. Махом се дискутовало о томе на који се начин особе, које су ван научног света, односе према науци.

Научни ратови у Социјалном тексту
Социјални текст, објављен 1996. године (од стране Дјук Универзитета, ), сачињен од кратких чланака од стране постмодернистичких академика који се баве областима социјалне науке, у којима је назначена улога друштва и политике у науци. Уредник овог текста је изјавио да је напад на научне студије, ништа више до конзервативне реакције на чињеницу да се финансирање научних истраживања знатно смањило.

Историчарка Дороти Нелкин () окарактеризовала је енергичан одговор научника као "позив на мобилизацију услед пропалог брака науке и државе", иако је то у супротности са нарави научника да избегавају учешће у политичким окршајима и претњама. Након Хладног рата војно финансирање науке је заустављено, из разлога што су агенције као финансијери тражили поузданост. Нелкин указује да су критичари постмодернизма били само "жртвена јагњад", како би скренули пажњу са проблема науке.

Такође је 1996. године, физичар по имену Алан Сокал () је дао свој допринос, у виду чланка, Социјалном тексту, у ком заповеда да је квантна гравитација лингвистички и социјални конструкт и да квантна физика подржава постмодернистичку критику научне објективности. Након дугог одлагања објављивања чланка, услед Сокаловог одбијања да размотри ревизије, чланак бива објављен у издању названом "Научни ратови", као релевантну литературу која иде у корист постмодернистима. Касније је Сокал открио јавности да је то био пародија-чланак, наиме, то је био експеримент, којим је тестирао "интелектуалну строгост академског часописа" који би, његовим речима "објавили чланак слободно посољен глупостима ако би звучао добро и ако би ласкао уредниковим идеолошким опредељењима". Цео догађај је постао познат по имену Сокал aфера и изазвао већу покривеност конфликта од стране јавности и медија.

Наставак конфликта

У првих неколико година након Сокал афере, озбиљност и интензитет дискусије се значајно повећала, већи део се фокусирао на помирење "зараћених" страна постмодерниста и научника. Један од значајних догађаја био је "Наука и њени критичари", конференција одржана 1997. године. Скупила је научнике, као и оне који проучавају науку, међу којима су Сокал и Стеве Фулер () били међу главним говорницима. Конференција је покренула последњи талас широке медијске покривености, али није разрешила ниједан фундаментални проблем социјалне конструкције и објективности у науци. Било је и осталих покушаја да се разреши проблем, али безуспешно су се завршавали сви.

Богданов афера 2002. године  је послужила као "крај књиге" Сокаловој афери, која се десила након рецензија, прихватања и објављивања радова, касније потврђених да су измишљотина. Професор физике Универзитета Корнел () је сматрао да су случајеви различити и да чињеница да неки часописи и научне институције имају низак стандард није релевантан закључак ичега. Касније се часопис оградио од те афере сменом уредника, истичући да "је стандард опао због чињенице да се претходни уредник разболео и умро."

Крај сукоба
Интересовање за научне ратове повремено је расла у задњим деценијама, са већим порастом интересовања у протеклих пар година. Иако се догађаји повремено помињу у тзв. мејнстрим медијима (), али су имали минималан утицај на научни свет и на њене критичаре. Обе стране настављају да одржавају став да једна страна не разуме теорије друге. По речима Бруно Латоура () "научници увек на свим састанцима причају о "грађењу моста између две стране", али када мост крене да се прави са супротне стране, они ужаснуто устукну пред тим, и желе да наметну најчуднију контрадикцију слободи говора још од Сократа (), који је рекао: нека о науци говоре само научници!"

Наиме, у скорије време је један од водећих заговорника идеје критичара теорије је признао да су неке критике знале да буду контра-продуктивне и да су тиме само храниле супротну страну. Пишући о овом догађају, Латоур, се осврнуо на контекст глобалног загревања, написао је "опасни екстремисти користе поприлично сличан аргумент као социјални конструктори како би уништили тешко-освојене доказе које би нам спасле живот. Да ли сам погрешио учешћем у креирању поља названог студије науке? Да ли је довољно да кажемо да ми нисмо стварно мислили оно што смо казали?"

У 2016. години аутор Шон Лоренс Ото у својој књизи "Рат науке, ко води, зашто је битно, и шта ми можемо учинити поводом тога", је назначио да ће победник у научном рату " зацртати будућност моћи, демократије као и слободе саме".

Извори
 Ashman, Keith M. and Barringer, Philip S. (ed.) (2001). After the science wars, Routledge, London, UK.
 Gross, Paul R. and Levitt, Norman (1994). Higher Superstition: The Academic Left and Its Quarrels With Science, Johns Hopkins University Press, Baltimore, USA.
 Sokal, Alan D. (1996). Transgressing the Boundaries: Towards a Transformative Hermeneutics of Quantum Gravity, Social Text 46/47, 217–252.
 Callon, Michel (1999). Whose Impostures? Physicists at War with the Third Person, Social Studies of Science 29(2), 261–86.
 Parsons, Keith (ed.) (2003). The Science Wars: Debating Scientific Knowledge and Technology, Prometheus Books, Amherst, NY USA.
 Labinger, Jay A. and Collins, Harry (eds.) (2001). The One Culture?: A Conversation About Science, University of Chicago Press, Chicago.
 Brown, James R. (2001). Who Rules in Science? An Opinionated Guide to the Wars, Harvard University Press, Cambridge, MA USA.

Види још
 Богданов афера
 Критичка теорија
 Culture war
 Природа наспрам неговања
 Наука за људе
 Наукизам
 Социјална конструкција
 Афера Сокал

Референце

Историја науке
Критичка теорија
Научне контроверзе


text:
Platylabus subpinguis är en stekelart som först beskrevs av Cameron 1885.  Platylabus subpinguis ingår i släktet Platylabus och familjen brokparasitsteklar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Brokparasitsteklar
subpinguis


text:
KLXP (89.7 FM, "K-Love") is a non-commercial radio station that is licensed to Randsburg, California and serves Ridgecrest, California City, and the Antelope Valley. The station is owned by Educational Media Foundation and broadcasts the Christian adult contemporary format of its nationally syndicated K-Love network. KLXP is simulcast on translator station K236AW (95.1 FM) in Lancaster, California.

History
The station first signed on February 3, 1991 as KGBM. Originally owned by Palmdale-based Grace Broadcasting, it aired a Christian music and talk format.

In 2002, Grace Broadcasting sold KGBM to Educational Media Foundation (EMF) for an undisclosed amount. EMF then flipped the station to its Air1 network, which at the time broadcast a Christian rock format.

On July 8, 2016, the station changed its call sign to KLXP and began airing K-Love, EMF's Christian adult contemporary music network.

References

External links

LXP
K-Love radio stations
Radio stations established in 1991
1991 establishments in California
Educational Media Foundation radio stations


text:
The Evangelical Lutheran Church in Zambia is an Evangelical Lutheran church in Zambia. It has a membership of 5,600 in 30 congregations and has been a member of the Lutheran World Federation since 2002. It is also affiliated with its regional expression, the Lutheran Communion in Southern Africa, and with the Christian Council of Zambia. The church's head is Rev. Alfred Chana, senior pastor.

The church was established in 1983 and registered as the Evangelical Lutheran Church in Zambia in 1986.

References

Lutheranism in Africa
Churches in Zambia
Christian organizations established in 1983
1983 establishments in Zambia
Lutheran World Federation members


text:
The House of the weeping nymphs is located near the city garden at 49 Semenichina Street in Mariupol.

History

The house marks the family tragedy of the city architect Victor Nilsen who designed and built the house for his family and in memory of his beloved daughter. He dedicated this building to his daughter, who died of typhoid fever.

Architecture
The architecture of the house is influenced by the Vienna Secession and Art Nouveau. The house has a high roof, splendid stucco work and patterned cornices. A  tower dominates one corner and has a face of a nymph. The nymph's face is similar to the face of Nielsen's daughter, who died of typhus. When it rains, drops flow down the face like tears. It seems that the nymph is crying about Nielsen's family tragedy.

References

Mariupol


text:
Переможненська сільська рада  — колишній орган місцевого самоврядування у Городоцькому районі Львівської області з центром у с. Переможне.

Населені пункти
Сільраді були підпорядковані населені пункти:
 с. Переможне

Склад ради
 Сільський голова: Гладиш Оксана Миколаївна
 Секретар сільської ради: Бубняк Леся Олексіївна
 Загальний склад ради: 16 депутатів

Керівний склад ради

Примітка: таблиця складена за даними джерела

Депутати
Результати місцевих виборів 2010 року за даними ЦВК

Джерела
 Облікова картка Переможненської сільської ради на сайті Верховної Ради України

Примітки

Адміністративний устрій Городоцького району (Львівська область)
Сільські ради Городоцького району (Львівська область)


text:
William Robert Tuttle (July 4, 1929 – July 27, 1998) was an American professional baseball player. Primarily a center fielder, he appeared in 1,270 games played in Major League Baseball over 11 seasons for the Detroit Tigers (1952; –1957), Kansas City Athletics (1958–1961) and Minnesota Twins (1961–1963). Tuttle also played 85 games as a third baseman during 1961 for the Twins; they were the only MLB games he ever played at the "hot corner." He threw and batted right-handed, stood  tall and weighed .

Baseball career
Tuttle was born and grew up in Cramer, a small farming community located south of  Elmwood, Illinois, and three miles southeast of Farmington, where his parents operated a general store. After attending Bradley University in Peoria, Illinois, he played in his first major league game on September 10, 1952.

In his 11-year career, Tuttle had a .259 batting average, with 149 doubles, 47 triples, 67 home runs and 443 RBIs. He had 1,105 career hits. His best offensive seasons came in  and . In the former year, he reached career highs in runs scored (102), home runs (14) and runs batted in (78). In the latter season, Tuttle batted .300 for the only time in his MLB tenure, collecting 139 hits in 126 games. Throughout his career, he was considered one of the most reliable defensive players in the game, leading all American League outfielders in putouts in 1955 and 1960 and assists in 1959 and 1960. He also led center fielders in assists in 1955,  and 1958.

Tuttle wore the number 13 because he thought it brought him good luck. He was also superstitious about his glove, always having a teammate hold it for him while his team was batting during an inning. He would have the same teammate hold it until he had a bad game; then, he would give a different teammate the job.

Advocacy
On practically every baseball card issued for Tuttle, a large bulge of chewing tobacco is evident in his cheek. Tuttle died in Anoka, Minnesota, at the age of 69, and oral cancer was in all likelihood the cause of his death. Tuttle was diagnosed with oral cancer five years before his death, and used the last half-decade of his life to raise awareness as an active volunteer for the National Spit Tobacco Education Program (NSTEP). of Oral Health America.

During the last years of his life, Tuttle was facially disfigured due to extensive surgery for oral cancer. He traveled widely as a public speaker, warning major league players of the dangers of chewing tobacco.  "It's going to be pretty hard to tell someone making $4 million a year not to chew", he admitted. "So what we're trying to do is get it off TV."

After being diagnosed with oral cancer, he was interviewed for a Reader's Digest article entitled "My War With A Smoke Free Killer" in which he detailed how he was introduced to chewing tobacco by a teammate while sidelined with an injury and subsequently became addicted.  The article showed pictures of a disfigured Tuttle after his many facial surgeries.

