text:
The Percussion Concerto is a composition for solo percussion and orchestra by the Scottish composer Helen Grime.  The work was commissioned by the Southbank Centre, the Baltimore Symphony Orchestra, and the Swedish Chamber Orchestra. It was first performed by the percussionist Colin Currie and the London Philharmonic Orchestra conducted by Marin Alsop at the Royal Festival Hall, London, on 16 January 2019.

Composition
The composition is cast in a single movement divided into three sections.  It has a performance duration of approximately 23 minutes.

Instrumentation
The work is scored for a solo percussionist and an orchestra consisting of two flutes (2nd doubling piccolo), two oboes (2nd doubling cor anglais), two clarinets (2nd doubling E-flat clarinet), two bassoons (2nd doubling contrabassoon), two horns, two trumpets, harp, celesta, and strings.  The percussion battery consists of vibraphone, glockenspiel, marimba, crotales, cowbells, bass drum, tom tom, conga, two bongo drums, suspended cymbal, two brake drums, four woodblocks, and high metal pipe.

Reception
Reviewing the world premiere, Richard Fairman of the Financial Times wrote that "the premiere of Helen Grime's Percussion Concerto [...] imagined an orchestral kaleidoscope of flickering lights and perfectly judged timbres," adding, "For her and the LPO this must have been an evening of hard work, but it paid dividends."

Conversely, Andrew Clements of The Guardian described the piece as "seem[ing] rather formulaic."  Patrick Rucker of The Washington Post was also critical of the piece, observing, "The orchestration was carefully balanced, so when Currie's solos were accompanied at all, it was usually quietly. Yet Grime didn't exploit two dynamic elements of the concerto form: dialogue between soloist and orchestra, and the dramatic potential of the individual juxtaposed against the crowd. Also curious for a percussion concerto was the absence of strong rhythmic character."  He concluded, "Lucky is the soloist who has conductor Alsop as an ultrasensitive concerto partner, but despite her and her musicians' best efforts, Grime's Percussion Concerto came off as unimpressively bland."

References

Compositions by Helen Grime
2018 compositions
Grime
Music commissioned by the Baltimore Symphony Orchestra


text:
Те́ма Байтая — тема в шаховій композиції кооперативного жанру. Суть теми — чорні зв'язують свою фігуру, наступним ходом білі розв'язують її, але одночасно зв'язують свою, після цього розв'язана чорна фігура розв'язує щойно зв'язану білу і наступним ходом ця біла фігура оголошує мат.

Історія
Цю ідею запропонував угорський шаховий композитор Байтай Йожеф (12.11.1902 — 6.04.1988). Одна з перших розробок задач з таким задумом датована 1931 роком.Ідея стала більш відомою після тематичного турніру угорського журналу «Magyar Sakkvilag» 1934—1936 років.У 2022 році проводився тематичний меморіальний конкурс «MТ József BAJTAY – 120»Для досягнення мети чорні зв'язують свою фігуру A, а білі наступним ходом розв'язують цю чорну фігуру A, але при цьому біла фігура B зв'язується . Розв'язана чорна фігура A наступним ходом розв'язує білу фігуру B і та оголошує мат чорному королю. Ідея дістала назву — тема Байтая.

FEN: 2b5/2k5/1b6/Np3P2/1r1n1p2/pr1B2BK/1pP1q3/2RR41.Sxc2 Bc4 2.Se3 Bxf4#
Чорний кінь на першому ході зв'язується, після чого білий слон «d3», який стоїть в пів-зв'язці, розв'язує тематичного коня, але й зв'язується білий слон «g3». Наступним ходом розв'язаний чорний кінь розв'язує білого слона «g3», який наступним ходом оголошує мат.

FEN: 8/8/8/2P3b1/ppRnpPkp/p1p1p1r1/K1N3Nr/Rn2q3Попередній хід білих був f2—f4
1.ef3 (e.p.) Sf4 2.Se2 Se3#<p>
Оскільки згідно ретроаналізу попередній хід білих був пішаком «f2» на два поля, вступний хід чорних буде взяття на проході цього пішака і чорний кінь «d4» зв'язується. Далі ходом білого коня «g2» розв'язується чорний тематичний кінь, але зв'язується білий кінь «с2». Наступним ходом розв'язаний чорний кінь розв'язує щойно зв'язаного білого коня і той оголошує мат.

FEN: 2r4b/2k4n/3p4/P3R3/3N4/P3P3/2P1r3/K1Q1q3
b) c7 → h6a) 1.Rxc2 Sc6 2.Rb2 Re7# (MM)
b) 1.Rxe3 Rg5 2.Rec3 Sf5#
Додатково пройшла анігіляція.

В синтезі з іншими ідеями

FEN: 8/8/3r2q1/R3P2k/3br1n1/3KN1P1/8/2B5
2 SolI  1.Bd4xe5+ Sd5 2.Bd4 Sf6#
II 1.Re4xe5+ Sf5  2.Re4 Sg7#
Чорна фігура вступним ходом оголошує шах білому королю і сама зв'язується. Білі захищаються від шаху, при цьому зв'язується біла фігура, розв'язується чорна. Наступним ходом чорна повертається на поле, з якого пішла, розв'язує білу і та оголошує мат.Тема Байтая виражена на тлі повернення чорних фігур і шахів білому королю.Також проходить подвійний клапан.

FEN: 3b4/7b/3N4/p1Nk3p/2p1n2r/2P3Bp/6r1/1K2Rq1B
b) g3 → f2a) 1.Se4xc5+ Sd6-e4 2.Rg2-c2 Se4-f6#
b) 1.Se4xd6+ Sc5-e4 2.Rg2-g6 Se4-f6#
Тема Байтая виражена на тлі теми Зілахі, теми Угнівенка,теми Залокоцького в механізмі чорної пів-зв'язки.Також проходить подвійний клапан, зв'язування, розв'язування фігур.

FEN: K7/8/6B1/5Np1/R2n4/5k2/8/5n1b
2 SolI  1.Sg3 Sd6 2.Kg4+ Se4 3.Sf3 Sf2# (MM)
II 1.Sg3 Sg7 2.Kg4+ Be4 3.Sf3 Bf5# (MM)
В цій задачі зв'язується чорна тематична фігура ходом чорного короля під зв'язку. Тема Байтая виражена на тлі константи Сорокіна, шахів білому королю, також проходить подвійний клапан.

Примітки
Це є один із варіантів міжнародного позначення фігур. Використовується для запису розташування фігур на шахівниці, ходів розв'язку, ілюзорної чи хибної гри шахової задачі, а також запису ходів.

Джерела

Уся тематика шахової композиції за алфавітом
Байтая
Байтая
Байтая
Байтая
Байтая
Байтая
Байтая
Байтая
Байтая
Байтая
Байтая

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
The 2017–18 Basketligan season was the 25th season of the Basketligan, the top tier basketball league on Sweden. The season started on 6 October 2017 and finished in May 2018. Luleå was the defending champion, but failed to repeat as they lost in the last game of the finals to Norrköping Dolphins, that achieved their fifth title ever.

Competition format
The participating teams first played a conventional round-robin schedule with every team playing each opponent four times for a total of 28 games. The top six teams qualified for the championship playoffs.

Teams

After the end of the 2016–17 season, Malbas decided to not continue playing at Basketligan.

Regular season

Standings

Playoffs

Bracket

Quarterfinals

|}

Semifinals
Seeded teams played legs 1, 3, 5 and 7 at home.

|}

Finals
Seeded team played legs 1, 3, 5 and 7 at home.

|}

Clubs in European competitions

References

External links
Official Basketligan website

Basketligan seasons
Sweden
Basketligan


text:
A Jonasék Los Angelesben a Jonas című filmsorozat 2. évadja, amelyben a főhősök Kevin, Joe és Nick elmennek nyaralni Los Angelesbe. A sorozat 13 részből áll, amelyből a magyar Disney Channel ez ideáig 13 részt vetített le.

Szereplők

Zenék

Vetítés

Epizódok

További információk
 Hivatalos honlap

2010-ben bemutatott amerikai televíziós sorozatok
Szituációs komédiák
A Disney Channel saját gyártású műsorai
2010-ben befejezett amerikai televíziós sorozatok

fr:JONAS L.A.
ru:Братья Джонас


text:
La mer Icarienne est une partie de la mer Méditerranée située dans la mer Égée. La mer Icarienne se trouve au sud-est de la Grèce, au milieu des îles où selon la légende, Icare, fils de Dédale, est tombé après s'être approché trop près du soleil, car la cire qui maintenait les plumes des ailes que lui avait confectionnées son père avait fondu.

Icarienne
Icarienne
Géographie de la Turquie
Géographie de la mer Égée


text:
Pierre Crozat (* 1661 oder 1665; † 1740) war ein sehr vermögender französischer Steuereinnehmer, Finanzmann, Kunstsammler und Mäzen, der unter anderem den Kunstmaler Jean-Antoine Watteau förderte. Im Vergleich zu seinem noch reicheren Bruder Antoine Crozat, genannt "der Reiche" wurde er – selbstverständlich zu Unrecht – "Crozat der Arme" genannt.

Leben
Pierre Crozat war der Sohn des einflussreichen Finanzmannes und Magistrats oder "capitouls" Antoine Crozat und dessen Gemahlin Catherine Saporta. Er machte als Trésorier de France in Montauban und "Trésorier des États" der Provinz Languedoc Karriere. Um das Jahr 1700 zog er nach Paris.

In Montmorency, nördlich von Paris, kaufte er im Jahr 1702 das frühere, seit 1689 unbewohnte Anwesen des ersten Hofmalers Charles Le Brun († 1690). Er ließ das dazugehörige, sogenannte Petit château renovieren und im Osten des etwa zwanzig Hektar großen Parks von dem Architekten Sylvain Cartault ein prächtiges neues Schloss errichten, das 1709 vollendet war. Im Jahr 1719 entstand nach den Plänen von Gilles-Marie Oppenord (1672–1742) die – im Gegensatz zu den Schlössern – noch heute existierende halbkreisförmige Orangerie. In Montmorency, dessen Park Watteau als Motiv diente, residierte Crozat – abgesehen von seinen Aufenthalten in Paris – bis zu seinem Tod im Jahr 1740.