References

External links

Baseball Almanac
Baseball Library

1929 births
1998 deaths
Baseball players from Illinois
Bradley Braves baseball players
Buffalo Bisons (minor league) players
Deaths from cancer in Minnesota
Davenport Tigers players
Detroit Tigers players
Kansas City Athletics players
Major League Baseball center fielders
Major League Baseball third basemen
Minnesota Twins players
People from Anoka, Minnesota
People from Elmwood, Illinois
People from Farmington, Illinois
Seattle Rainiers players
Syracuse Chiefs players
Williamsport Tigers players


text:
Giric /Nagy György/ (832 k. – 889 után) piktek és a skótok királya volt (uralkodott: 878–889). Erről az időszakról ellentmondásosak a források. Giric együtt uralkodhatott Eochaid királlyal. Van olyan forrás, amely szerint Eochaid gyámja volt. Lehetséges, hogy a 885. június 16-i napfogyatkozást követően vesztette el hatalmát.

A 12. században már legendák övezik: őt tartják a skót egyház felszabadítójának a pikt elnyomás alól, és úgy tartják, meghódította Írországot és Angliát is. Ezeknek a legendáknak köszönhető, hogy később Nagy György (Gregory the Great) néven is emlegetik. Ezek a történetek jelennek meg Andrew of Wyntoun Orygynale Cronykil of Scotland ("Skócia eredeti krónikája") című művében. Ebben a verzióban Giric, vagy Grig másik neve "Makdougall", és Dúngal fia. Giric és Eochaid a Duan Albanach című 15. századi verses királylistából (másokkal együtt) kimaradtak.

A.A.M Duncan szerint Giric és Eochaid együttes uralkodása hamisítás, és valójában csak Giric volt király a piktek trónján, amelyre Cináed mac Ailpín (I. Kenneth) lányának fiaként tarthatott igényt. Szerinte az a krónikarészlet, amely szerint Eochaid gyámja volt, a másoló félreolvasásának eredménye, és nem alumpnus (gyám) volt, hanem auunculus (nagybácsi). Alfred P. Smyth szerint Giric I. Kenneth unokaöccse volt, a testvérének, Domnallnak (I. Donald) a fia.

A németországi Schottenklösterben a késő középkorban, illetve a korai újkorban írt "Dunkeld litánia" egy elemzésében Thomas Owen Clancy arra jutott, hogy a szöveg autentikus eredetije egy 9. századi litánia, amelyben a királyt Girichnek nevezik. Ha ez igaz, akkor azt bizonyítja, hogy Giric tényleg király volt.

Források (angolul)
 Dauvit Broun, "Giric, King of Picts" in John Cannon (ed.) The Oxford Companion to British History. Oxford University Press, Oxford, 1997.
 Thomas Owen Clancy, "Scottish Saints and National Identities in the Early Middle Ages" in Alan Thacker & Richard Sharpe (eds), Local Saints and Local Churches in the Early Medieval West. Oxford University Press, Oxford, 2002.
 A.A.M Duncan, The Kingship of the Scots 842–1292: Succession and Independence. Edinburgh University Press, Edinburgh, 2002.
 Alfred P. Smyth, Warlords and Holy Men: Scotland AD 80–1000. E.J. Arnold, London, 1984 (reprinted Edinburgh UP).
 Ann Williams, Alfred P. Smyth & D.P. Kirby, A Biographical Dictionary of Dark-Age Britain. Seaby, London, 1991.

Külső hivatkozások
 Alba királyainak krónikája (The Chronicle of the Kings of Alba)

Skócia uralkodói
A 850-es években született személyek
A 890-es években elhunyt személyek


text:
Vive e lavora dividendosi tra Bologna e Roma.

Biografia
Laureato in Scienze dell'Architettura e in Progettazione Urbana alla Università di Roma Tre e al Dams di Bologna, è diplomato all'Accademia Antoniana d'Arte Drammatica di Bologna nel 1988. Giornalista professionista dal 1992, consegue una specializzazione in videogiornalismo con Milena Gabanelli in un progetto del Fse. Ha insegnato cinema e videoarte presso l'Accademia di Belle Arti dell'Aquila, il Dams di Bologna e l'Accademia di Belle Arti di Roma e l'Accademia di Belle Arti di Urbino.

Come attore debutta nel gennaio 1989 nella performance Piccola Orgia, ispirata a Orgia di Pier Paolo Pasolini, con la regia di Mauro Bertocchi, al centro La Morara di Bologna. È questa l'unica apparizione come attore.
Nel maggio 1989 dà vita a Bologna al festival Loro del Reno, che avrà una seconda edizione nel 1990, e poi sarà ripreso dal 2006 al 2009 da Teatri di vita.

Nel 1989 costituisce con l'attrice tedesca Iris Faigle la compagnia teatrale :riflessi (che va letto "due punti riflessi"), il cui nome è ispirato al primo romanzo di Aldo Palazzeschi. Nel biennio 1991/92 la compagnia viene invitata in residenza creativa al Santarcangelo dei Teatri - Festival dal direttore Antonio Attisani.

Nel gennaio 1993 Adriatico fonda a Bologna un nuovo spazio aperto alla scena contemporanea del teatro, della danza e della musica: Teatri di vita. Successivamente porta in scena una "trilogia della clonazione", il cui primo spettacolo Ferita. Sguardo su una gente dedicato ad Adolf Hitler è anche l'ultimo che vede in scena Iris Faigle.
Mentre nel 1997 Teatri di Vita apre lo sguardo alla scena internazionale, nel 1998 Adriatico crea l'ultimo spettacolo con la sigla: riflessi (dopo di allora la produzione si chiamerà Teatri di vita): Lotta d'angeli, con la drammaturgia di Milena Magnani, in coproduzione con il teatro francese La Fonderie di Le Mans e il centro tedesco Podewil di Berlino, con cui affronta per la prima volta un tour internazionale. L'anno successivo, mentre Teatri di vita trasloca in una sede più ampia diventando uno dei maggiori teatri di Bologna, Adriatico porta in scena Madame de Sade di Yukio Mishima. In questa occasione affronta per la prima volta il linguaggio cinematografico. Infatti, nel 2000 realizza (insieme con Anna Rispoli) il suo primo cortometraggio Anarchie, tratto da una scena di Madame de Sade. Il cortometraggio, un complesso piano sequenza di 11 minuti, partecipa a numerosi festival italiani.

Nel 2002 il terzo cortometraggio Pugni è presentato alla Mostra del Cinema di Venezia, e in seguito in numerosi altri festival italiani e stranieri, dove si aggiudica diversi premi. Segue il primo lungometraggio Il vento, di sera, prodotto da Teatri di vita, sceneggiato con Stefano Casi, e interpretato da Corso Salani e Francesca Mazza, con la partecipazione tra gli altri di Alessandro Fullin, Ivano Marescotti e Giovanni Lindo Ferretti. Il film debutta in prima mondiale nel 2004 al 54º Festival del Cinema di Berlino, riscuotendo grande attenzione, tra l'altro con una lunga recensione su Variety che definisce questo film "segno potente di un cinema italiano rinvigorito". Nel 2007 esce il secondo lungometraggio All'amore assente, sceneggiato con Stefano Casi e Marco Mancassola, con la partecipazione di Massimo Poggio, Francesca D'Aloja, Milena Vukotic e Tonino Valerii, presentato al London International Film Festival, premio speciale della giuria al festival Annecy Cinéma Italien.

Nel 2009 affronta l'opera di Samuel Beckett in una tetralogia dal titolo Non io nei giorni felici.

Nel 2010 esce il film Più o meno - Il sesso confuso: racconti di mondi nell'era AIDS realizzato in collaborazione con Giulio Maria Corbelli. Il lungometraggio è un film documentario nel quale vengono raccontate dai diretti protagonisti le proprie storie personali legate all'AIDS. Il documentario successivo, Torri, checche e tortellini, è dedicato alla nascita del Cassero, il primo centro lgbt italiano ospitato in uno spazio pubblico, a Bologna.

Nel 2016 è ideatore e regista dell'evento teatrale Bologna, 900 e duemila per le celebrazioni dei 900 anni del Comune di Bologna, su testi di tre scrittrici (Milena Magnani, Grazia Verasani e Simona Vinci) e allestito in tre spazi monumentali del centro storico. Nel 2018 inizia le riprese del film Gli anni amari sulla vita di Mario Mieli, con Nicola Di Benedetto, Sandra Ceccarelli e Antonio Catania, che viene presentato in anteprima nella serata di pre-apertura della Festa del Cinema di Roma. Le riprese sono accompagnate dalle polemiche per la personalità di Mieli che arrivano a coinvolgere il Sottosegretario del Ministero per i Beni e le Attività Culturali.

Nel 2020 ha ricevuto il "Basilicata Cinema Movie Award" per il suo impegno sui diritti civili.

Teatro
Le ceneri di Beckett ("Dondolo" di Samuel Beckett), Centro La Morara di Bologna (1989)
Prova d'orgia, da Pier Paolo Pasolini, Circolo Ketty Dò di Bologna (1990)
Le religioni del mio tempo - Un affetto e la vita, di Andrea Adriatico, Cassero di Porta Saragozza di Bologna (1990)
Le religioni del mio tempo - I silenzi e la vita, di Andrea Adriatico, Centro La Morara di Bologna (1991)
Il giudizio di un'anima - Storia illusa di Italia e paese, di Andrea Adriatico, Festival TeatrOrizzonti di Urbino (1991)
L'ultima notte - Un pezzo dedicato a Bernard-Marie Koltès, ("La notte poco prima della foresta" di Bernard-Marie Koltès), Sala Polivalente di Santarcangelo di Romagna (1991)
Fuga - Un pezzo dedicato a Bernard-Marie Koltès, di Stefano Casi (da "Fuga a cavallo lontano nella città" di Bernard-Marie Koltès), Sala Polivalente di Santarcangelo di Romagna (1992)
OPLÀ, noi viviamo! - Fratelli di massa pensando a Ernst Toller, di Andrea Adriatico, Festival Santarcangelo dei Teatri di Santarcangelo di Romagna (1992)
Donne. guerra. commedia, di Thomas Brasch, Teatro Novelli di Rimini (1993)
La voce umana, da Jean Cocteau, Festival Santarcangelo dei Teatri di Santarcangelo di Romagna (1993)
Là, dove ci si vede da lontano, da Bernard-Marie Koltès, Festival Orizzonti di Urbino (1994)
Ferita. Sguardo su una gente dedicato ad Adolf Hitler, di Andrea Adriatico, Arena del Sole di Bologna (1995)
Solo. Il fondamento degli incurabili, di Andrea Adriatico, Ex Chiesa di San Mattia di Bologna (1996)
Salvo, o della santa voglia, di Andrea Adriatico (da "La casa di Bernarda Alba" di Federico García Lorca), Teatri di Vita di Bologna (1997)
Lotta d'angeli. Messaggi da un uomo in fuga, di Milena Magnani, La Fonderie di Le Mans (1998)
Madame de Sade, di Yukio Mishima, Teatri di Vita di Bologna (1999)
Autosufficiente, di Andrea Adriatico, Accampamento d'Arte di Ozzano dell'Emilia (1999)
L'auto delle spose, di Andrea Adriatico, Teatri di Vita di Bologna (2000)
6., di Andrea Adriatico (comprende "Le quattro gemelle" di Copi), Teatri di Vita di Bologna (2001)
L'auto delle fughe, di Andrea Adriatico, Teatri di Vita di Bologna (2002)
L'auto dei comizi, di Andrea Adriatico e Alessandro Fullin, Teatri di Vita di Bologna (2003)
Orgia, di Pier Paolo Pasolini, Teatri di Vita di Bologna (2004)
Il frigo, di Copi, Teatri di Vita di Bologna (2005)
Le quattro gemelle, di Copi, Teatri di Vita di Bologna (2006)
Il ritorno al deserto, di Bernard-Marie Koltès, Teatri di Vita di Bologna (2007)
Le serve di Goldoni, di Alessandro Fullin, Biennale di Venezia (2007)
Le cognate, di Michel Tremblay, Teatri di Vita di Bologna (2008)
Non io, di Samuel Beckett, Teatri di Vita di Bologna (2009)
Giorni felici, di Samuel Beckett, Teatri di Vita di Bologna (2009)
Dondolo, di Samuel Beckett, Teatri di Vita di Bologna (2009)
Senzaparole, di Andrea Adriatico, Teatri di Vita di Bologna (2009)
The Sunset Limited (l'espresso del tramonto), di Cormac McCarthy, Arena del Sole di Bologna (2010)
Biglietti da camere separate, da Pier Vittorio Tondelli, Mambo - Galleria d'Arte Moderna di Bologna (2011)
L'omosessuale o la difficoltà di esprimersi, di Copi, Teatri di Vita di Bologna (2012)
Quai ouest, di Bernard-Marie Koltès, Festival VIE, Finale Emilia (2013)
Delirio di una TRANS populista. Un pezzo dedicato a Elfriede Jelinek, Festival Cuore di Brasile, Bologna (2014)
 Jackie e le altre. Un altro pezzo dedicato a Elfriede Jelinek, Festival Orizzonti, Chiusi (2014)
 Un pezzo per SPORT. Un'altra visione su Elfriede Jelinek, Festival VIE, Arena del Sole, Bologna (2014)
 Is,Is Oil, da Petrolio di Pier Paolo Pasolini, Teatri di Vita, Bologna (2015)
 Porta della Rocca Ostile, di Simona Vinci (progetto Bologna, 900 e duemila), Scalinata del Pincio, Bologna (2016)
 Bo Bohème, di Grazia Verasani (progetto Bologna, 900 e duemila), Giardino del Guasto, Bologna (2016)
 Per amor del cielo, di Milena Magnani (progetto Bologna, 900 e duemila), Torre degli Asinelli, Bologna (2016)
 A porte chiuse, dentro l'anima che cuoce, Festival VIE, Teatri di Vita di Bologna (2016)
 Chiedi chi era Francesco, di Grazia Verasani, Teatri di Vita di Bologna (2017)
La maschia, di Claire Dowie, Teatri di Vita di Bologna (2018)
Il mio amico Hitler, di Yukio Mishima, Teatri di Vita, Festival Cuore di Tokyo (2019)
evǝ, di Jo Clifford, Teatro Kismet di Bari (2021)
XYZ. Dialoghi leggeri tra inutili generazioni, di Andrea Adriatico, Teatri di Vita di Bologna (2022)

Filmografia

Autore e Regista
Anarchie - quel che resta di liberté, égalité, fraternité (insieme a Anna Rispoli), (2000)
L'auto del silenzio (2002)
Pugni e su di me si chiude un cielo, cortometraggio (2002)
Il vento, di sera (2004)
All'amore assente (Andres and Me) (2007)
Più o meno - Il sesso confuso: racconti di mondi nell'era AIDS, documentario (insieme a Giulio Maria Corbelli), (2010)
Torri, checche e tortellini, documentario (2015)
Gli anni amari (2019)

Note

Bibliografia
Stefano Casi, Andrea Adriatico: riflessi teatri di vita (Editrice Zona, Collana Pedane mobili, Rapallo, Genova, 2001)
Andrea Adriatico, Derek Jarman, in Diva Mon Amour. Racconti, a cura di Gaspare Baglio, ed. Azimut (2010)
Non io nei giorni felici. Beckett, Adriatico e il teatro del desiderio, a cura di Stefano Casi (Edizioni Titivillus, Corazzano, Pisa, 2010)

Collegamenti esterni

 Sito di Teatri di Vita:
 Sito di Cinemare:

Professori dell'accademia di belle arti dell'Aquila
Registi cinematografici italiani
Adriatico
Adriatico


text:
Az 1983-as wimbledoni teniszbajnokság női döntőjét két amerikai játszotta, a győztes Martina Navratilova lett Andrea Jaeger előtt.

Kiemeltek

<ol start="1">
  Martina Navratilova (Bajnok)
  Chris Evert-Lloyd (Harmadik kör)
  Andrea Jaeger (Döntős)
  Tracy Austin ''(Visszalépett)
  Pam Shriver (Második kör)
  Bettina Bunge (első kör)
  Wendy Turnbull (Negyedik kör)
  Hana Mandlíková (Negyedik kör)

  Sylvia Hanika (Harmadik kör)
  Billie Jean King (Elődöntős)
  Barbara Potter (Negyeddöntős)
  Virginia Ruzici (Negyedik kör)
  Jo Durie (Harmadik kör)
  Temesvári Andrea (Harmadik kör)
  Kathy Rinaldi (Negyedik kör)
  Claudia Kohde-Kilsch (Negyedik kör)

Főtábla

 Q = Kvalifikációból felkerült
 WC = Szabadkártyás
 LL = Szerencsés vesztes
 r = feladta
 w/o = visszalépett

Döntők

További információk
 Eredmények a ITFtennis.com honlapon

1983 a teniszben


text:
Future Past may refer to:

 Future Past (Duncan James album), released in 2006
 Future Past (Duran Duran album), released in 2021
 Future Past (film), a 1987 Australian science fiction film


text:
Atocha(), anciennement Atocha-Renfe (de 1988 à 2022), est une station de la ligne 1 du métro de Madrid. Elle est située sous l'avenue de la Ville de Barcelone, en limite, des quartiers de Jerónimos et Atocha et des Districts Retiro et Arganzuela, à Madrid en Espagne.

Elle est intégrée dans le centre d'échanges intermodal de la gare d'Atocha.

Situation sur le réseau

Établie en souterrain, Atocha  est une station de passage de la ligne 1 du métro de Madrid. Elle est située entre la station Estación del Arte, en direction du terminus Pinar de Chamartín, et la station Menéndez Pelayo, en direction du terminus Valdecarros.

Elle dispose des deux voies de la ligne encadrées par deux quais latéraux. et est en correspondance directe, par des couloirs souterrains avec la gare ferroviaire d'Atocha.

Histoire
La station, alors dénommée Atocha Renfe est mise en service le  sur la ligne existante pour permettre un accès direct à la gare ferroviaire de la Renfe desservie jusqu'à présent par la station Atocha (renommée en 2018 Estación del Arte).

Le  l'exploitant annonce un prochain changement de nom en Atocha-Constitución del 78. Mais le , la station est renommée officiellement simplement Atocha, notamment du fait que le terme Renfe n'est plus adapté dans le cadre de la , ce qui implique que d'autres opérateurs que Renfe Operadora peuvent fournir un service ferroviaire.

Services aux voyageurs

Accès et accueil
La station possède quatre accès équipés d'escaliers et d'escaliers mécaniques et un accès direct par ascenseurs depuis l'extérieur qui permet l'accessibilité de la station aux personnes à la mobilité réduite. Située en zone A, elle est ouverte de 6h00 à 1h30.

Desserte
Atocha est desservie par les rames de la ligne 1 du métro de Madrid.

Intermodalité
Elle est en correspondance directe par des couloirs souterrains les deux terminaux Atocha-Cercanías et Puerta de Atocha de la gare de Madrid-Atocha. Ils sont desservis par des trains : grandes lignes, moyennes distances et banlieue (Cercanias).

À proximité, des arrêts de bus urbains EMT sont desservis par les lignes : diurnes : 1, 10, 14, 19, 24, 26, 32, 37, 47, 54, 57, 55, 59, 85, 86, 102, 247, E1, Exprés Aeropuerto, 001, C1 et C2 ; nocturnes : N9, N10, N11, N13, et N25.

À proximité
 Jardin botanique royal de Madrid

 Musée national centre d'art Reina Sofía

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Madrid
 Ligne 1 du métro de Madrid
 Gare de Madrid-Atocha

Liens externes
 .
 .
 .

Station de la ligne 1 du métro de Madrid
Station de métro mise en service en 1988


text:
Т-126 (СП) ( Т-126 , Об'єкт 126 , Проект 126 , СП-126 , СП - Супроводжуючий Піхоту ) - дослідний радянський легкий танк супроводу піхоти, розроблений в 1940 р. на базі танків Т-126-1 , Т-126 126-2 та Об'єкт 211. Було збудовано один дослідний прототип, який сьогодні зберігається в Бронетанковому музеї в Кубинці.

Історія створення
У 1938 році на базі танка Т-26 з метою його заміни було розроблено Т-26М , проте після його випробувань було вирішено посилити його ходові характеристики та збільшити потужність силової установки, внаслідок чого у 1939 році була розроблена його глибока модифікація Т-26-5 також відома як Проект 126-1 (Т-126-1). Саме до цього проекту вперше була застосована абревіатура СП (який супроводжує піхоту). Паралельно з ним розроблялися танки Т-126-2 (Проект 126-2) та Об'єкт 211. 24 березня 1940-го року було розглянуто всі три проекти, проте жоден з них схвалення з боку військових не отримав: Проект 126-1 не схвалили через неготовність двигуна Д-744, а Проект 126-2 та Об'єкт 211 — через через невдале розташування двигуна та бойового відділення.

Після довгих переговорів від танка Т-126-1 відмовилися зовсім, а Т-126-2 та Об'єкт 211 після деяких переробок було прийнято побудувати в одному і двох досвідчених екземплярах відповідно, проте через різні проблеми від будівництва прототипів відмовилися, а згодом на На основі цих машин було розроблено загальний проект, який одержав позначення Т-126.

Було побудовано один досвідчений зразок машини, який у період з 31 серпня по 9 вересня і з 19 по 29 вересня проходив заводські випробування, внаслідок яких, через безліч дрібних дефектів, зумовлених складністю конструкції, їх не пройшов. Тоді було вирішено розробити полегшену модифікацію танка, що одержала позначення Т-127 , але цей проект залишився на папері. Після вивчення захопленого восени 1940 німецького середнього танка Pz.Kpfw. III , військове командування повернулося до ідеї розробки легкого танка підтримки піхоти та почало працювати над покращенням Т-126 (СП). Ці роботи, згодом, призвели до створення танка Т-50.

Конструкція
Т-126 мав зварний корпус із товщиною бронелистів від 55 мм (на лобі) до 30 мм (у кормі). Екіпаж танка складався з чотирьох осіб: навідника, командира (заряджає), механіка-водія та стрілка-радиста. Башта Т-126 була зварною, шестигранною, з «обтічною» лобовою частиною. У даху був виготовлений великий прямокутний люк для посадки екіпажу, також ще один круглий люк був у задній стіні, який призначався для демонтажу гармати. У передніх лобових листах були бійниці для стрілянини з особистої зброї. По периметру башти було встановлено три прилади спостереження та командирська панорама у кришці люка. На машину встановлювався дизельний двигун В-3 потужністю 300 л. с., який міг розганяти машину за її масі в 17 т до 35 км/год. Озброювався танк 45-мм гарматою 20К обр. 19321938 рр. і спареним з нею кулеметом ДП . Ліворуч у лобовому аркуші корпусу в кульовій установці монтувався 7,62-мм кулемет ДС-39 , який обслуговувався радистом. Підвіска Т-126 була торсіонною, ходова частина складалася з шести опорних котків, трьох підтримуючих роликів, переднього напрямного та заднього ведучого колеса на кожен борт.