Des Weiteren erwarb er im Jahr 1704 in Paris eine große, an der rue de Richelieu bei den heutigen Hausnummern 91 und 93 gelegene Parzelle, die sich bis zu den Boulevards und der rue Gramond erstreckte und gab bei Sylvain Cartault den 1706 vollendeten Bau eines luxuriösen hôtel particuliers (Stadtresidenz) in Auftrag. Die zur Gartenseite gelegene große Galerie schmückte Charles de La Fosse aus, für den Speisesaal schuf Crozats Schützling Watteau die "Vier Jahreszeiten".

Der avisierte Kunstliebhaber und -sammler empfing sowohl in Paris als auch in seinem Landhaus in Montmorency zahlreiche Künstler, Kunstkenner und Kritiker. Nahezu ständig anwesende Stammgäste waren Charles de La Fosse (1640–1716), der in seinem Haus starb, und Crozats junger Schützling Watteau (1684–1721), den er von 1715 bis 1717 beherbergte. Zu dem Besucherkreis, der sich wöchentlich zusammenfand, gehörten neben dem Porträtisten François de Troy (1645–1730), der wie der Gastgeber selbst aus dem Languedoc stammte, und seinem Sohn Jean François de Troy (1679–1752) der Pariser Maler Nicolas de Largillière (1656–1746), der Sammler und Gönner Watteaus Jean de Julienne (1686–1766), der Kupferstecher und Archäologe Graf von Caylus (1692–1765) und der Pariser Kupferstecher, Sammler und Kunstkritiker Pierre-Jean Mariette (1694–1774). Weitere Gäste waren der Pariser Bildhauer Pierre Le Gros (1666–1719) sowie die jungen Maler Natoire (1700–1777) und François Boucher (1703–1770). Crozat empfing auch den im flämischen Milieu des Bezirkes Saint-Germain-des-Près aufgewachsenen Nicolas Vleughels (1668–1737), der sich längere Zeit in Venedig aufgehalten hatte, und renommierte ausländische Künstler wie beispielsweise die Venezianer Sebastiano Ricci (1659–1714), Giovanni Antonio Pellegrini (1675–1741) und die Pastellmalerin Rosalba Carriera (1675–1757).

Pierre Crozat starb im Jahr 1740 in seinem Stadtpalast in der rue Richelieu.

Die Sammlung Crozat
Crozats Kunstsammlung war die größte private Sammlung dieser Art in Frankreich des 18. Jahrhunderts. Er wurde schon früh durch seine zahlreichen Geschäftsreisen nach Italien zum Kunstliebhaber und -sammler; sein Ansehen als Kenner war so groß, dass er 1715 vom Duc d'Orleans als Sachverständiger bestellt wurde und für den Herzog Kunstwerke aus italienischen Sammlungen einkaufte. 1818 erbte er die umfangreiche Antiken- und Kunstsammlung von Michel-Ange de La Chausse, der den Großteil seines Lebens in Rom verbracht hatte und über das Erbe einer Zerschlagung seiner Sammlung entgegenwirken wollte.

Die meisten Werke in der Sammlung Crozat waren italienischer Herkunft, wobei die venezianische Schule überwog. Nach Gattungen kategorisiert, offenbart die Sammlung eine Vorliebe für die Historienmalerei, also einen traditionellen Geschmack. Die niederländischen Künstler waren nicht annähernd so zahlreich wie die Italiener vertreten, die flämische und holländische Schule mit je knapp fünfzig Werken dennoch recht umfangreich.

Diese einzigartige Sammlung ging zunächst auf Crozats Neffen Louis François Crozat (1691–1750) über und nach dessen Tod erhielt Louis-Antoine Crozat, Baron de Thiers (1699–1770) die Kunstsammlung, der sie mit seiner eigenen Kollektion vereinigte, die vor allem französische und niederländische Künstler enthielt. Später erbte er noch die Bildersammlung seines jüngeren, kinderlosen Bruders Joseph-Antoines Baron de Tugny (1696–1751) und führte die Sammlungen zusammen.  Auch setzte Louis-Antoine Crozat die Sammeltätigkeit fort und bereicherte die Sammlung erneut.
Sie wurde schließlich im Jahr 1772 mit Unterstützung des Philosophen Denis Diderot von der russischen Zarin Katharina der Großen aufgekauft, so dass die Sammlung Crozat sich heute größtenteils in der Ermitage in Sankt Petersburg befindet. Die grafische Sammlung wurde 1741 bereits versteigert, der vom Kupferstecher und Kunsthändler Pierre-Jean Mariette besorgte Katalog zählt fast 2000 Nummern, wobei viele Nummern mehrere Blätter – auch verschiedener Künstler – zusammenfassen.

Literatur
 Pierre-Jean Mariette: Abecedario. In: Les archives de l'art français. 1857–1858
 Pierre-Jean Mariette: Description sommaire des dessins des grands maîtres d'Italie, des Pays Bas et de la France du Cabinet de feu M. Crozat. Avec des reflexions sur la manière de dessiner des principaux peintres. Paris 1741, 1750, 1751; Nachdruck Genf, 1973, Minkoff
 Pierre-Jean Mariette: Description sommaire des pierres gravées du Cabinet de feu M. Crozat. Paris 1741
 Barbara Scott: Pierre Crozat: a Maecenas of the Règence, in: Apollo 97, 1973, S. 11–19.
 Oliver T. Banks: Watteau and the North. Studies in the Dutch and Flemish Baroque Influence on French Rococo Painting. New York, London 1977.

Weblinks
 F. Joulie: François Boucher et Pierre Crozat: Le rôle de la collection privée dans la formation d'un artiste au début du 18ème siècle

Fußnoten

Kunstsammler
Mäzen
Person (Montmorency, Val-d'Oise)
Franzose
Geboren im 17. Jahrhundert
Gestorben 1740
Mann


text:
The Escape of Prisoner 614 is a 2018 American Western comedy written and directed by Zach Golden and starring Ron Perlman, Martin Starr, Jake McDorman and George Sample III.

Cast
Ron Perlman
Martin Starr
Jake McDorman
George Sample III as Prisoner Andre
Sondra James
John Hickman
Michael Sirow

Reception
The film has  rating on Rotten Tomatoes.  Glenn Kenny of RogerEbert.com awarded the film two and a half stars.

Luke Y. Thompson of Forbes gave the film a positive review and wrote, "More of an absurdist comedy than an uproarious one, this mostly works because McDorman and Starr play things completely seriously."

Frank Scheck of The Hollywood Reporter gave the film a negative review and wrote, "this satirical, modern-day Western induces a few mild chuckles but mostly wastes the talents of its cast."

References

External links

American Western (genre) films
Saban Films films
2010s English-language films
2010s American films


text:
Der Baré Esporte Clube, in der Regel nur kurz Baré genannt, ist ein Fußballverein aus Boa Vista im brasilianischen Bundesstaat Roraima.

Erfolge
 Staatsmeisterschaft von Roraima: 1960, 1964, 1965, 1966, 1967, 1969, 1970, 1971, 1972, 1982, 1984, 1986, 1988, 1996, 1997, 1999, 2006, 2010

 Torneio de Integração da Amazônia: 1983, 1985

Stadion
Der Verein trägt seine Heimspiele im Estádio Flamarion Vasconcelos, auch unter dem Namen Canarinho bekannt, in Boa Vista aus. Das Stadion hat ein Fassungsvermögen von 9980 Personen.

Trainerchronik

Weblinks

Einzelnachweise

Brasilianischer Fußballverein
Gegründet 1946
Organisation (Roraima)
Sport (Boa Vista, Roraima)


text:
Boyce Logan Wilkins (August 14, 1946 – August 6, 2022), better known as Butch Wilkins, was an American politician and a Democratic member of the Arkansas House of Representatives representing District 59 fromn 2013 to 2015. Wilkins also served from January 2009 until January 2013 in the District 74 House seat. He was also an officer with the Arkansas Game and Fish Commission. Wilkins was born on August 14, 1946. He died from surgical complications on August 6, 2022, at the age of 75.

Elections
2012 Redistricted to District 59, and with Representative Josh Johnston leaving the Legislature, Wilkins was unopposed for the May 22, 2012 Democratic Primary and won the November 6, 2012 General election with 4,390 votes (53.7%) against Republican nominee John Cooper, who in 2014 won a special election to the Arkansas State Senate in District 21 to succeed  Democrat Paul Bookout, who was forced from office in scandal.
2008 Initially in District 74, when Representative Chris Thyer left the Legislature and left the seat open, Wilkins won the May 20, 2008 Democratic Primary with 1,104 votes (61.6%) over Mall operator Jason Whitley, and was unopposed for the November 4, 2008 General election.
2010 Wilkins was unopposed for both the May 18, 2010 Democratic Primary and the November 2, 2010 General election.

References

External links
Official page at the Arkansas House of Representatives

Butch Wilkins at Ballotpedia
Butch Wilkins at the National Institute on Money in State Politics

1946 births
Place of birth missing
2022 deaths
21st-century American politicians
Democratic Party members of the Arkansas House of Representatives
People from Craighead County, Arkansas


text:
The Otto Stern School (OSS) is the platform for doctoral education in natural sciences at the Johann Wolfgang Goethe University Frankfurt am Main.

Organisation
The Otto Stern School was founded in 2006 as a scientific centre of the Goethe University. It offers support and sponsorship for its members. Doctoral candidates and their supervising teams (professors and, as second or third supervisor, postdocs) can become members if they belong to one of the natural sciences faculties or PhD programmes and Collaborate Research Centres of the Goethe University, e.g.:
International Helmholtz Graduate School
 Frankfurt International School of Science (FIGSS)
 DFG Priority Programme Genom organisation and Genom expression in Archaea
 Collaborative Research Center Functional Membrane Proteomics
 International Max Planck Research School for Structure and Function of Biological Membrane
 Research Training Group Neuronal Plasticity
 Research unit RIFT Dynamics
 Research unit Spin and Charge correlations in low-dimensional metallorganic solid state
 Research unit Ecological and Cultural Change in West and Central Africa

Institutions of the Otto Stern School are the Council, consisting of representatives of the respective faculties, PhD programmes, supervisors and doctoral candidates, the Directorate, the Quality-Assurance Board, the Admission Committees, the Chairperson, the Management and the Ombudsperson.