Джерела
https://wikiwarriors.org/wiki/%D0%9B%D1%91%D0%B3%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D1%82%D0%B0%D0%BD%D0%BA_%D0%A2-126_(%D0%A1%D0%9F)
Танки СРСР
Дослідні танки і прототипи
Легкі танки


text:
Alexander Noble Hall (né le  à Peterhead en Écosse et mort le  à Toronto) est un joueur de football (soccer) canadien.

Champion olympique avec le Canada lors des JO 1904 de Saint-Louis (Missouri), il est également le meilleur buteur de la compétition (à égalité avec le joueur Tom Taylor).

Biographie

Liens externes

Naissance à Peterhead
Naissance en décembre 1880
Décès en septembre 1943
Joueur de soccer international canadien
Footballeur aux Jeux olympiques de 1904
Champion olympique canadien
Champion olympique de football
Décès à Toronto
Décès à 62 ans


text:
Dans la mythologie grecque, Agrios peut désigner :
 Agrios fils de Gaïa, le Géant vaincu avec son frère Thoas lors de la gigantomachie ;
 Agrios fils de Polyphonte, un autre Géant, frère d'Orios ;
 Agrios fils de Porthaon, roi de Calydon ;
 Agrios fils d'Ulysse.


text:
Nyanzapithecus alesi  ist eine ausgestorbene Art der Primaten aus der Gattung Nyanzapithecus, die während des mittleren Miozäns in Ostafrika vorkam. Das bislang einzige, in Kenia entdeckte Fossil, das dieser Art zugeschrieben wird, wurde in die Zeit vor rund 13 Millionen Jahren datiert. Anhand der täglichen Wachstumslinien der Zähne wurde rekonstruiert, dass es sich um ein Jungtier handelt, das im Alter von 485 ± 40 Tagen verstorben ist.

Einige Merkmale des Fossils ähneln laut Erstbeschreibung denen der heute lebenden Gibbons, andere ähneln den Merkmalen der direkten Vorfahren heute lebender Menschenaffen. Beide Merkmalsgruppen abwägend, vermuten die Forscher, dass das Fossil eher dem Formenkreis der unmittelbaren Menschenaffen-Vorfahren zuzurechnen ist.

Namensgebung
Die Bezeichnung der Gattung Nyanzapithecus verweist auf den Fundort in der kenianischen Provinz Nyanza. Die zweite Hälfte des Gattungsnamens ist abgeleitet aus dem griechischen Wort πίθηκος (altgriechisch ausgesprochen píthēkos: "Affe"). Das Epitheton alesi entstammt der in Nord-Kenia verbreiteten Turkana-Sprache: ales = "Vorfahre", "Urahn". Nyanzapithecus bedeutet somit sinngemäß "Ur-Affe aus Nyanza".

Erstbeschreibung
Holotypus von Nyanzapithecus alesi ist der fast vollständig erhaltene, annähernd zitronen-große Schädel eines Jungtiers mit der Sammlungsnummer KNM-NP 59050 vom Fundort Napudet (2° 57′ N, 35° 52′ O) im nordkenianischen Turkana-Becken, westlich vom Turkana-See, der im Jahr 2014 von John Ekusi vom Turkana Basin Institute in 13 Millionen Jahre alten Gesteinsschichten entdeckt wurde. Der Schädel ist nur leicht deformiert, der zugehörige Unterkiefer wurde nicht entdeckt. Die Kronen aller Milchzähne sind abgebrochen, ihre Zahnwurzeln blieben jedoch erhalten. Die Zähne des dauerhaften Gebisses waren zum Zeitpunkt des Todes noch nicht durchgebrochen. Aus Röntgenbildern konnte auch der Bau des Innenohrs und des Gleichgewichtsorgans rekonstruiert werden, deren Gestalt dahingehend interpretiert wurde, dass die Tiere dieser Art sich im Geäst der Bäume nicht – wie Gibbons – akrobatisch schnell fortbewegten, sondern, wie heutige Menschenaffen, eher gemächlich.

Einer eigenen Art wurde der Fund laut Erstbeschreibung im Jahr 2017 zugeordnet, weil insbesondere der 1. Molar signifikant größer ist als bei den anderen, älteren Arten der Gattung Nyanzapithecus. Gleichwohl wurde aus der Morphologie (Gestalt) des Schädels abgeleitet, dass diese Art ungefähr die Größe heute lebenden Siamangs aufwies. Laut Max-Planck-Gesellschaft zeigt der Schädel "wie der gemeinsame Vorfahr aller heute lebenden Menschenaffen und Menschen ausgesehen haben könnte."

Zur näheren Verwandtschaft von Nyanzapithecus alesi gehören laut Erstbeschreibung u. a. die Arten Rangwapithecus gordoni, Turkanapithecus kalakolensis, Oreopithecus bambolii und Rukwapithecus fleaglei.

In der Erstbeschreibung der Gattung wurde diese zur Familie Oreopithecidae gestellt; andere Autoren ordnen sie der Familie Proconsulidae zu.

Weblinks
 Schädelfund schließt Stammbaumlücke. Forscher entdecken 13 Millionen Jahre altes Fossil eines Urzeit-Menschenaffen. Auf scinexx.de vom 10. August 2017 (mit einer Abbildung des Schädels)
 Ancient infant ape skull sheds light on the ancestor of all humans and living apes. Auf: sciencemag.org vom 9. August 2017 (engl., mit Abbildungen)
  Informationen zur Fundgeschichte, im Original erschienen auf santacruzsentinel.com vom 11. August 2017.

Belege

Affen
Anthropoidea
Ausgestorbener Primat


text:
Limavady Cricket Club is a cricket club in Limavady, County Londonderry, Northern Ireland, that played until 2012 in the North West Senior League.The club resigned from the league prior to the 2013 season for financial reasons and now plays junior cricket in the North West Qualifying League.

The club amalgamated with Limavady Rugby Club in 1968.

Honours
Irish Senior Cup: 3
1994, 1997, 2004
Ulster Cup:1
2008
North West Senior League: 10 (1 shared)
1961, 1976, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999, 2000, 2009 (shared)
County Londonderry/North West Senior Cup: 10
1888, 1965, 1980, 1997, 1999, 2000, 2002, 2003, 2007, 2008

References

External links
Limavady Cricket & Rugby Football Club

Cricket clubs in County Londonderry
Limavady
Cricket clubs in Northern Ireland


text:
A Copa Solidariedade da AFC de 2016 foi a 1ª edição da Copa Solidariedade da AFC. A competição foi disputada na cidade de Kuching, na Malásia, entre 2 e 15 de novembro de 2016.

Seleções participantes
A princípio, nove países se classificaram para disputar a competição, mas Paquistão e Bangladesh decidiram não participar.

1Agosto de 2016.

Sede

A cidade de Kuching, capital do Estado de Sarawak, na Malásia Oriental, foi selecionada como sede da 1ª edição da Copa Solidariedade da AFC. Dois estádios receberam os jogos do torneio:
 o Estádio do Estado de Sarawak, com capacidade para 26 mil espectadores;
 o Estádio de Sarawak, com capacidade para 40 mil espectadores, onde foi disputada a final do campeonato.
Vale salientar que a Malásia não participou da competição.

Primeira fase

Grupo A

Grupo B

Fase final

Semifinais

Disputa de 3º lugar

Final

{| style="margin:0 auto; width:260px; text-align:center;" class="wikitable"
|-
!Copa Solidariedade da AFC de 2016
|-

Competições de futebol da Ásia


text:
The Lord of the Rings Online  (často zkracováno na LOTRO, LotRO) je MMORPG pro Microsoft Windows a nyní i pro Mac zasazená do fantasy světa založeného na Tolkienově práci o Středozemi. Děj hry se odehrává v na pozadí děje Pána prstenů.

Hra byla vyvinuta společností Turbine. Je založena na předplatném, ale je i možné hrát ji zdarma. V Severní Americe, Austrálii, Japonsku a Evropě byla vydána 24. dubna 2007. První rozšiřující balíček, Mines of Moria, byl vydán 17. listopadu 2008. Druhý rozšiřující balíček, Siege of Mirkwood, byl ohlášen 4. září 2009 a byl vydán 1. prosince 2009.
Roku 2011 bylo vydáno rozšíření Rise of Isengard, kde přibyly mapy Vrchoviny, části Rohanu a Železného pasu. Další datadisk s názvem Riders of Rohan přibyl v říjnu 2012. Další datadisk Helm's deep (Helmův žleb) vyšel 18. listopadu 2013.

Herní styl
Prostředí hry je založeno na knihách Pán prstenů a Hobit aneb cesta tam a zase zpátky. Avšak ne na jiných Tolkienových pracích, jako Silmarillion nebo Húrinovy děti, ke kterým Turbine nemá práva.

Naše postava putuje po Středozemi na pozadí Války o Prsten a má možnost pomoci svými skutky na pozadí hlavního děje k vítězství Společenstva. Hráč má možnost se setkat s mnoha postavami jak z Pána prstenů tak z Hobita například Aragorn, Gandalf nebo Tom Bombadil a navštívit mnoho míst z obou děl - Kraj, Hůrka nebo Lothlorien.

Většina herního stylu je typická pro MMO formát: Hráč ovládá postavu avatara, která se může pohybovat po herním světě a interagovat s jinými hráči, s postavami ovládanými počítačem ("NPC") a s jinými objekty ve virtuálním světě. Kamera může být měněna mezi pohledem z první osoby a pohledem z třetí osoby. Postavy se zlepšují zvyšováním úrovní. Úroveň postavy se zvýší poté, co získá dostatečné množství bodů zkušenosti skrz boje (hráč proti prostředí - PvE) nebo dobrodružstvími, která jsou součástí děje. Tím, že se zvýší úroveň, se zlepší i schopnosti postav.

Hlavní dějová linie (také "Epická výprava") je prezentována jako série "Knih", které se skládají ze sérií úkolů zvaných "Kapitoly". Když byla hra vydána, obsahovala osm Knih s tím, že s každým volným rozšířením obsahu byly přidány další knihy.

Tolkienova Středozemě jak je reprezentována v Lord of the Rings Online implementuje magii rozdílným způsobem než jiné MMORPG jako World of Warcraft. V tomto fiktivním světě existuje jen pět " čarodějů" a žádný z nich není ovládán hráčem. Místo toho zde existují aktivní dovednosti, které vyžadují "Sílu" (ekvivalent bodů magie). Některé dovednosti se chovají jako magie (jako léčení nebo házení žhavého popela na nepřítele), ale jsou založeny na "učení". Kromě toho jsou k vytvoření efektů podobných magii používány i objekty a artefakty.

Další vlastnosti zahrnují systém rychlého cestování a detailní záznam úkolů se stopařem a historií.