Responsibilities
 To support the doctoral education in natural sciences at the Goethe University and thus current and future research.
 To introduce international standards and a common structure in doctoral education for an even higher professional approach.
 To ensure the quality of doctoral education.
 To prepare doctoral candidates and young scientists for challenges in research and economy - during the dissertation phase and beyond.
 To accompany international candidates through their first weeks in Germany.
This is accomplished by three main offers: A Target Agreement is concluded between doctoral candidates, supervisors and the OSS, which limits the dissertation project to 3-3.5 years and arranges regular meetings of the candidate and the supervising team.
Furthermore, the OSS offers workshops for doctoral candidates and, if desired, supervisors to convey key skills in research (e.g. scientific presentation), organisation (e.g. time management and communication strategies) and career planning (e.g. application training). English and German language courses are also part of this programme.
Also funding options like travel grants, start-up scholarships and child-care subsidies are awarded to foster international and interdisciplinary research in the natural sciences of the Goethe University.

Admission Requirements
 Admission as doctoral candidates by one of the natural sciences faculties of the Goethe University
 Master's degree or equivalent with an average above the German "gut" (2.5)
 English Skills at Level B2
 For Non-Native Speakers: German Skills at Level A1
 Joint Supervision: at least 2 supervisors, one of which must be a member of a faculty

External links
 www.oss.uni-frankfurt.de

Goethe University Frankfurt
Educational institutions established in 2006
2006 establishments in Germany


text:
Richard Saunders (1922–1987) was a Bermudian photographer of the 20th century. He was noted for his photojournalism work with Roy Stryker, as well as in publications such as Ladies Home Journal, Fortune, Ebony and Look, among others.

Early life
Richard Clive Saunders was born in 1922 in Hamilton, Bermuda. His interest in photography began at a young age. In 1930, at age eight, his family moved to the United States.

At the outbreak of World War II, the family returned to Bermuda where Saunders worked as a photographer with the police department. During the 1940s, Saunders returned to the United States and began photography training at Brooklyn College and the New School for Social Research in New York City. He became friends with photographer and artist Gordon Parks, and acquired a job as a photographic lab technician, which enabled him to study and learn the techniques of the top photojournalists at Life magazine.

Career
In the early 1950s, Saunders was invited by Roy Stryker to join his team of top photojournalists in Pittsburgh to document the city's transition from a smoky milltown to a modern city. Saunders spent nearly two years there, living in the Hill District, where he "became part of the environment" and took four to five thousand photographs of the community. Many of his photos from this period are now part of the collection of the Carnegie Library of Pittsburgh.

During the 1950s, Saunders went on assignments for top publications such as Ladies Home Journal, Fortune, Ebony and Look, among others. He also travelled to Latin America to document the Alliance for Progress, an economic development program sponsored by the U.S. government.

In 1967, Saunders joined the staff of Topic, a magazine of the United States Information Agency (USIA), published quarterly in English and French in sub-Saharan Africa. Based in Tunis, he travelled throughout Africa photographing events, leaders and ordinary people. In 1972 he was transferred to Topic's Washington, D.C. office. Saunders continued to travel and photograph in Africa until his retirement in 1986.

In addition to his magazine work, Saunders exhibited his work in group and one-person shows. He was also affiliated with Black Star Publishing Company.

Some of the noted personalities he photographed include Henry Kissinger, Malcolm X, Elijah Muhammed, James Baldwin, Leonard Bernstein, James Brown and Adam Clayton Powell Jr., among many others.

Many of his photos are now part of Bermuda National Gallery Collection.

Richard Saunders died on August 20, 1987.

References

External links
Photograph of Malcolm X taken by Richard Saunders in 1962

1922 births
1987 deaths
American photojournalists
Brooklyn College alumni
Bermudian emigrants to the United States


text:
Landgraaf vasútállomás vasútállomás Hollandiában, Landgraaf községben, Landgraaf településen.

Vasútvonalak
Az állomást az alábbi vasútvonalak érintik:

Kapcsolódó állomások
A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb:

Forgalom

Kapcsolódó szócikkek
 Holland vasútállomások listája

Külső hivatkozások
Az NS hivatalos weboldala
Dutch Public Transport journey planner

Hollandia vasútállomásai
Bottal létrehozott vasútállomás cikkek


text:
Operation Day's Work is a solidarity program based on volunteering by high school students. It was implemented in Norway to honor the former Secretary-General of the United Nations, Dag Hammarskjöld.

During Operation Day's Work (also called Solidarity Action Day), students get the chance to exercise a job of their choice instead of going to school for one day. They donate their salaries to youth-related projects from all over the world. Today there are Operation Day's Work organisations in several countries.

Multiple Operation Day's Work organisations have engaged in the SAME network (SAME). Within this network, all the committees have agreed to the terms of the network's basic common principles and quality guidelines. These documents ensure the ecological, economic and social sustainability of the committee and their supported projects as well as the independence of any political party or religion, and include more values and principles of the organisations.

Countries with a national Operation Day's Work committee

Denmark
The national committee was formally founded in 1984.

Instructions from the department of Education specifically state that no student can be forced to take part. The pay for their work goes to a chosen project in a development country. Due to a recent agreement with the Danish Ministry of Education the students are no longer considered to be truant during this day.

Finland
The national committee in Finland is called Taksvärkki ry/Operation a Day's Work (ODW) Finland. Taksvärkki ry is a non-governmental organization (NGO) whose objective is to improve the living conditions and promote the human rights of children and young people in developing countries and to encourage Finnish young people towards global solidarity. Taksvärkki ry has implemented development cooperation projects since 1967 with funds raised by Finnish schoolchildren and students. ODW Finland also provides free development education material for schools in Finland. The campaign for the school year 2018–2019 is for active youth in Zambia. The patron of the Taksvärkki campaign is President Tarja Halonen.

Germany
In Germany there a few organizations which organize the Solidarity Action Days.

The biggest and oldest one is called Schüler Helfen Leben (Students Helping Life), founded in 1992 when war in the Balkans started. Even today this organization runs youth projects in Balkan Region. Schüler Helfen Leben is also the only Day's Work organization in Germany where only students and young volunteers organize the Solidarity Action Day, and is therefore also the only one which is part of SAME. Over the years more than 1,000,000 students earned more than 20,000,000 Euros and realized more than 150 youth projects all over the western Balkans. The Patron of the Solidarity Action Day is the German chancellor Angela Merkel.

 Another organization is called "Aktion Tagwerk". This organization is part of the Human Help Network and organizes the social day for children in Africa.

Italy
In Italy, there are two organizations that facilitate a Day's Work.

One of them is based in South Tirol, "Operation Daywork". It was founded with aid from Denmark. Operation Daywork works with both Italian speaking schools and with German speaking schools.

The second organization is also based in the North, in Veneto. It works with Italian schools and the organisation is called Social Day.

Belgium
The Belgian national committee is called 'YOUCA' (Youth for Change and Action), and was formerly known as "Zuiddag." It was founded in 2006, inspired by the similar Norwegian organization. The Belgian organisation only works with schools in the Flanders Region and Brussels Capital Region.

Norway
Operation Day's Work (Norwegian: Operasjon Dagsverk) is administered by the School Student Union of Norway and was first held in 1964. The official page provide an oversight of earlier projects:

Sweden
Sweden was the first country to establish this event. Since 1962 the national committee has been under control of a student organization called "Sveriges Elevråds Centralorganiastion, SECO." There has been a power struggle inside the SECO organization and the government has demanded oversight over the collection of the money.

The campaign for 2010 supported schools in Sudan.

United States
The national committee is called "Operation Day's Work". It was founded in 1999. According to their website they have been involved in the projects listed below.

Another organization called Schools for Schools is based on the same concept.

References

Charities based in Sweden
Volunteer organizations


text:
Siqi Song (nacida en 1989, 宋思琪) es una directora y animadora china.

En enero de 2020 recibió una nominación al Oscar en la categoría Mejor Cortometraje de Animación por su cortometraje estudiantil Sister.

Primeros años y educación
Song se graduó de la Academia Central de Bellas Artes en 2013 y del Instituto de las Artes de California en 2016 con una Maestría en Animación Experimental. Tiene su sede en Los Ángeles.

Carrera
Sus películas animadas han sido seleccionadas en muchos festivales y ceremonias de premios en todo el mundo, incluidos Sundance, SXSW y BAFTA. Su corto animado más reciente, Sister, fue nominado a los Premios Annie 2018. En enero de 2020, Sister fue nominada al Premio de la Academia al Mejor Cortometraje de Animación.

Filmografía

Referencias
Nacidos en 1989
Personas vivas
Alumnado del Instituto de las Artes de California
Directores de cine de China
Animadores de China
Directoras de cine de China

Enlaces externos


text:
Het Kasteel van Landreville (Frans: Château de Landreville) is een kasteel in de Franse gemeente Bayonville.

Landreville
Bayonville
Historisch monument in Grand Est
Bouwwerk in Ardennes


text:
Sekincau (plaats), een plaats in Indonesië
Sekincau (onderdistrict), een onderdistrict in Indonesië

Wikipedia:Met bot gemaakte doorverwijzing


text:
Oracze ist ein polnischer Ortsname:
 Oracze (Toszek), Stadtteil von Toszek, Powiat Gliwicki, Woiwodschaft Schlesien, bis 1945 Oratsche, Stadt Tost, Kreis Tost-Gleiwitz, Schlesien
 Oracze (Ełk), Dorf im Powiat Ełcki, Woiwodschaft Ermland-Masuren, bis 1928 Oratzen, 1928 bis 1945 Wittenwalde, Kreis Lyck, Ostpreußen


text:
Eukoenenia draco är en spindeldjursart som först beskrevs av Henri de Peyerimhoff 1906.  Eukoenenia draco ingår i släktet Eukoenenia och familjen Eukoeneniidae.

Underarter

Arten delas in i följande underarter:

 E. d. draco
 E. d. zariquieyi

Källor

Spindeldjur
draco


text:
La Supercoupe du Mali de football est une compétition de football créée en 1993 opposant le champion du Mali au vainqueur de la coupe du Mali, disputée en un match unique.