PvP
Bitva hráče proti hráči (Player versus player (PvP) je obsažena ve formě "Monster Play" nebo "Player vs Monster Player (PvMP)". Monster Play je odemknuta, když postava hráče dosáhne 10. úrovně; hráči pak mohou hrát za příšeru úrovně 100. PvMP Se odehrává ve speciálních oblastech Ettenmoors, Zničení Osgilliathu a Ettendeep ( The Delving of Frór).

Skutky
Plněním "skutků" ve hře postavy získávají tituly a povahové rysy. Skutky můžete plnit v každé oblasti hry, a to zabitím určitého množství příšer v oblasti, použitím určité schopnosti několikrát, dokončením určitého počtu úkolů v dané oblasti nebo nalezením určitých míst nebo jedinečných věcí. Splnění těchto skutků přináší hráči určité množství "Lotro bodů" a obvykle je hráč ještě odměněn nějakým povahovým rysem nebo titulem.

Tituly
Tituly nemají na hraní žádný přímý dopad. Spíše poskytují další způsob přizpůsobení přidáním dodatečné informace k vašemu jménu. Některé tituly jsou běžné, zatímco jiné jdou získat těžko. Každá postava začíná s jedním titulem, který značí její původ. Tituly se dají získat plněním skutků a úkolů a zvládnutím úrovní v profesích. V jednom okamžiku může být aktivní pouze jeden titul.

Příklady titulů:
 <vaše jméno> Ostražitý (obdržen dosažením 5. úrovně bez porážky)
 <vaše jméno> z Hůrky (jeden z mnoha titulů, se kterými hráči začínají)
 <vaše jméno> Nehynoucí (obdržen dosažením 20. úrovně bez porážky)
 <vaše jméno>, Nepřítel pavouků (obdržen po skolení 30 pavouků v oblasti Bree-land)

Rysy
Každá postava má schopnost vybavit se rysy získanými během hry. Rysy dávají postavě nesčetně rozdílné bonusy a schopnosti. Pokud máte ještě dostatek volných rysových slotů, můžete se vybavit jakoukoli kombinací rysů. Počet volných rysových slotů závisí na vaší úrovni. Například první rys ctnosti je dostupný na 7. úrovni. Rysy ctností, tříd a ras nabízejí nejvýše pět slotů a rysy legendární nabízejí tři sloty. Všechny druhy mohou být změněny za předpokladu, že je daný rys odemknut.
 Ctností
Rysy ctností jsou společné pro všechny rasy a třídy a body na jejich vylepšení mohou být získány splněním obecných cílů jako zabití určitého množství příšer nebo splněním dostatku úkolů v oblasti. Tyto rysy obecně zlepšují statistiky, odolnosti a celkové množství morálky a síly, včetně regenerace. Těchto rysů je celkem hodně a každý z nich má více úrovní, které můžete během hry získat.
 Tříd
Rysy tříd jsou specifické pro danou třídu. Obecně se dají získat dostatečně častým použitím třídní dovednosti. Tyto rysy zlepšují sílu určitých dovedností a často dávají dodatečný pasivní bonus ke statistikám postavy.
 Ras
Rysy ras jsou specifické pro danou rasu. Tyto rysy propůjčují speciální dovednosti a vylepšení a jen relativně omezený počet může být používán v daném okamžiku. Každá rasa (kromě Trpaslíků Pevné sekery) může díky těmto rysům získat schopnost přemístění do města pro jejich lid. Například Lidé se mohou přemístit do Hůrky a Vznešení elfové do Caras Caladhon v Lothlórienu.
 Legendární
Legendární rysy propůjčují vzácné bonusy. Mohou být získány sběrem knih a jejich stránek specifických pro danou třídu, které se dají získat z určitých nepřátel, ze série úkolů pro danou třídu úrovně 45, nebo z kombinace pěti třídních rysů stejného typu.

Hudební systém
Postavy, které dosáhnou 5. úrovně se mohou naučit hrát na loutnu a v závislosti na třídě i na jiné nástroje. Minstrelové se mohou naučit hrát na všechny nástroje a mohou naučit ostatní hráče, všech tříd, na ně hrát, včetně dud a kravských zvonů. Za použití maker může hráč hrát na tyto nástroje v reálném čase na třech oktávách a ostatní hráči okolo ho mohou slyšet, pokud tuto možnost nezakázali v nastavení.

Zasazení děje
V době vydání datadisku Siege of Mirkwood je děj hry Lord of the Rings Online zasazen do dění prvního svazku Pána prstenů, Společenstvo prstenu. Hráč začíná souběžně s tím, jak Frodo a jeho společníci opouštějí Kraj. Časová linie se pak posouvá dále a momentálně se nachází po pádu Saurona, kdy se Svobodný lid snaží zničit poslední střípky zla v Mordoru.

Rasy, jejich národnosti, startovní oblasti a dostupné třídy
Lord of the Rings Online nabízí sedm hratelných ras. Pro každou rasu, kromě trpaslíků, si mohou hráči vybrat mužské nebo ženské pohlaví a mohou si vybrat z několika míst narození, podle kterého se pak liší barevné palety pro tvorbu postavy. Každá rasa má jiné počáteční místo a startovní oblast.

 Člověk - Hůrka, Gondor, Rohan nebo Jezerní město - Archet, poté Hůrecko
 Elf - Lothlorien, Roklinka, Lindon, Temný hvozd nebo Edhellion - Edhellion, poté Celondim v Modrých horách
 Trpaslík - Modré hory, Bílé hory, Osamělá hora, Šedé hory nebo Železné kopce - Hluboký Stříbrný Důl, poté Thorinovy haly v Modrých Horách
 Hobit - Chluponozí, Statové nebo Plavíni - Little Delving, poté Kraj
 Meddědovec - Údolí Anduiny, poté Hůrecko
 Vznešený Elf - Gondolin, Roklinka, Nargothrond, Beleriand nebo Ossiriand - Morannon, Poté Celondim v Modrých horách
 Trpaslík Pevné sekery - Mordor, poté Thorinovy haly v Modrých horách

Třídy, jejich obvyklé základní zbraně a dostupnost
Ne všechny rasy mohou být všechny třídy.
 Burglar /Lupič - 2 nože - Hobit, Člověk, Trpaslík Pevné sekery
 Champion /Šampión - 2 zbraně - Trpaslík, Člověk, Elf
 Guardian /Ochránce - štít a zbraň - Hobit, Člověk, Elf, Trpaslík
 Captain /Velitel - zbraň a vlajka/vlajkonoš - Člověk, Vznešený elf
 Hunter /Lovec - luk, 2 slabší zbraně - Hobit, Člověk, Elf, Trpaslík
 Minstrel /Hudebník - Hudební nástroj a zbraň - Hobit, Elf, Člověk, Trpaslík
 Lore-master /Učenec - hůl, meč a zvířecí pomocník - Člověk, Elf
 Rune-keeper /Strážce run - 2 runové tabulky - Elf, Trpaslík
 Warden/Strážce - Vrhací oštěpy, kopí a štít - Elf, Hobit, Člověk
 Meddědovec - sdílí jméno se svou rasou - když se mu zvýší hněv, dokáže se proměnit v silného medvěda - dostupný pouze pro Meddědovce

Ekonomika
Herní měnou jsou měděné, stříbrné a zlaté mince. 100 měděných mincí = jedna stříbrná mince a 1000 stříbrných mincí = jedna zlatá mince. Peníze se dají vydělat plněním úkolů, prodejem kořisti získané ze zabitých stvůr NPC prodejcům nebo prodejem vyrobených věcí NPC prodejcům nebo ostatním hráčům. Peníze se dají utratit za novou výbavu a výstroj nabízenou NPC prodejci nebo ostatními hráči, za kupování dovedností od trenérů tříd, opravy po boji, vybavení se rysy u bardů, cestování mezi pány stájí, kupování materiálů potřebných při vašem řemeslu a pořízení domu. Obchod mezi hráči může být proveden přímo kontaktem tváří v tvář, přes systém pošty ve hře nebo pomocí aukčního domu.

Rozšiřující balíčky

Mines of Moria
(Doly Morie)

První balíček vydaný 17. listopadu 2008. Hráč sejde do hlubin trpasličího města Moria, kde pomáhá trpaslíkům získat ji zpět od Skřetů, kteří ji obsadili. Dále následuje stopy Společenstva vedené Gandalfem a na konci má možnost se s nimi setkat v Lothlorienu.

Tato lokace nepodporuje klasický dopravní prostředek - koně. Místo toho je možné získat/zakoupit kozu pro pohyb v dolech.

Součástí balíčku jsou dvě nové třídy - Strážce run a Strážce.

Siege of Mirkwood
(Obléhání Temného hvozdu)

Druhý balíček vydaný 1. prosince 2009. V tomto rozšíření se hráč zaplete do boje mezi lesními elfy a skřety v Mirkwoodu, zabrání útoku na Lothlorien plánovaný Khamulem a pokusí se jim pomoci zničit baštu temné moci - Dol Guldur. Opět sleduje stopy rozpolceného Společenstva po jejich opuštění Lothlorienu.

Rise of Isengard
(Vzestup Železného pasu)

Třetí balíček vydaný roku 2011. Tentokrát se hráč vydá do údolí Isengardu aby zabránil Sarumanovi v jeho zbrojení. Poté bude následovat stopy Dúnadanských hraničářů aby se mohl setkat s princem Theódredem a bojovat po jeho boku při útoku na Isengard. Rovněž se stane svědkem jeho smrti.

Riders of Rohan
(Rohanští jezdci)

Čtvrtý balíček vydaný v říjnu 2012. V tomto rozšíření hráč pokračuje ve stopách Společenstva a přijíždí do Východního Rohanu, kde sídlí král Jízdmarky Theóden. Jeho úkolem je nyní pomoci rohanským jezdcům ochránit jejích zemi proti Sarumanovým nájezdům. Jeho putování končí v prastarém Fangornském hvozdě, kde objeví tajemství jeho obyvatel.

Helm's Deep
(Helmův žleb)

Pátý balíček vydaný 18. listopadu 2013. Hráč pokračuje ve stopách Společenstva, které ho zavedou do Helmova žlebu, kde se Rohanští shromáždili k poslednímu boji o jejich domovy. Setká se s Eómerem a bude bránit Žleb po boku Pánů koní.

Mordor
(Mordor)

Šestý balíček vydaný 2. srpna 2017. Nyní se hráč nachází v Mordoru, kde spolu s Gandalfem sleduje stopu bytosti podobné Nazghúlům, která však nezmizela spolu s Temným pánem a dál rozsévá zlo. Při jejím hledání je také objeven artefakt známý jako Černá kniha Mordoru.

Součástí rozšíření je také nová rasa - Vznešený elf.

Minas Morgul
(Minas Morgul)

Sedmý balíček vydaný 5. listopadu 2016. První rozšíření odehrávající se po pádu Saurona. Hráč spolu s Gandaflem odhalují podstatu a minulost Černé knihy Mordoru.

Součástí tohoto balíčku je také nová rasa: Stout-axe dwarves - Trpaslíci pevných seker.

Reference

Externí odkazy
 Oficiální americké stránky Hlavní stránka / Fóra / Fanouškovské stránky / my.lotro.com
 Evropské oficiální stránky Hlavní stránka / Fóra / Fanouškovské stránky
 Lorebook – oficiální wiki
 Lord of the Rings Online na České databázi her
 LOTRO - wiki v angličtině

Americké videohry
MMORPG
Hry pro macOS
Hry pro Windows
Videohry z roku 2007
Videohry podle knih
Videohry od Warner Bros. Interactive Entertainment
Free-to-play videohry
Videohry od Codemasters
Fantasy videohry


text:
A Smif-n-Wessun: The Album a Boot Camp Clik amerikai hiphopcsapat kéttagú együttesének albuma. A kiadás dátuma 2007. október 23, kiadója a Duck Down Records. Az albumot az együttes európai turnéja alatt vette fel a svéd producer, Ken Ring elsőszámú közreműködésével, és további producerek segítségével. Az együttes legutóbb 2005-ben jelentetett meg albumot, a Reloadedet. Az első kislemez az albumról a Stomp, mely még szeptemberben került ki az internetre, majd ezt követte a Gotta Say It, melyhez videóklip is készült. Az interneten már október 19 óta elérhető volt.

Számlista

Boot Camp Clik-albumok
2007 nagylemezei


text:
Bradley Dormeus (* 17. Juni 1998 in Nassau) ist ein bahamaischer Sprinter, der sich auf den 400-Meter-Lauf spezialisiert hat.

Sportliche Laufbahn
Erste internationale Erfahrungen sammelte Bradley Dormeus im Jahr 2015, als er bei den CARIFTA Games in Basseterre in 48,37 s den sechsten Platz im 400-Meter-Lauf in der U18-Altersklasse belegte und mit der bahamaischen 4-mal-400-Meter-Staffel in 3:18,12 min die Bronzemedaille gewann. Im Jahr darauf gewann er bei den CARIFTA Games 2016 in St. George's in 3:12,99 min die Silbermedaille im Staffelbewerb in der U20-Altersklasse und 2017 schied er bei den CARIFTA Games in Willemstad mit 48,73 s in der Vorrunde über 400 Meter aus. 2018 begann er ein Studium an der Oral Roberts University in den Vereinigten Staaten und 2022 startete er mit der Mixed-Staffel bei den Weltmeisterschaften in Eugene und schied dort mit 3:19,73 min im Vorlauf aus.

Persönliche Bestzeiten
 200 Meter: 20,71 s (+1,9 m/s), 2. April 2022 in Lubbock
 400 Meter: 46,20 s, 14. Mai 2022 in Tulsa
 400 Meter (Halle): 47,56 s, 14. Januar 2022 in Fayetteville

Weblinks

 Eintrag bei den Oral Roberts Golden Eagles

400-Meter-Läufer (Bahamas)
4-mal-400-Meter-Staffel-Läufer (Bahamas)
Bahamaer
Geboren 1998
Mann


text:
Zdolny uczeń (org. Apt Pupil) – opowiadanie  Stephena Kinga opublikowane po raz pierwszy w 1982 w zbiorze Cztery pory roku.

Treść
Młody amerykański chłopak z dobrego domu, Todd Bowden, jest zafascynowany historią, a zwłaszcza tematyką hitlerowskich obozów koncentracyjnych w Europie. Pewnego dnia odkrywa, że w jego sąsiedztwie ukrywa się były komendant jednego z takich obozów. Chłopak postanawia nie powiadamiać o tym nikogo. Udaje się do hitlerowca i szantażem zmusza go do zwierzeń. Opowieści zbrodniarza okazują się mieć duży wpływ na psychikę chłopca.

Ekranizacje
 Uczeń szatana – film z 1998 roku

Bibliografia
 Stephen King Skazani na Shawshank: Cztery pory roku, Wydawnictwo Albatros, 2002

Opowiadania Stephena Kinga
Utwory literackie z 1982


text:
Art Ross Trophy je trofej udělovaná v zámořské NHL vítězi kanadského bodování.

Historie
Dlouhá léta byli v ledním hokeji evidováni pouze autoři branek. Teprve ve druhé polovině desátých let minulého století se rodina Patrickových postarala o změnu, když začala v PCHA připisovat po bodu i hráčům, kteří na branku přihrávali. NHL toto pravidlo přijala až ve své druhé sezoně a tak se v jejích análech objevilo oblíbené "kanadské bodování" v ročníku 18/19. Vítěz tohoto bodování pak získal vždy jakousi prémii, ale na svou trofej soutěž čekala marně. Až v roce 1941 věnoval manažer Boston Bruins – Art Ross pro NHL podivnou polévkovou mísu, která se podle něj měla stát putovní cenou pro nejlepšího střelce a nahrávače. Vypsání trofeje s sebou neslo i vypsání zvýšené prémie a NHL v té době bojovala o holé přežití, proto vedení ligy nepřijalo trofej zrovna nadšeně. Proto se trofej dočkala svého prvního vítěze až po sedmi letech, v roce 1948. Art Ross Trophy je jen jedna z mála trofejí, o níž se rozhoduje přímo na ledě. Při shodném výsledku dvou či více hráčů rozhoduje nejprve vyšší počet vstřelených branek, pak nižší počet sehraných zápasů a pokud ani toto nerozhodne, tak se lepším stává ten, kdo v sezoně vstřelil branku dříve.

Vítězové kanadského bodování NHL
Před zavedením trofeje
 1918 – Joe Malone, Montreal Canadiens
 1919 – Newsy Lalonde, Montreal Canadiens
 1920 – Joe Malone, Montreal Canadiens
 1921 – Newsy Lalonde, Montreal Canadiens
 1922 – Punch Broadbent, Ottawa Senators
 1923 – Babe Dye, Toronto St. Patricks
 1924 – Cy Denneny, Ottawa Senators
 1925 – Babe Dye, Toronto St. Patricks
 1926 – Nels Stewart, Montreal Maroons
 1927 – Bill Cook, New York Rangers
 1928 – Howie Morenz, Montreal Canadiens
 1929 – Ace Bailey, Toronto Maple Leafs
 1930 – Cooney Weiland, Boston Bruins
 1931 – Howie Morenz, Montreal Canadiens
 1932 – Harvey Jackson, Toronto Maple Leafs
 1933 – Bill Cook, New York Rangers
 1934 – Charlie Conacher, Toronto Maple Leafs
 1935 – Charlie Conacher, Toronto Maple Leafs
 1936 – Dave Schriner, New York Americans
 1937 – Dave Schriner, New York Americans
 1938 – Gordie Drillon, Toronto Maple Leafs
 1939 – Toe Blake, Montreal Canadiens
 1940 – Milt Schmidt, Boston Bruins
 1941 – Bill Cowley, Boston Bruins
 1942 – Bryan Hextall, New York Rangers
 1943 – Doug Bentley, Chicago Blackhawks
 1944 – Herbie Cain, Boston Bruins
 1945 – Elmer Lach, Montreal Canadiens
 1946 – Max Bentley, Chicago Blackhawks
 1947 – Max Bentley, Chicago Blackhawks

Po zavedení trofeje

(Z) – sezóna zkrácena kvůli stávce

Externí odkazy

Trofeje a ocenění NHL
Ocenění nazvaná po osobách


text:
Горі́х ведме́жий № 1 — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення в Україні. Розташована в місті Заліщики Тернопільської області, на центральній площі, біля універмагу.

Пам'ятка

Площа — 0,01 га. Оголошена об'єктом природно-заповідного фонду рішенням виконкому Тернопільської обласної ради № 537 від 23 жовтня 1972 року. Перебуває у віданні Заліщицького житлово-комунального підприємства.

Характеристика
Під охороною — п'ятистовбурне екзотичне дерево горіха ведмежого (ліщини турецької), віком понад 80 років. Особливо цінне в садово-парковому будівництві.

Див. також
 Горіх ведмежий № 2

Джерела
 Сліпченко І. Горіх ведмежий (ліщина деревовидна) //

Посилання

 Реєстр природно-заповідного фонду Заліщицького району // Управління екології та природних ресурсів Тернопільської ОДА.

Ліщини
Природоохоронні об'єкти, засновані 1972
Заліщики
1972 у Тернопільській області


text:
Mechtylda z Hackeborn (ur. 1241 lub 1242, zm. 19 listopada 1299 w Helfta) – niemiecka mistyczka okresu średniowiecza, propagatorka kultu Serca Jezusa, święta Kościoła katolickiego, ewangelickiego i anglikańskiego.

Życiorys
Mechtylda urodziła się na zamku Helfta (w pobliżu Halberstadt) w szlacheckiej rodzinie, jako trzecia córka barona Hackeborna, spokrewnionego z cesarskim rodem Hohenstaufów. Kiedy miała 7 lat, wraz z matką odwiedziła w klasztorze Rodersdorf (obecnie dzielnica miasta Wegeleben) swoją starszą siostrę Gertrudę (myloną z Gertrudą z Helfty). Zafascynowana nowym miejscem uprosiła matkę oraz ksieni i pozostała w klasztorze.
W latach 1251-1292 Gertruda z Hackeborn była ksienią wspólnoty, ale w 1258 przeniosła klasztor do Helfty pod Eisleben. Oficjalnie był to klasztor benedyktynek, ale był kojarzony z cysterkami z powodu stosowanej reguły, jednak cysterskiej jurysdykcji nie podlegał. W tym czasie Mechtylda prowadziła szkołę klasztorną i została mianowana "kantorką" (donna cantrix). Jej piękny głos i zapał w śpiewie sprawiły, że zasłużyła na miano "słowika Chrystusa". Ostatnie namaszczenie św. Mechtylda otrzymała 18 października 1299 roku i zmarła "ofiarując swe serce Zbawicielowi zanurzając się w Nim".

Kult
Chociaż nigdy nie była kanonizowana, Mechtylda odbiera cześć jako święta w różnych klasztorach zachowujących regułę św. Benedykta.

Jej wspomnienie liturgiczne zostało wyznaczone w Martyrologium Rzymskim na 16 lutego.

W Kościele katolickim i w zakonach trapistów, cystersów oraz benedyktynów wspominana jest 19 listopada.

Pisma
Własnoręczne pisma Mechtyldy to tylko kilka listów do pewnej matrony. Od 1291 okazjonalne wypowiedzi o jej doświadczeniach duchowych były zbierane przez dwie współsiostry na polecenie ksieni Zofii z Querfurtu (1292-1303), a zredagowane przez Gertrudę Wielką. Pismo, które odnosi się szczególnie do jej doświadczeń mistycznych, "Liber specialis gratiae", zawiera w pięciu księgach opis wizji oraz łask uzyskanych podczas kontemplacji. Dzieło zostało przetłumaczone i wydane w 1645 we Lwowie przez Jakuba Gawatha. W części I i VI, zredagowanych inną ręką, zostały opowiedziane cnoty Mechtyldy i Gertrudy.

Zobacz też
 kult świętych
 Modlitwa za wstawiennictwem świętego
 święci i błogosławieni Kościoła katolickiego
 Matylda (imię)

Przypisy

Bibliografia
 J. Misiurek, Wielkie Mistyczki Kościoła, Lublin 1999.
 Bibliotheca Sanctorum, Università Lateranense, t. IX, Roma 1967, kol. 97.
 P. Dinzelbacher (red.), Leksykon Mistyki. Żywoty-pisma-przeżycia, przeł. B. Widła, Warszawa 2002, s. 182.
 M. Kowalczyk, Życie i myśl religijna św. Mechtyldy von Hackeborn, wyd. Flos Carmeli, Poznań 2011.