Histoire

Palmarès

Bilan par club

Notes et références

Lien externe
  |http://www.rsssf.com/tablesm/malicuphist.html RSSSF - Mali - List of Cup Winners]

Compétition de football au Mali
Mali


text:
Michael Wayne Dimmel  (born October 16, 1954) is a retired professional baseball player who played 3 seasons in Major League Baseball. He was originally drafted by the Los Angeles Dodgers in the 6th round of the 1973 Major League Baseball Draft. He was later drafted by the Baltimore Orioles from the Dodgers in the 1976 Rule V Draft. After two seasons with the Orioles he was traded to the St. Louis Cardinals for Benny Ayala.  Dimmel played high school baseball at Logansport High School for Coach Jim Turner and Butch Jones.

Dimmel is currently a Senior Vice President of Investments with Morgan Stanley out of its Dallas office. He began his business career as a financial adviser with Underwood Neuhaus in 1985.

References

1954 births
Living people
Major League Baseball outfielders
Baltimore Orioles players
St. Louis Cardinals players
Ogden Dodgers players
Waterbury Dodgers players
Bakersfield Dodgers players
Albuquerque Dukes players
Charlotte O's players
Miami Orioles players
Rochester Red Wings players
Arkansas Travelers players
Springfield Redbirds players
Columbus Clippers players
Baseball players from Minnesota
People from Albert Lea, Minnesota


text:
est le fils ainé de Minamoto no Yoriie, second shogun Kamakura. Sa mère, Wakasa no Tsubone, est la fille de Hiki Yoshikazu et l'enfant est élevé par le clan Hiki. Minamoto no Ichiman meurt à six ans, victime de la lutte pour le pouvoir qui suit la mort soudaine de Minamoto no Yoritomo.

Lorsqu'en 1203 Yoriie tombe gravement malade, le clan Hōjō soutient son frère Senman (future troisième shogun Minamoto no Sanetomo) comme successeur, tandis que les Hiki soutiennent Ichiman. Pour éviter que le pouvoir ne tombe entre les mains des Hiki, les Hōjō décident de s'en débarrasser ainsi que de leur protégé.

Sur un prétexte, Hōjō Tokimasa invite chez lui Hiki Yoshikazu et l'assassine. S'ensuit une bataille entre les clans. Les Hiki sont défaits par une coalition des Hōjō, des Wada, des Miura et des Hatakeyama et exterminés. Ichiman qui a six ans est également tué au cours des combats. La résidence des Hiki est détruite par un incendie et à la place se trouve le temple bouddhiste Myōhon-ji dans la vallée Hikigayatsu. La tombe d'Ichiman se trouve toujours dans le cimetière, à côté du cénotaphe du clan Hiki.

Le jeune frère d'Ichiman, Kugyō (Minamoto no Yoshinari) est forcé de se faire moine bouddhiste et en 1219 à l'âge de 20 ans, assassine son oncle Sanetomo. Minamoto no Yoshinari est lui-même immédiatement exécuté pour ce crime, ce qui met soudainement fin à la dynastie Seiwa Genji, branche familiale du clan Minamoto.

Notes et références

Liens externes
 Ōmachi, by the Kamakura Citizen's Net, consulté le .

Source de la traduction

Minamoto
Naissance en 1198
Décès en 1203


text:
Obec Vlčková se nachází v okrese Zlín ve Zlínském kraji. Žije zde  obyvatel.

Název
Původní jméno vesnice bylo Vlčkov, bylo odvozeno od osobního jména Vlček a znamenalo "Vlčkův majetek". Přechod ke jménům ženského rodu zakončeným na -ová byl častý na jižních svazích Hostýnských vrchů a na Vizovicku.

Historie
První písemná zmínka o obci pochází z roku 1373 (Wilczkaw).

Pamětihodnosti
 Kříž u kapličky

Nedaleko obce se nachází přírodní památka Bzová.

Galerie

Reference

Související články
 Římskokatolická farnost Kašava

Externí odkazy

Vesnice v okrese Zlín
Obce v okrese Zlín
DKV obcí Držková, Kašava a Vlčková
Lukovské podhradí
Region Zlínsko
Sídla v Hostýnsko-vsetínské hornatině


text:
Anderson is een civil parish in het bestuurlijke gebied North Dorset, in het Engelse graafschap Dorset met 72 inwoners.

Civil parish in Dorset


text:
Павло́ Костянти́нович Федоре́нко (30 жовтня 1880, Ямпіль — 5 лютого 1962) — український історик, археограф і архівіст.

Співробітник Полтавської Губернської Архівної Комісії, у 1920–30-х pp. науковий співробітник Історичної Секції ВУАН і керівник Чернігівського історичного архіву. Дослідник економічної історії Гетьманщини 17–18 ст.

Жертва сталінського терору.

Життєпис
Народився 30 жовтня 1880 у містечку Ямполі Глухівського повіту Чернігівської губернії (нині райцентр Сумської області). Батько його хоча й належав до міщанського стану, усе життя займався рільництвом, але велика родина, у якій було семеро дітей, ледве зводила кінці з кінцями. Середню освіту Павло здобув у нижчій сільськогосподарській школі на хуторі Воздвиженському поблизу Ямполя, яку заснував у власному маєтку громадський діяч, філософ, педагог і письменник М. Неплюєв.

Після її закінчення П. Федоренко витримав іспит на звання вчителя початкової школи і протягом 1900—1908 рр. працював у селах Волині. Саме у той час у молодого вчителя прокинувся інтерес до історичного минулого. Першою пробою пера П. Федоренка-історика стало дослідження «Могильник с. Городка Ровенского уезда Волынской губернии», що побачило світ на сторінках «Трудов Общества исследователей Волыни». Невдовзі він екстерном склав екзамени за курс чоловічої гімназії в Острозі й вступив на юридичний факультет Київського університету, а потім таки перевівся на історичний факультет.

У студентські роки П. Федоренко розпочав серйозні наукові дослідження з історії Лівобережної України другої половини XVII—XVIII ст., брав участь у роботі історико-етнографічного гуртка, яким керував професор М. Довнар-Запольський. 1915 р. у «Трудах Полтавской архивной комиссии» було опубліковано велику працю П. Федоренка «Воронковская сотня Переяславского полка по Румянцевской описи 1765—1769 гг.». Вона засвідчила неабияку працездатність і дослідницький хист історика, який сформувався у річищі так званої лівобережної школи в українській історіографії.

Цього ж таки 1915 р. П. Федоренко закінчив університет, відслужив рік писарем у запасному батальйоні і восени 1916 р. почав викладати вітчизняну історію у щойно створеному Чернігівському учительському інституті. Повалення самодержавства зумовило піднесення національно-визвольного руху, розкріпачило громадську ініціативу. Не залишився осторонь бурхливих подій і П. Федоренко. Разом з відомими громадськими діячами і краєзнавцями П. Дорошенком і А. Верзиловим він брав участь у заснуванні Чернігівського народного університету. Цей важливий культурно-освітній осередок діяв на громадських засадах до 1921 р. і залишив помітний слід у житті Чернігова.

Після російсько-більшовицької окупації України П. Федоренко продовжував викладацьку діяльність у Чернігівському учительському інституті, очолював деканат, завідував кафедрою історії, за сумісництвом працював у архівних установах міста. Перу П. Федоренка належали стислий, але ґрунтовний огляд зібрання архіву, а також низка публікацій з теоретичних і прикладних проблем архівознавства. Значну роботу він проводив і у чернігівському науковому товаристві, яке відіграло важливу роль у розгортанні історико-краєзнавчого руху в регіоні. Засноване 1920 р. як філія київського Українського наукового товариства, воно з 1925 р. діяло під егідою Всеукраїнської Академії наук. П. Федоренко очолював історико-філологічну (згодом історико-краєзнавчу) секцію, члени якої брали участь у археологічних розкопках, етнографічних дослідженнях, студіювали історію краю. П. Федоренко входив до ініціативної групи, яка заснувала у 1924 р. Чернігівський інститут краєзнавства, що мав координувати краєзнавчі дослідження в регіоні.

Разом з тим П. Федоренко наполегливо досліджував історію Лівобережної України – Гетьманщини другої половини XVII—XVIII ст. Йому належить пріоритет у вивченні металургійної промисловості тієї доби — так званої «рудницької справи», зосередженої в межах Чернігово-Сіверщини. Одним з перших він приступив до вивчення монастирського господарства, яке посідало неабияке місце в економічних структурах старої України. Приваблювала П. Федоренка і богата історико-культурна спадщина краю. Він оприлюднив цікаві документи про відомі архітектурні пам'ятки міста — Спасівькій собор та будинок І. Мазепи.

Чимало зусиль доклав учений для вивчення регіональної історіографії. Цій проблемі він присвятив студію «О. М. Лазаревський і культурні цінності Чернігівщини», а також «Нариси з історії вивчення Чернігівщини». У 1931 р. АН України видала за редакцією П. Федоренка «Опис Новгород-Сіверського намісництва 1781 р.». Носій старих дослідницьких традицій, підвалини яких були закладені ще О. Лазаревським, В. Модзалевським, діячами Чернігівської архівної комісії, П. Федоренко не тільки уособлював живий зв'язок, спадкоємність поколінь місцевих істориків, але й брав безпосередню участь у підготовці наукової зміни.

Сталінське переслідування
Однак доля готувала вченому важкі випробування. На країну насувалася кривава хмара сталінських репресій. Навесні 1929 р. розпочалися арешти представників наукової та творчої інтелігенції, звинувачених у належності до міфічної «Спілки визволення України». 21 жовтня 1930 р. було заарештовано і П. Федоренка, але через відсутність доказів «контрреволюційної діяльності» через місяць його було звільнено з-під варти. Викладання у вузі довелося «за власним бажанням» залишити і зосередитись на роботі в архіві та Чернігівському науковому товаристві, яке, у свою чергу, вмирало на очах, знекровлене комуністичними репресіями.

20 серпня 1934 р. П. Федоренка заарештували вдруге, проте у жовтні знову звільнили, оскільки звинувачення виглядало вкрай непереконливо. До архіву він усе ж таки вже не повернувся і змушений був заробляти собі на прожиття на канцелярській посаді у міськвиконкомі. Нарешті, 14 жовтня 1938 р. – третій арешт. Цього разу слідство тривало цілий рік. Згідно з вироком горезвісної Особливої наради при НКВД у Москві П. Федоренка поміщено у концтабори ГУЛАГ на п'ять років (північ Казахстану). Повернутися на Україну він спромігся тільки після закінчення війни, у вересні 1945 р.

Деякий час П. Федоренко викладав математику у Конотопському вчительському інституті, а потім перебрався до Києва і влаштувався на посаду старшого наукового співробітника історико-культурного заповідника «Києво-Печерська лавра». Тут він нарешті дістав змогу поновити наукові дослідження. Згодом, протягом 1948—1954 рр., П. Федоренко мешкав у Корсуні і працював завідувачем відділу і заступником директора тамтешнього музею.

За хрущовської «відлиги» старий історик оскаржив винесений йому у 1938 р. вирок і, на щастя, дочекався його скасування. Президія Чернігівського обласного суду 16 травня 1959 р. ухвалила рішення про цілковиту реабілітацію П. Федоренка. Останні роки його життя пройшли у Києві. До свого 80-річчя вчений одержав найкращий подарунок — власну книгу «Рудни Левобережной Украины в XVII—XVIII вв.», що була опублікована московським видавництвом АН СРСР 1960 р.

5 лютого 1962 р. П. Федоренко помер. «Український історичний журнал» вшанував пам'ять вченого невеличким некрологом, однак можливість сказати усю правду про його трагічну долю з'явилась тільки після проголошення Україною незалежності. Науковий доробок П. Федоренка, його плідна педагогічна діяльність заслуговують на ретельне вивчення і перевидання.

Творчий доробок
 1. ВОРОНКОВСКАЯ сотня Переяславского полка по Румянцевской описи 1765—1769 гг. //Тр. Полтав. губ. арх. комиссии. — Полтава, 1915. — Вып. 12. — С. 79-227.
 2. МОГИЛЬНИК с. Городка Ровенского уезда Волынской губернии //Труды Общества исследователей Волыни. - К., 1915. - Т. 13.- Вып. 1. – С. 1-11.
 3. КУЛЬТУРНО-просветительная работа и организованное учительство //Черниг. край. – 1917. – 24 окт.
 4. ЧЕРНИГОВСКИЙ народный университет //Черниг.край. — 1917. — 3 нояб., 8 нояб., 15 нояб.
 5. ПАМ'ЯТІ видатного історика України О. М. Лазаревського //Червоний стяг (Чернігів). — 1927. — 10 трав.
 6. О. М. ЛАЗАРЕВСЬКИЙ та культурні цінності Чернігівщини //Укр. археогр. зб.– К.,1927. – Т. 2. – С.ХХІІ-L.
 7. З ІСТОРІЇ монастирського господарства на Лівобережжі XVII—XVIII ст. //Зап. Істор.-філолог. відділу ВУАН. — К., 1927. — Кн. 11. — С. 103-170. Рец.: Шамрай С. //Україна. - 1929. - Кн.35 (лип.- серп.).- С. 133-136.
 8. ЧЕРНІГІВСЬКИЙ краєвий історичний архів та його фонди //Арх. справа.– 1928. — № 7. — С.22-36.
 9. ЗАВДАННЯ вивчення монастирського господарства //Студії з історії України Науково-дослідної кафедри історії України в Києві. — К., 1928. — Т.2. — С.1-35. Рец.: Шамрай С. //Україна. – 1929. – Кн. 35 (лип.-серп.). – С.133-136.
 10. ДО ІСТОРІЇ монастирських архівів //Арх. справа.– 1929. — Кн. 9-10. — С.102-104.
 11. З СПІРНИХ питань економіки України //Україна.– 1929. — Кн. 35 (лип.-серп.). — С.9-33.
 12. ТРУПА М. Л. Кропивницького у Чернігові в 1883 р. //Україна. — 1929. — Кн. 36 (верес.). — С.95-97.
 13. ЧЕРНИГОВСКОЕ отделение Государственного дворянского земельного банка //Арх. справа. — 1930. — № 1(12). — С.65-67. Зміст: Загальні відомості про фонд. Характеристика основних функцій установи. Характеристика фонду за його змістом. Характеристика описів та збереженість фонду.
 14. ГРАБІЖ у побуті і праві Гетьманщини //Студії з історії України Науково-дослідної кафедри історії України в Києві. — К., 1930. — Т. 3. — С.1-60.
 15. З ІСТОРІЇ старого Чернігова //Україна. — 1930. — Кн. 43 (верес.). — С.27-47.
 16. ОПИС Новгород-Сіверського намісництва 1779—1781 рр. /Передм. і ред. П.Федоренка. — К.: Вид-во ВУАН, 1931. — 592 с.
 17. НАРИСИ з історії вивчення Чернігівщини //Записки Чернігівського наукового товариства. — Чернігів, 1931. — Т. 1. — С.5-38.
 18. МАТЕРІАЛИ до історії вивчення Чернігівської аномалії //Записки Чернігівського наукового товариства. — Чернігів, 1931. — Т. 1. — С.39-41.
 19. КОРИСНІ копалини Чернігівщини //Арх. Рад. України. — 1932. — № 1-2. — С.152-163.
 20. СИСТЕМУ організації архівно-технологічного процесу до вимог соцбудівництва //Арх. Рад. України. — 1932. — № 6. — С.107-118.
 21. УСЫПАЛЬНИЦА Юрия Долгорукого –М; Л.: Изд-во АН СССР, 1948. — 34 с. Співавт.: Д. Ф. Красицький.
 22. ТЕХНИКА древней Руси //Новый мир. — 1954. — № 3. — С.281 — 283. Рец. на кн. Колчина Б. А. «Черная металлургия и металлообработка в древней Руси (домонгольский период)» (М., 1953).
 23. РУДНИ XVI—XIX вв. на территории СССР //Истор. зап. — М., 1956. — Вып.57.– С.210-231.
 24. ДОКУМЕНТЫ по истории металлургии Левобережной Украины в XVII—XVIII вв. /Вступ. ст., подгот. текста и словарь непонятных сл. П. К. Федоренко //Материалы по истории СССР. — М., 1957. — Т.5. — С.115-203.
 25. РУДНИ Левобережной Украины в XVII—XVIII вв. — М.: Изд-во АН СССР, 1960. — 264 с.: ил.
 26. АРХІВИ Чернігівського шляхетства //Студії з архівної справи та документознавства.- К., 1996.- Т.1.- С.133-140.
 27. ДЕКАБРИСТИ на Чернігівщині після амністії // Сіверян. літопис. — 1997.- № 5. — С. 121—132.
 28. АРХІВ Милорадовичів //Студії з архівної справи та документознавства.- К., 1998.- Т.3.- С.151-154.
 29. СРІБНІ нитки /Передм., упоряд., комент. В. В. Ткаченко, Л. С.Федоренко, І. О. Гордєєва; відп. ред. В. Ф. Верстюк. — К., 2001. — 140 с. — (НАН України. Ін-т укр. археогр. та джерелозн. ім. М. С. Грушевського).
Повість рос. мовою.

Неопубліковані праці
 30. СКЛЯНА промисловість на Чернігівщині. 1934.
 31. ІКОНИ Києво-Печерської Лаври. 1945—1948.
 32. Б. ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ в Корсуні. Поч. 50-х рр. XX ст.
 33. ТОПОГРАФИЯ Корсунской битвы (1648). Нач. 50-х гг. XX ст.