Linki zewnętrzne
 Mechthild von Hackeborn - Ökumenisches Heiligenlexikon
 Cztery mistyczki, dwa imiona i jeden klasztor na stronie dr Marty Kowalczyk (UWM) [opublikowano: 2011-05-09]
 Mechtylda z Hackeborn – dzieła w bibliotece Polona

Niemieckie benedyktynki
Mistycy chrześcijańscy
Stygmatycy
Propagatorzy kultu Serca Jezusa
Urodzeni w XIII wieku
Zmarli w 1299
Niemieccy święci katoliccy


text:
Aspidontus, la « blennie faux-nettoyeur », est un genre de poissons marins qui regroupe plusieurs espèces de la famille des Blenniidae.

Caractéristiques
Ces espèces ont pour particularité de mimer la livrée et le comportement des labres nettoyeurs comme Labroides dimidiatus, mais mordent leurs « clients » au lieu de les nettoyer.
Les trois espèces se rencontrent dans l'Indo-Pacifique tropical, en milieu principalement corallien.

Liste des espèces
Selon  :
 Aspidontus dussumieri (Valenciennes, 1836)
 Aspidontus taeniatus Quoy & Gaimard, 1834
 Aspidontus tractus Fowler, 1903

Références taxinomiques

Notes et références

Blenniidae
Genre de perciformes (nom scientifique)


text:
De Sophus Tromholtcollectie is een verzameling foto's en negatieven gemaakt door de Deense wetenschapper en amateurfotograaf Sophus Tromholt. De collectie is in 2013 opgenomen in de Werelderfgoedlijst voor documenten van de Unesco.

Achtergrond
Sophus Tromholt (1851-1896) was een Deens wetenschapper - een autodidactische astrofysicus - uit de negentiende eeuw. Tromholt verbleef in 1882-1883 voor het eerste Internationale Pooljaar in Kautokeino in Finnmark, de noordelijkste provincie van Noorwegen, om er de aurora borealis bestuderen. Tromholt had voor deze gelegenheid een camera en glazen negatieven meegenomen, maar slaagde er om technische redenen niet in om het noorderlicht te fotograferen. Hij maakte daarentegen wel zo'n 300 foto's van noordelijke landschappen, dorpen en culturele gebruiken. Een groot deel van deze foto's zijn portretten van de mensen die in het Noorden wonen: Noren, Samen en Kvenen. Tromholt fotografeerde niet alleen de inwoners van Kautokeino, maar mensen in heel Lapland, van de Noorse kust over Zweden en Finland tot Borisoglebsky in Rusland.

Inhoud van het erfgoed
De collectie bestaat uit 189 foto's in een portfolio en een archief van 231 glazen negatieven, en is eigendom van de Universiteit van Bergen, waar zij zich bevindt in de afdeling Speciale Verzamelingen van de universiteitsbibliotheek. De foto's zijn allemaal gedigitaliseerd en zijn consulteerbaar op de website van de Universiteit van Bergen.

De Unesco noemt Tromholts portretten "uniek in hun individualistische en humanistische benadering van de autochtone bevolking". De foto's van Tromholt tonen de Samen als meer dan een raciaal stereotype en een toeristische eigenaardigheid. De personen op de foto's zijn elk individuen met een naam en een persoonlijkheid. Zij zijn van lokaal belang en zijn onder andere gebruikt voor genealogisch onderzoek. Daarnaast bieden de foto's ook een uniek beeld op het leven van de Samen in de jaren 1880. De verzameling is volgens de Unesco een onschatbare bijdrage met culturele, historische en politieke waarde aan het internationale debat rond autochtone volkeren en hun karakterisering als "de andere".

Externe links
  De Sophus Tromholtcollectie op de website van de bibliotheek van de universiteit van Bergen
  De Sophus Tromholtcollectie op de site van het Memory of the World-programma

Documentair werelderfgoed in Noorwegen
Fotoverzameling of -boek


text:
Alberto Farassino – critico cinematografico e saggista italiano
 Caterina Farassino – fotografa e cantante italiana
 Gipo Farassino – cantautore, attore e politico italiano


text:
Toto je seznam velvyslanců Spojených států amerických v Evropské unii. Formální titul této pozice je Zástupce Spojených států amerických v Evropské unii s hodností a statutem mimořádného a zplnomocněného velvyslance.

Velvyslanci v Evropské unii

Odkazy

Reference

Související články

 Mise Spojených států amerických při Evropské unii

Externí odkazy

 Mise Spojených států amerických při Evropské unii

Zahraniční vztahy Evropské unie
Seznamy velvyslanců
Velvyslanci USA


text:
Fuscideaceae is a family of fungi in the order Umbilicariales. It contains seven genera.

References

Umbilicariales
Taxa described in 1984
Taxa named by Josef Hafellner
Lecanoromycetes families
Lichen families


text:
Jamba-Cueio, também chamada como Kueio e Jamba do Cuando-Cubango, é uma vila e comuna angolana que se localiza na província do Cuando-Cubango, pertencente ao município do Rivungo.

Nos arredores da localidade estava a principal das bases clandestinas da UNITA para o sul e sudeste do país durante a Guerra Civil Angolana.

Ver também
Comunas de Angola

Comunas da província do Cuando-Cubango
Vilas de Angola


text:
Aquest article conté un recull de totes les edicions de la Marató, programa solidari de Televisió de Catalunya, i les seves singularitats.

Dècada dels 1990

Marató contra la leucèmia (1992)

Per primer cop a Catalunya, TVC organitzava una telemarató per aconseguir recollir fons en una causa solidària. TV3 va cedir unes 6 hores de programació perquè l'esdeveniment pogués ser un èxit.

El principal objectiu d'aquella Marató va ser aconseguir suficients fons per tirar endavant el Registre de Donants de Medul·la Òssia (REDMO), va comptar amb la Fundació Internacional Josep Carreras per a la Lluita contra la Leucèmia com a entitat promotora.

El projecte REDMO serveix perquè els necessitats puguin trobar un donant de medul·la compatible amb ells.

Les 150 línies instal·lades van recollir quasi 23 mil donacions amb un valor de 204.676.000 pessetes (1.230.128 euros actuals), convertint-se així en una de les Maratons de referència d'àmbit europeu.

Aquesta Marató va anar acompanyada diferents activitats arreu de Catalunya, això es repetiria en les edicions següents de la gala solidària.

Marató per la síndrome de Down (1993)

La segona edició de la Marató es va fer el 1993. Per primer cop la Marató durava 10 hores, respecte a les 6 de la primera versió.

Es va dedicar a la síndrome de Down, una alteració genètica produïda per la presència d'un cromosoma de més en el parell 21.

La Marató es va dividir en dos objectius clars: aconseguir diners per finançar la recerca biomèdica sobre aquesta síndrome i així minimitzar-ne els efectes i conscienciar la població.

Amb les 53.056 donacions que es van fer en 350 línies telefòniques i que van permetre tancar el marcador amb quasi 400 milions de pessetes (391.451.112, més de 2.350.000 euros actuals) es van poder finançar 10 projectes de recerca, tots ells a Catalunya.

Marató contra el càncer (1994)

El càncer és de les poques malalties de les quals s'han fet dues maratons dedicades a elles. Tant aquesta del 1994 com la posterior del 2004 tenien com a tema principal la recerca contra el càncer.

El càncer afecta a prop d'un 25% de la població al llarg de la seva vida, i només es poden curar el 50% dels casos. És per això que la tercera edició de la Marató va lluitar per aconseguir fons per finançar diversos projectes per buscar solució a la malaltia. Tots els projectes escollits van ser catalans.

Va ser el primer any que la marató va durar més de mig dia (13 hores). Van ser 400 línies de telèfon les que van recollir prop de 63 mil donacions i van aconseguir 505.036.624 pessetes (3.035.331 euros actuals), superant així la xifra psicològica dels 500 milions.

Diferents professionals de la casa varen conduir les 13 hores de programa. Del tram final se'n varen encarregar Antoni Bassas i Àngels Barceló

Marató contra les malalties cardiovasculars (1995)

El 1995 es va celebrar la quarta Marató. Es cercava trobar solució a diferents malalties cardiovasculars: la primera causa de mort dels països occidentals.

Es van mantenir les 13 hores de programa de l'any passat però tot i així els donatius van ser considerablement menors. I és que per primer cop una Marató rebia menys diners que l'anterior, la diferència era de gairebé 1 milió d'euros.

Les 550 línies telefòniques obertes van rebre 43.500 donacions que en total van sumar 339.507.156 pessetes (2.040.443 euros actuals). Tots aquests diners van servir per finançar una desena de projectes relacionats amb les malalties del cor.

Aquella marató havia tingut un cop més una doble funció de recaptar fons i de mentalitzar la gent dels problemes de les malalties cardiovasculars.

El darrer tram del programa (TN vespre-acabament), el varen conduir per segon any consecutiu els periodistes Àngels Barceló i Antoni Bassas.

Marató contra les malalties del cervell (1996)

El 96, un any més, es va celebrar la gala solidària de la Marató. Les malalties d'aquella edició van ser l'Alzheimer, el Parkinson, l'esclerosi múltiple i l'esclerosi lateral amiotròfica (ELA).

Igual que el càncer s'ha repetit una marató per algunes d'aquestes malalties: la del 2005. I és que aquestes provoquen una gran dependència del malalt i són degeneratives.

Es van mantenir el mateix nombre de línies telefòniques que l'any 1995 però hi ha quasi el doble de donacions (90.765 respecte a les 43.500 de l'any anterior) i es va recaptar més del doble que l'any anterior: 683.479.579 pessetes (4.107.795 euros) respecte als 339.507.156 (2.040.443 euros) de l'anterior edició.

Amb això es van poder finançar fins a 37 projectes per lluitar contra les malalties mentals degeneratives.

Marató contra les malalties genètiques hereditàries (1997)

La sisena edició de la Marató va ser la del 1997, centrada en les malalties hereditàries com la fibrosi quística i la distròfia muscular, ambdues són d'origen genètic i de transmissió hereditària: a Catalunya hi ha prop de 300 afectats, nens i joves que no acostumen a tenir una esperança de vida de més de 30 anys.

La Marató va durar unes 13 hores, es van recollir 694.177.367 pessetes (4.172.090 euros), una mica més que la Marató del 1996. Vingudes de 86.407 donacions (4.300 menys que l'any anterior) que es van fer per 550 línies telefòniques.

Marató contra la diabetis (1998)

L'any 1998 la Marató va destinada a combatre i lluitar per aconseguir alguna solució a la diabetis, una malaltia crònica que provoca que l'organisme no pugui aprofitar el sucre necessari. Aquesta malaltia afecta prop d'un 5% de la població, és la responsable principal de ceguesa entre adults i la causant de més de la meitat d'amputaments a les extremitats inferiors.

S'ampliava després de quatre anys les hores d'emissió: de 13 a 14. Es va batre el fins llavors rècord de donacions, que tenia la Marató contra malalties mentals del 96 amb 90.765 donacions, i es van aconseguir 123.221 donatius. Tot i això es van recaptar menys diners que a l'anterior edició quan es van aconseguir 694 milions de pessetes; al 98 se'n van recaptar 656 i mig (3.945.421 €). Tot això es va fer en més de 700 línies telefòniques instal·lades arreu del país.

Marató pels trasplantaments d'òrgans (1999)

La Marató del 1999 per millorar els trasplantaments d'òrgans va batre el rècord de recaptació que hi havia fins llavors.