Література про Федоренка
 34. [НЕПЛЮЕВ Н.] Воздвиженская школа — колыбель трудового братства. 1885—1895. — Спб.: Паровая скоропечатня Я. И. Либермана, 1895. — 181 с. — (Прилож.). С. 161: П. К. Федоренко — учень школи.
 35. НАУКОВЕ життя Чернігова в 1914—1924 рр. // Україна.- 1925. — Кн. 4. — С. 181—183. С. 182, 183: П. К. Федоренко.
 36. ОГЛОБЛИН О. Буржуазна історична школа Довнар-Запольского //Записки Історично-археографічного інституту ВУАН.- 1934. — № 1. — С. 157—225. С. 203, 204: П. К. Федоренко.
 37. ПАВЛО Костянтинович Федоренко: [Некролог] //Укр. істор. журн. — 1962.- № 2. — С.158.
 38. ПІВСТОЛІТТЯ невтомної праці: Нарис історії Чернігівського державного педагогічного інституту ім. Т. Г. Шевченка. — К.: Рад. шк., 1966. — 100 с.: іл. С. 3: П. К. Федоренко.
 39. Заремба С. З., Коваленко О. Б. Становлення радянського історичного краєзнавства на Чернігівщині //Укр. істор. журн. — 1983. — С.104 −112. С.107: П. К. Федоренко.
 40. FEDORENKO Pavlo //Encyclopedia of Ukraine /Edited by Volodymyr Kubijovic. — Toronto; Buffalo; London, 1985. — Vol.1. (A-F). — P.872.
 41. БРЮХОВЕЦЬКИЙ В. С. Микола Зеров: Літ. критичний нарис. — К.: Рад. письменник, 1990. — 309 с. С.84: П. К. Федоренко.
 42. БАБЕНКО Л. Л. Із досвіду розвитку краєзнавства на Україні протягом 20-х — на початку 30-х рр. //Завдання краєзнавства у дослідженні та популяризації пам'яток історії і культури: Темат. зб. наук. праць. — К., 1991. — С.21-50. С. 25: П. К. Федоренко.
 43. КОВАЛЕНКО О. Б., Ткаченко В. В. Три справи і одне життя: (П. К. Федоренко) //Репресоване краєзнавство (20-30-ті рр.). — К.; Хмельницький, 1991. — С.228-233.
 44. ТКАЧЕНКО В. Історичне краєзнавство на Чернігівщині у 20-30-х рр. //Рідна школа.- 1991. — № 12.- С.51-56. С. 54: П. К. Федоренко.
 45. ЕДИЦІЙНА археографія в Україні у XIX—XX ст.: Плани, проекти, програми видань.- К.,1993.- Вип.1-231с. С.76-77, 85-86, 95, 106: П. К. Федоренко.
 46. КОВАЛЕНКО О., Ткаченко В. Доля історика //Репресоване «відродження».- К., 1993. — С.199-211.
 47. КОВАЛЕНКО О., Ткаченко В. Доля і недоля Павла Федоренка //Старий Чернігів. — 1993. — № 2 (лип.). — С.3.
 48. БОРЯК Г. В. Національна архівна спадщина України та державний реєстр «Археографічна україніка»: Архівні докум. ресурси та наук.-інформ. системи.- К., 1995. — 348 с. С. 135, 136, 137, 141, 320: П. К. Федоренко.
 49. ТКАЧЕНКО В. В. Розвиток історичного краєзнавства на Чернігівщині у 20-30-х рр. XX ст.: Автореф. дис. на здобуття наук. ступ. канд. істор. наук. — К., 1995. — 23 с. С. 3, 4, 14: П. К. Федоренко
 50. ТКАЧЕНКО В., Ігнатенко М. Чернігівське наукове товариство у контексті національного відродження України 20-х років //Сіверян. літопис. — 1995. — № 2.- С. 54 −57. С. 56: П. К. Федоренко.
 51. ТКАЧЕНКО В. В. Співробітництво Чернігівського інституту народної освіти та місцевих архівних установ у історико-краєзнавчих дослідженнях 20-х років //Літ. Чернігів. — 1995.- № 7. — С. 92-98. С. 92: П. К. Федоренко.
 52.КОВАЛЕНКО О. Б. Невідома праця Павла Федоренка «Архіви Чернігівського шляхетства» //Студії з архівної справи та документознавства.- К., 1996.- Т.1.- С.133.
 53. СТОРОЖЕНКО І. Топографічне дослідження Корсунської битви [ 26 трав. 1648 р.] П. К. Федоренка //Пам'ятки України. — 1996. — № 2. — С.89-92.
 54. ЗУБ Т. І. Видатні архівісти Чернігівщини//Українське архівознавство: Історія, сучасний стан та перспективи: Наук. доп. Всеукр. конф.- К., 1997.- Ч.1.- С.236-243. С.241-243: П. К. Федоренко.
 55. КОВАЛЕНКО О. Б. Павло Федоренко як архівіст і археограф //Укр. архівознавство: Історія, сучасний стан та перспективи: Наук. доп. Всеукр. конф.- К.,1997.- Ч.1.- С.199-204.
 56. ОНОПРІЄНКО В. І., Кіржаєв С. М. Причинок до історії Всеукраїнської Академії наук 1933 року //Ucrainica: архівні студії.- К., 1997.- Вип.1.- С.55-75. С. 69, 73: П. К. Федоренко.
 57. ЗУБ Т. І. Видатні архівісти Чернігівщини //Збірник статей, виступів за документами державного архіву Чернігівської області.- Чернігів, 1998.-С. 42-51. С. 48-51: П. К. Федоренко.
 58. КОВАЛЕНКО О. Б. Праця П. К. Федоренка «Архів Милорадовичів» //Студії з архівної справи та документознавства.- К., 1998.- Т.3.- С.150-151.
 59. СІВЕРЯНИ пишуть Грушевському /Підгот. до друку Ю. Мицика, В. Дениса, Ф. Мороза //Сіверян. літопис. — 1998.- № 4.- С. 59-62. С. 60: П. К. Федоренко. С. 62: 3 листи П. К. Федоренка до М. С. Грушевського.
 60. СУРАБКО Л. Ф. Архівне будівництво на Чернігіщині у 20 — 30 роки //Збірник статей, виступів за документами Державного архіву Чернігівської області.- Чернігів, 1998.- С.31- 41. С.38: П. К. Федоренко.
 61. ФЕДОРЕНКО Павло Костянтинович //Енци-клопедія Сумщини: (Матеріали). — Суми, 1999. — Вип.3. Діячі науки. — С.89 — 90.
 62. ВЕРБА І. Олександр Оглоблин: Життя і праця в Україні.- К., 1999.- 384 с. С. 114, 188, 220, 347: П. К. Федоренко.
 63. КОВАЛЕНКО О. Б. На варті духовних скарбів України: архівісти 20-30-х рр. //Сіверян. літопис.- 1999.- № 2.- С.106-112. С.108-109: П. К. Федоренко.
 64. КОВАЛЕНКО О. Б. Федоренко П. К. //Укр. архівісти: Біобібліогр. довідн.- К., 1999.- Вип.1 (XIX ст. — 1930-ті рр.).- С.325-326.
 65. МАТЯШ І. Б. Українська архівна періодика 1920-1930-х рр.: історія, бібліографія, бібліометрія.- К., 1999. — 480 с. С. 29, 30, 45, 109, 218, 219, 234, 253, 317, 376, 436: П. К. Федоренко.
 66. ЮРКОВА О. В. Діяльність Науково-дослідної кафедри історії України М. С. Грушевського (1924—1930). — К., 1999.- 433 с. С.7, 15-16, 27-28, 91-93, 113, 198, 258—259, 278, 280—281, 315, 321, 332, 346, 355, 413: П. К. Федоренко.
 67. ФЕДОРЕНКО Павло //Енциклопедія українознавства /Перевид. в Україні.- Львів, 2000.- Т.9- С.3488.
 68. ВЕРБА І. В. Життя і творчість Н. Д. Полонської — Василенко (1884—1973). — К., 2000. — 356 с. С. 105: П. К. Федоренко.
 69. МАТЯШ І. Архівна наука і освіта в Україні 1920 — 1930-х років.- К., 2000.- 592 с. С. 19, 34, 57, 268, 277, 278, 281, 337, 340, 349, 350, 394, 397, 398, 401, 412, 439, 443, 536, 573: П. К. Федоренко.
 70. ФЕДОРЕНКО Павло Костянтинович (30.10.1880 — 5.02.1962) — укр. історик, краєзнавець, архівіст //Довідник з історії України. А-Я. — 2-е вид., доопр. і доп. — К., 2001. — С.899-900.
 71. ОГЛОБЛИН О. Гетьман Іван Мазепа та його доба /Ред. Л.Винар, упоряд. І.Гирич, А.Атаманенко. — 2-е вид., доп. — Нью-Йорк; Київ; Львів; Париж; Торонто, 2001.- 464 с. С. 103, 162, 163: П. К. Федоренко.
 72. ТКАЧЕНКО В. В. Про Воздвиженське трудове братство та присвячену йому повість П. К. Федоренка «Серебряные нити» //Федоренко П. К. Срібні нитки. — К., 2001. — С.3-29.
 73. АРХІВНЕ будівництво на Чернігівщині. 1921—1941 рр.: Добірка докум. та матеріалів /Упоряд. А. Морозова, Н. Полетун.- Чернігів, 2002.- 104 с. С. 3, 54-56, 66, 67, 102: П. К. Федоренко.
 74. НАРИСИ історії архівної справи в Україні.- К.: Вид. дім «КМ Академія», 2002.- 612 с. С.393: П. К. Федоренко.

Примітки

Джерела
 Юркова О. В. Федоренко Павло Костянтинович //

 Павло Костянтинович Федоренко: (Біобібліогр. покажч.) /Скл. О. Б. Коваленко, Л. В. Студьонова, В. В. Ткаченко; Відп. за вип. П. В. Грищенко.- Чернігів, 2003.- 24 с.- («Історики та краєзнавці Чернігівщини»; Вип.1).
 Ткаченко В. В. Історичне краєзнавство: Чернігово-Сіверщина у перше пожовтневе двадцятиріччя: Навч. посіб. — К.: Знання, 2007. — 215 с.-С. 162—166.

Українські архівісти
Українські історики
В'язні ГУЛАГу


text:
Горбыли — деревня в Ярцевском районе Смоленской области России. Входит в состав Суетовского сельского поселения. Население — 1 житель (2007 год).

Расположена в центральной части области в 10 км к востоку от Ярцева, в 4 км южнее автодороги , на берегу реки Ольховка. В 2,5 км северо-западнее деревни расположена железнодорожная станция Свищёво на линии Москва — Минск.

История
В годы Великой Отечественной войны деревня была оккупирована гитлеровскими войсками в июле 1941 года, освобождена в сентябре 1943 года.

Примечания

Населённые пункты Ярцевского района


text:
Åresjön er en sø beliggende i 372,40 meters højde over havet i Åredalen, Jämtlands län, Sverige, med Indalsälven som væsentligste tilløb og afløb. Søen er 6,4189 km² stor, har en 9,80 meter gennemsnitlig dybde og er 19,20 meter på sit dybeste sted. Europavej E14 og Mittbanan løber langs den nordlige søbred gennem Åre og nogle mindre bebyggede områder. Åre Skiområde ligger nord for søen, og Åreskutan og Renfjället knejser på hver sin side af dalen. Søen er frossen fra sent i november til tidligt i maj, hvilket gør den perfekt for skøjteløb.

Kildehenvisninger

Jämtlands län
Søer i Sverige


text:
Le Sūtra de Vimalakīrti (,  ;  ; japonais : , « Sûtra de l'enseignement de Vimalakîrti ») est considéré comme l'un des textes les plus profonds du bouddhisme mahāyāna. En outre, c'est le seul sūtra de la littérature bouddhique qui présente les enseignements d'un laïc (upāsaka), Vimalakīrti.

Il en existe également des traductions en coréen, en tibétain et d'autres langues d'Asie.

Cadre du sutra
Les événements que rapporte le sutra se déroulent dans la ville de Vaishâli, au royaume des Licchavi, lors d'un séjour du Bouddha, qui s'est arrêté pour quelque temps dans un bois. Ensuite, l'action prend place dans la maison de Vimalakīrti, un riche disciple laïc. Celui-ci se distingue par sa connaissance sans faille du dharma, et sa sagesse plus vaste que celle de tous les bodhisattva présents, à l'exception de Manjushri.

Ce sutra constitue une exception notable dans l'ensemble des ouvrages bouddhiques : il est le seul à présenter un enseignement donné par un bodhisattva, qui plus est un laïc.

Contenu
Ce sûtra expose les principes essentiels du bouddhisme mahāyāna, en particulier la notion de non-dualité. Dans cet ouvrage de très haute tenue littéraire, l'enseignement est délivré aux principaux disciples du Bouddha par l'intermédiaire de Vimalakīrti, un disciple laïc du Bouddha.

Vimalakīrti s'adresse à Maudgalyāyana, Kāśyapa, Subhūti, Pūrṇa, Kātyāyana, Aniruddha, Upāli, Rāhula et Ānanda. Il rencontre également le bodhisattva Maitreya, le laïc Prabhāvyūha et un fils de banquier,  nommé aussi Sudatta.

Vimalakīrti leur expose en détail la doctrine de la vacuité, shunyata, répond à de multiples questions et finit par répondre par le silence qui dit tout.

Traductions
La plus ancienne version écrite connue est celle traduite en chinois par Zhi Qian 支謙. Elle fut ensuite suivie par celle de Kumārajīva 鳩摩羅什 en 406. Une autre traduction, considérée comme plus précise, est attribuée à Xuanzang 玄奘, au .

Principales traductions en chinois
  (3 fasc. trad. Kumārajīva, 406) ;
  (6 fasc. trad. Xuanzang, ) ;
 (2 fasc. trad. Zhi Qian).

Traductions en français
 L'Enseignement de Vimalakîrti (Vimalakīrtinirdeśa), traduction en français par Étienne Lamotte, Université catholique de Louvain, Institut Orientaliste, Louvain-la-neuve, 1987.

 Soûtra de la Liberté inconcevable. Les enseignements de Vimalakirti, Trad. Patrick Carré, Paris, Fayard, 2000.

Bibliographie

Commentaire

Études
  Edward Hamlin, Magical Upāya in the Vimalakīrtinirdeśa-sūtra, Journal of the International Association of Buddhist Studies 11 (1), 1988,
  Jamie Hubbard, Commentary on the Vimalakīrti Sutra. Berkeley, Numata Center for Buddhist Translation and ,Research, 2012.
  John McRae, The Sutra of Queen Śrīmālā of the Lion's Roar and the Vimalakīrti Sutra. Berkeley, Numata Center for Buddhist Translation and Research, 2004. .
  Jan Nattier, « The Teaching of Vimalakīrti (Vimalakīrtinirdeśa): A Review of Four English Translations ». Buddhist Literature 2, 2000, .
  Sangharakshita (1990). The Inconceivable Emancipation - Themes from the Vimilakirti Nirdesa, Windhorse Publications, 1990. Traduction en français en ligne
 Jonathan Silk, « Taking the Vimalakīrti seriously », Annual Report of The International Research Institute for Advanced Buddhology at Soka University for the Year 2013, Vol. 17, 2014,

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Hyakumantō Darani

Liens externes

 Vimalakīrtinirdeśa, université d'Oslo

Texte bouddhique
Mahâyâna


text:
Javier Moreno Valera (Silla, 10 de setembre de 1974) és un exfutbolista professional valencià. Jugava com a davanter i des d'octubre de 2015 és entrenador del Novelda.

Biografia
Va formar-se com a futbolista al planter del FC Barcelona, encara que sense arribar a debutar amb el primer equip va marxar al Córdoba CF, on només jugà la temporada 1996-97, passant després pel Yeclano Deportivo i el Deportivo Alavés. La temporada 1998-99 va aconseguir l'ascens a Primera divisió amb el CD Numancia, marcant 18 gols en 39 partits i tornant a l'Alavés a la campanya 1999-2000.

Al conjunt basc assolí rellevància internacional, arribant a disputar la final de la Copa de la UEFA davant el Liverpool FC, on marcà dos gols en només tres minuts. A la lliga aconseguí marcar 22 gols en 34 partits. Aquesta gran actuació li va permetre fitxar per un dels clubs més poderosos d'Europa, l'AC Milan.

Al Milan no va gaudir de moltes oportunitats, tornant a Espanya la temporada següent per fitxar per l'Atlètic de Madrid, que acabava de pujar a Primera Divisió i en la seva primera temporada marcà cinc gols en 24 partits. A la temporada 2003-04 no va entrar en els plans de l'aleshores entrenador Gregorio Manzano, i va marxar cedit al Bolton Wanderers on només jugà vuit partits.

A la temporada següent jugà al Reial Saragossa on no va acabar de demostrar la seva qualitat, i va decidir provar sort al Córdoba CF de Segona Divisió B. A l'equip andalús va aconseguir l'ascens a Segona i la posterior permanència a la categoria de plata, deixant el club verd-i-blanc després de tres anys per marxar al SE Ibiza-Eivissa de Segona B.

Jugà a l'equip pitiús durant tres mesos, deixant el club en desembre del 2008 pel fet de "no comptar amb l'entrenador i no suposar una càrrega per al club". En gener del 2009 en reincorporà a l'equip, després de la dimissió de l'entrenador, renunciant al seu sou donada la crisi econòmica que assolava el club eivissenc, però no va tornar a jugar a causa d'una lesió.

El 7 de juliol de 2009 va fer-se oficial el seu fitxatge pel Lucena CF de la Segona Divisió B, però el desembre del mateix any va deixar l'equip i va retirar-se del futbol.

Referències

Enllaços externs
 Estadístiques a Primera divisió - sportec.es
 Fitxa del jugador amb la selecció - sportec.es
 Estadístiques a transfermarkt.de

Sillers
Futbolistes de l'Horta Sud
Futbolistes del FC Barcelona C
Futbolistes del FC Barcelona B
Futbolistes del Córdoba CF
Futbolistes del Yeclano CF
Futbolistes del Deportivo Alavés
Futbolistes del CD Numancia
Futbolistes de l'AC Milan
Futbolistes de l'Atlètic de Madrid de la dècada de 2000
Futbolistes del Real Zaragoza
Futbolistes de la SE Eivissa
Futbolistes del Lucena CF
Futbolistes internacionals amb Espanya de la dècada de 2000
Naixements del 1974


text:
Кохистани — индоевропейский язык дардской ветви, распространённый в Кохистанской области, провинции Хайбер-Пахтунхва в Пакистане.

Классификация языка затруднена — иногда его считают целой группой языков, иногда — только диалектом языка шина.

Распространение
Используется в восточной части Индийского Кохистана, в Пакистане, в районе долины Сват людьми, которые называют себя кохистанцами. Перевод самоназвания — люди гор.

См. также
 Кохистан

Примечания

Литература

Ссылки
 The Gawri Language of Kalam and Dir Kohistan
 Ethnologue report for language code: mvy

Дардские языки
Языки Пакистана


text:
Lampona ampeinna est une espèce d'araignées aranéomorphes de la famille des Lamponidae.

Distribution
Cette espèce est endémique d'Australie. Elle se rencontre en Australie-Occidentale, dans le Territoire du Nord, en Australie-Méridionale, au Victoria et dans l'Ouest du Queensland.

Description
La femelle holotype mesure  et le mâle .

Étymologie
Son nom d'espèce lui a été donné en référence au lieu de sa découverte, les Ampeinna Hills.

Publication originale
 Platnick, 2000 : A relimitation and revision of the Australasian ground spider family Lamponidae (Araneae: Gnaphosoidea). Bulletin of the American Museum of Natural History, ,  (texte intégral).

Liens externes

Notes et références

Lamponidae
Espèce d'araignées (nom scientifique)
Faune endémique d'Australie


text:
In Ancient Greek

Tamil loanwords in Ancient Greek came about due to the interactions of Mediterranean and South Indian merchants. Tamil loanwords entered the Greek language throughout different periods in history. Most words had to do with items of trade that were unique to South India. Although there is general consensus that there are Tamil loanwords in Ancient Greek, few of the words have competing etymologies as well.

In Biblical Hebrew

The importance of Tamil loanwords in Biblical Hebrew is that linguistically these words are the earliest attestation of the Tamil language. These words were incorporated into the writing of the Hebrew Bible starting before 500 BCE. Although a number of authors have identified many Biblical and post-Biblical words of Tamil, Old Tamil, or Dravidian origin, a number of them have competing etymologies and some Tamil derivations are considered controversial.

In English

In Malay
Loanwords from Tamil, mainly exist in cuisine, like Chinese and unlike Sanskrit. It mainly entered the lexicon of Classical Malay (and by extension, its Modern and Indonesian variants) with the immigration of South Indian traders who settled around the Strait of Malacca. See also Wiktionary:Appendix:Malay words of Tamil origin.

In Mauritian Creole

In Tagalog
Close contact through commercial networks between India and Maritime Southeast Asia for more than two millennia, bolstered by the establishment of Tamil as a literary language in India starting from the 9th century, allowed the spread of Dravidian loanwords in several local languages of Southeast Asia, including Old Malay and Tagalog. A list of Tagalog words with Tamil origins are shown below.

In Indonesian

Loanwords from Tamil, while also an Indian language (though not Indo-European like Sanskrit), mainly exist in cuisine, like Chinese and unlike Sanskrit. It is a Dravidian language and not an Indo-Aryan language. However, Hinduism had great impact in Tamil, there are several Indo-Aryan loanwords in Tamil and they are possibility to list them in Indo-Aryan loanwords, such as Sanskrit.

Interaction between Tamil speakers and Malay speakers has been established from ancient time. Tamil influence has been around such as Palava usage as ancient script in Indonesia (Palava dynasty was existed on 275 CE–897 CE) and Chola invasion of Srivijaya in 1025. It mainly entered the lexicon of Malay (and by extension, Indonesian) with the immigration of South Indian traders who settled around the Strait of Malacca.

In Russian

In Sinhala

Sinhala words of Tamil origin came about as part of the more than 2,000 years of language interactions between Sinhala and Tamil in the island of Sri Lanka, as well as through Dravidian substratum effect on the Sinhala Language.

In Sinhala words

In the following list, Tamil words are romanised in accordance with Tamil spelling. This results in seeming discrepancies in voicing between Sinhala words and their Tamil counterparts. Sinhala borrowing, however, has taken place on the basis of the sound of the Tamil words; thus, the word ampalam, [ambalam], logically results in the Sinhala spelling ambalama, and so forth. However, the Tamil language used here for comparison is Tamil as spoken in Sri Lanka.

In Sinhala verbs

Several verbs have been adopted into Sinhala from the Tamil language. The vast majority of these are compound verbs consisting of a Tamil origin primary verb and a Sinhala origin light verb.