Els trasplantaments d'òrgans permeten fer sobreviure a pacients que no ho haguessin fet amb els seus òrgans originals. Aquest tractament medicoquirúrgic ha anat evolucionant molt al llarg del temps i actualment es poden trasplantar molts òrgans diferents com el fetge, el cor, els ronyons, els pulmons, entre altres.

La vuitena edició de la Marató va conservar les 14 hores d'emissió de l'edició anterior. Tampoc no va variar el nombre de línies telefòniques, que se seguia situant per sobre les 700.

Tot i rebre unes 35.000 donacions menys que en l'edició del 98, es van aconseguir prop de 700.000 euros més (4.685.110 € respecte als 3.945.421 € del 98). I per primer cop es va superar la barrera psicològica dels 700 milions de pessetes (3.945.421 €).

Dècada dels 2000

Marató contra les malalties mentals (2000)

La vuitena edició de la Marató, la de l'any 2000, va destinar 14 hores d'emissió de TV3 del 17 de desembre a aconseguir fons per la recerca envers la solució a l'esquizofrènia i altres malalties mentals; a més d'intentar conscienciar a la població dels problemes d'aquest tipus de malaltia, que afecten unes 180.000 persones arreu de Catalunya.

En aquella edició tant el nombre de donacions (78.808) com el nombre d'euros recaptats (4.511.808 €) va disminuir respecte a l'edició anterior. Tot i això, les 750.701.686 pessetes (4.511.808 euros actuals) aconseguides a través de 707 línies telefòniques al final de la nit van ser una molt bona xifra.

A més la Marató també va complir l'objectiu d'avançar en la integració social dels malalts mentals i les seves famílies.

Marató contra la sida (2001)

El 16 de desembre del 2001 la Marató va complir els 10 anys.

L'horari de programació es va ampliar en dues hores assolint les 16. Pel plató de la Marató van passar prop de cinquanta testimonis de la malaltia, que volien explicar el seu cas per conscienciar els teleespectadors i recaptar fons per a la investigació; els dos vessants principals de la Marató.

Es va batre rècord de donatius arribant als 4.653.496 euros (uns 141.000 més que en l'edició anterior), i de donacions: 124.329 (unes mil més que a l'edició contra la diabetis). El nombre de línies utilitzades es va mantenir en 707.

Marató contra les malalties inflamatòries (2002)

L'onzena edició de la Marató va lluitar per recaptar fons per combatre les malalties inflamatòries cròniques com l'artritis reumatoide, la malaltia de Crohn i la colitis ulcerosa. i conscienciar la població d'aquestes malalties.

Es van mantenir les 707 línies telefòniques. La recaptació va disminuir lleugerament respecte a l'edició de l'any anterior contra la sida, però el nombre de donacions va ser quasi de la meitat.

Durant les catorze hores d'emissió a través del primer canal de Televisió de Catalunya van passar desenes de testimonis de la malaltia comptant pacients, familiars, metges...

S'havia retornat al sistema de catorze hores de durada.

Marató contra les malalties respiratòries cròniques (2003)

L'edició del 2003 de la Marató, la número 12, va intentar combatre les malalties respiratòries cròniques com l'asma bronquial i la malaltia pulmonar obstructiva crònica (MPOC) a través de les donacions de milers de ciutadans.

Es van fer prop de 50 activitats solidàries arreu del país. Per primer cop al territori es varen sumar Andorra, les Illes Balears i Perpinyà.

Per quart any consecutiu es van disposar 707 línies telefòniques, que van filtrar, durant tot el dia les més de 70 mil donacions que va fer gent de tot el país. La recaptació va superar els quatre milions d'euros. Un cop més va durar 14 hores.

Marató contra el càncer (2004)

L'edició del 2004 de la Marató va ser un èxit, va superar totes les previsions i es van recaptar més de vuit milions set-cents mil euros, que van provenir de quasi 436.000 donacions.

Per primer cop, un únic presentador va estar a la pantalla durant les 14 hores de duració que va tenir. Per primer cop després de quatre anys, es va ampliar el nombre de línies telefòniques fins a 728.

Les donacions van arribar a 8.712.000 d'euros, rècord de la Marató fins a l'edició del 2010, molt superior a totes les previsions. Aquests diners van servir per a finançar diversos projectes per curar el càncer, una de les malalties més mortíferes als estats europeus. Com sempre la Marató també va servir per conscienciar la població dels riscos d'aquesta malaltia. Es van organitzar 519 activitats arreu de Catalunya.

Durant les 14 hores de programa van passar pel plató testimonis que van explicar detalls de la malaltia. Com sempre, es van fer activitats solidàries arreu de Catalunya.

Marató contra diferents malalties mentals (2005)

L'edició del 2005 va anar destinada a erradicar o pal·liar els efectes de l'alzheimer el Parkinson, esclerosi múltiple, ictus i els accidents cerebrals vasculars.

El programa va durar una hora menys que a les anteriors versions, i va ser presentat durant tota l'emissió per Helena Garcia Melero.

El nombre de línies telefòniques es va ampliar molt, assolint les 854, per evitar l'allau de donacions de l'any passat. Tot i que no es van assolir els 8 milions 700 mil euros de l'any anterior, es va aconseguir recaptar més de 7 milions 100 mil euros. Aquesta davallada es va veure propiciada per una disminució important de les donacions que van disminuir en quasi 300 mil. Es van organitzar 624 activitats arreu de Catalunya.

Tots aquests diners van servir per a finançar diferents projectes per a poder combatre aquestes malalties que suposen la tercera causa de mortalitat a Catalunya i representen la primera causa de dependència.

Marató contra el dolor crònic (2006)

La quinzena edició de la Marató va anar destinada a combatre el dolor crònic mitjançant els donatius i la consciensació de la població.

Durant 15 hores (la segona Marató en durada) Antoni Bassas va presentar la Marató que va arribar a recaptar 6.485.338 a través de quasi 176 mil donacions. El nombre de línies telefòniques disponibles es va reduir significativament i va quedar en 717. Es van organitzar 738 activitats arreu de Catalunya.

Per primer cop l'espot de la Marató va deixar de tenir un sentit d'explicar la malaltia per a ser un incentiu de la solidaritat de la gent. En ell apareixien dos micos, un que s'equivocava en una prova i l'altra encertava. El que havia encertat rebia un premi i el compartia amb el que s'havia equivocat.

Marató contra les malalties cardiovasculars (2007)

El 16 de desembre del 2007 va tenir lloc la setzena edició de la Marató. Aquesta edició estava basada contra les malalties cardiovasculars.

Els Lax'n'Busto van participar en el CD de La Marató amb el tema "Viu la vida amb mi", versió en català de la cançó "Welcome to my life", de Simple Plan. Se'n van editar 170.000 còpies.

L'espot de la Marató d'aquest any mostrava imatges de la pel·lícula La finestra indiscreta d'Alfred Hitchcock per acabar amb el lema Hi ha trucades que poden salvar una vida.. Aquest mateix eslògan era el que s'utilitzava a les falques de ràdio.

El presentador va ser Miquel Calçada i va durar més de dotze hores, dues menys que l'anterior edició. Al final de La Marató s'havien recaptat menys diners que l'any passat, però amb els donatius fets a posteriori la xifra va acabar d'augmentar situant aquesta edició com la segona amb més recaptació de la història de La Marató: Es van aconseguir més de set milions set-cents mil euros, d'un total de 180.000 donacions fetes a 900 línies. Es van organitzar 916 activitats arreu de Catalunya.

Marató contra les malalties mentals greus (2008)

El 14 de desembre del 2008 tingué lloc la dissetena edició de la Marató. Aquesta edició fou centrada a combatre les malalties mentals greus, així com un afany d'evitar l'aïllament social que comporta per a les persones que sofreixen aquest tipus de malalties. Es van organitzar 1.064 activitats arreu de Catalunya.

Marató contra les malalties minoritàries (2009)

La Marató del 2009 va dur a terme una potent i necessària acció de sensibilització i divulgació sobre un grup de patologies poc conegudes i visibles, i sovint oblidades: les malalties minoritàries. Els fons obtinguts en aquella edició del programa permeteren una important injecció de recursos econòmics a la recerca biomèdica. Es van organitzar 1.142 activitats arreu de Catalunya.

Dècada dels 2010

Marató contra les lesions medul·lars i cerebrals adquirides (2010)

La Marató de 2010 es dedicà a la lluita contra les lesions medul·lars i cerebrals adquirides i la presentà Albert Om. Va tenir una audiència mitjana de 438.000 espectadors i d'un 21,2% de quota de pantalla. Aproximadament el 47% dels catalans, que equival a 3.262.000 de persones, van veure la Marató en algun moment del transcurs de les més de quinze hores de programa. Es van organitzar 1.359 activitats arreu de Catalunya.

Marató a favor dels trasplantaments (2011)

El lema fou Quan acaba una vida en comencen 6. Es van organitzar 1.822 activitats arreu de Catalunya.

Marató contra el càncer (2012)

El lema fou La mort hauria de ser el final de la vida. El càncer, no. Es van organitzar 2.231 activitats arreu de Catalunya.

Marató contra les malalties neurodegeneratives (2013)

El lema fou La solidaritat no degenera.

Marató contra les malalties del cor (2014)

La Marató contra les malalties del cor va ser el 14 de desembre de 2014 i va ser presentada per Mònica Terribas i Quim Masferrer.

Marató contra la diabetis i l'obesitat (2015)

La Marató contra la diabetis i l'obesitat va ser la 24a edició de la Marató, i va tenir lloc el 13 de desembre de 2015.

Marató contra l'ictus i lesions medul·lars i cerebrals traumàtiques (2016)

La Marató contra l'ictus i lesions medul·lars i cerebrals traumàtiques va ser la 25a edició de la Marató, i va tenir lloc el 18 de desembre de 2016.

Marató contra les malalties infeccioses greus (2017)

La Marató contra les malalties infeccioses greus, com l'hepatitis, la sida, la meningitis, la bronquitis o la tuberculosi, va ser la 26a edició de La Marató, i va tenir lloc el 17 de desembre del 2017.

Marató contra el càncer (2018)

La Marató contra el càncer va ser la 27ena edició de La Marató, i va tenir lloc el 16 de desembre de 2018.

Marató contra les malalties minoritàries (2019)

La Marató contra les malalties minoritàries va ser la 28ena edició de La Marató, i va tenir lloc el 15 de desembre de 2019.

Dècada dels 2020

Marató contra la Covid 19 (2020)

La Marató contra la Covid 19 va ser la 29ena edició de La Marató, i va tenir lloc el 20 de desembre de 2020.

Marató per la salut mental (2021)

La Marató per la salut mental va ser la 30ena edició de La Marató, i tindrà lloc el 19 de desembre de 2021.

Marató per la salut cardiovascular (2022)

La Marató per la salut cardiovascular va ser la 31ena edició de La Marató, i tindrà lloc el 18 de desembre de 2022.

Referències

Enllaços externs
 Totes les maratons


text:
Coronel Roseti es una estación ferroviaria ubicada en la localidad del mismo nombre, perteneciente al Departamento General López, Provincia de Santa Fe, Argentina.

Servicios
No presta servicios de pasajeros. Por sus vías corren trenes de carga de la empresa estatal Trenes Argentinos Cargas.

Historia
En el año 1886 fue inaugurada la estación, por parte del Ferrocarril Buenos Aires al Pacífico.

Véase también
Ramal Retiro - San Luis - Mendoza

Referencias

Coronel Roseti
Coronel Roseti
Departamento General López