See also

Wiktionary:Appendix:Malay words of Tamil origin
List of countries and territories where Tamil is an official language
Tamil population by cities
Tamil population per nation
Tamil language
Tamil people
Tamilisation

References

Lists of loanwords
Tamil language


text:
В Албанії відсоток грамотних людей, від 9 років і старше, становить близько 99%. Загальна початкова освіта є обов'язковою (1-9 класи), але більшість учнів продовжують середню освіту. Учні повинні скласти випускні іспити в кінці 9-го і 12-х класів, щоб продовжити свою освіту.

Більшість шкіл є державними і фінансуються урядом, але останнім часом були відкриті кілька приватних шкіл різних рівнів. На даний момент в країні налічується близько 5000 шкіл. Навчальний рік ділиться на два семестри. Навчальний тиждень починається в понеділок і закінчується в п'ятницю. Залежно від академічного рівня, навчальний рік зазвичай починається в середині вересня або в жовтні і закінчується на початку червня або в липні. Існує зимова перерва, яка триває близько двох тижнів.

 Дошкільна освіта (çerdhe або kopësht): 1-4 роки
 Загальна початкова освіта (9-vjeçare): 9 років (8 років до 2008 року)
 Середня освіта:
 Звичайна (e mes або gjimnaz): 3 роки
 Професійна або технічна (teknike): 2-5 років
 Вища освіта:
 Бакалаврат та Магістратура (3 роки і 1.5-2 року відповідно)
 Фундаментальна наукова, професійна освіта (doktoratë): 3 роки

Посилання
 Education system explained

Албанія


text:
Escherichia é um gênero de bactérias bacilares gram-negativas, não formadoras de esporos, anaeróbicas facultativas, da família Enterobacteriaceae. Habita o trato gastrointestinal de animais de sangue quente, exceto pela espécie E. blattae, isolada do intestino de baratas.

Como pertencentes do 4º grupo de Bergey, estas bactérias são pequenas, e podem ser imóveis ou móveis com flagelação perítrica. Fermentam açúcares, libertando ácidos e gases e reduzem nitratos.

São os principais agentes causais das infecções urinárias, nosocomiais, nomeadamente meningites e septicemia. Algumas delas podem estar associadas a ferimentos como agentes oportunistas.

Apresentam uma enorme diversidade de espécies (patótipos).

SCHEUTZ, F.; STROCKBINE, N.A. Genus I. Escherichia castellani and Chalmers 1919. In: GARRITY, G.M. (ed.). Bergey's Manual of Systematic Bacteriology - The Proteobacteria Part B. 2 ed. Nova Iorque: Springer, 2005. p. 607-624.
 HUYS, G.; CNOCKAERT, M.; JANDA, J.M.; SWINGS, J. (2003). Escherichia albertii sp. nov., a diarrhoeagenic species isolated from stool specimens of Bangladeshi children. International Journal of Systematic and Evolutionary Microbiology 53: 807-810. Resumo

Enterobacteriaceae
Gêneros de bactérias


text:
Callyna pectinicornis är en fjärilsart som beskrevs av M.Gaede 1915. Callyna pectinicornis ingår i släktet Callyna och familjen nattflyn. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Nattflyn
pectinicornis


text:
Jamie Woon (29. ožujka 1983.) engleski je pjevač, tekstopisac i glazbeni producent. Privukao je pažnju javnosti i kritike svojim singlom, "Night Air", iz 2010., preuzetog s njegovog debitantskog albuma Mirrorwriting (2011.). Woon učestalo producira i za druge glazbenike.

Diskografija

Studijski albumi
 Mirrorwriting (2011.)

EP
 Wayfaring Stranger (2007.)
 iTunes Festival: London 2007 (2007.)

Izvori

Vanjske poveznice
  Službena stranica
  Jamie Woon – MySpace
  Jamie Woon – Facebook
  Jamie Woon – YouTube

Britanski pjevači
Britanski tekstopisci
Skladatelji
Kantautori


text:
Sanpete County is een van de 29 county's in de Amerikaanse staat Utah.

De county heeft een landoppervlakte van 4.113 km² en telt 22.763 inwoners (volkstelling 2000). De hoofdplaats is Manti.

Bevolkingsontwikkeling

County in Utah


text:
Mike Morgenstern (Brooklyn (New York), 26 februari 1939) is een Amerikaanse jazzmuzikant (zang, saxofoon, basklarinet).

Biografie
Morgenstern, die opgroeide op Long Island (New York), leidde vanaf 1972 de Loft Jazzmania Society in Manhattan (New York), waar hij ook optrad met Hilton Ruiz, Claudio Roditi en Ted Curson. In Jazzmania organiseerde hij een jaarlijks Braziliaans jazzfestival en was hij ook betrokken bij de synthese van jazz en dans (Jance). In het midden van de jaren 1980 vormde hij met Perry Robinson the Licorice Factory, die verscheen met tal van andere klarinettisten van Eddie Daniels en Kenny Davern tot Tony Scott en Gunter Hampel tot Don Byron en Mark Whitecage. Hij speelde ook met Jimmy Smith op een festival. In 1993 verhuisde hij naar Miami, waar hij het MoJazz Café opende. Daar leidde hij de huisband, speelde met Ira Sullivan en nam met zijn band een album op.

Discografie
 1980: Ted Curson Round about Midnight
 1984/1985: Licorice Factory
 2000: Singin' Saxy

Amerikaans jazzsaxofonist
Amerikaans jazzklarinettist
Amerikaans jazzzanger


text:
Dit is een lijst van burgemeesters van de Nederlandse gemeente Bloemendaal in de provincie Noord-Holland. Per 1 januari 2009 is de gemeente Bennebroek opgegaan in de gemeente Bloemendaal.

Zie ook
 Lijst van burgemeesters van Bennebroek

Bloemendaal


text:
Questa pagina contiene le armi (stemmi e blasonature) dei comuni della provincia di Barletta-Andria-Trani.

Note

Bibliografia

Barletta-Andria-Trani
Provincia di Barletta-Andria-Trani


text:
Mesotopus tarandus, conocido vulgarmente como escarabajo ciervo gigante, es una especie de coleóptero del género monotípico Mesotopus, de la familia Lucanidae. La especie fue descrita científicamente por Nils Samuel Swederus en 1787.

Distribución geográfica
Habita en África occidental y el Congo.

Biología
Es el escarabajo ciervo más grande de África con 90 mm de largo. Son además bastante robustos y pesados, en comparación con otros miembros de su familia. La forma curvada de las mandíbulas le da mayor fuerza y resistencia. Su característica principal es su color negro intenso y brillante, característica también presente en la zona ventral y en las hembras. Puede emitir sonidos frotando la cabeza y el tórax, usualmente cuando se encuentran enojados.

Es una de las especies de coleópteros más difícil de criar. Pueden ser criados tanto sobre aserrín como en convivencia con Ganoderma lucidum, un hongo originario de Japón.

Referencias

Lucaninae
Coleópteros de África


text:
Keçəl Məmmədli (also Kechal Mammadli) is a village in the Jabrayil District of Azerbaijan.

References

Populated places in Jabrayil District


text:
Biografia

L'atleta di Posillipo ha iniziato la pratica della scherma all'età di undici anni come fiorettista. È poi passato all'arma della sciabola iniziando ad ottenere modesti risultati sia in campo nazionale che internazionale. È entrato nel giro della nazionale under 20 partecipando a diverse edizioni dei campionati europei e mondiali di sciabola sia in individuale che a squadre. Attualmente milita nel Gruppo Sportivo Carabinieri.

Palmarès
Giochi europei
2015 - Baku: oro nella sciabola a squadre.
Universiadi
2009 - Belgrado:
Argento nella sciabola a squadre.
2011 - Shenzen: argento nella sciabola a squadre e bronzo nell'individuale.
2013 - Kazan':
Argento nella sciabola a squadre e bronzo individuale.

Collegamenti esterni


text:
Birżebbuġa este un oraș situat în partea de sud a Maltei, cu o populație de cca 8000 de locuitori. În limba malteză Birżebbuġa înseamnă "locul măslinelor". Orașul este cunoscut pentru fosilele datînd din era glaciară descoperite în peștera Ghar Dalam din apropiere.

Note

Orașe din Malta


text:
Friedrich Bernhard Westphal (* 5. Oktober 1803 in Schleswig; † 24. Dezember 1844) war ein deutsch-dänischer Genremaler und Illustrator.

Leben
Friedrich Bernhard ("Fritz") Westphal besuchte von 1821 bis 1826 die Kunstakademie in Kopenhagen. Zu seinen Mitschülern gehörten Carl Andreas August Goos, Hermann Wilhelm Bissen, Harro Harring und der norwegische Landschaftsmaler Thomas Fearnley, mit dem er 1823 eine Wanderung durch Schleswig-Holstein unternahm. Um 1827 kehrte Westphal in seine Heimatstadt Schleswig zurück und lithografierte bei J. F. Fritz in Flensburg eine allegorische Folge der Vier Jahreszeiten.

1828 besuchte er München, seit Mai 1829 hielt er sich mit Thomas Fearnley in Dresden auf, wo sich beide mit dem Münchner Genremaler Joseph Petzl anfreundeten. Westphal und Petzl waren verwandte Seelen, die unabhängig voneinander damit begonnen hatten, ihren künstlerischen Alltag, ihr geselliges Treiben und ihre amourösen Abenteuer in tagebuchartigen Zeichnungen zu dokumentieren, die die Welt des Biedermeier widerspiegeln. Von den Wirren der Julirevolution 1830 aus Sachsen vertrieben, setzten Westphal und Petzl ihr Treiben  in Schleswig fort. Im Sommer 1832 unternahm Westphal eine Wanderung durch Norwegen.

Der Traum einer Reise nach Italien führte Westphal zurück nach Kopenhagen, wo er 1837, 39 und 41 vergeblich um die Große Goldmedaille der Kunstakademie konkurrierte, mit deren Gewinn ein mehrjähriges Rom-Stipendium verbunden war. Daraufhin gab Westphal alle hochfliegenden Künstlerpläne auf und nahm 1841 eine Stelle als "Kostumier" des Königlichen Theaters in Kopenhagen an. Nach seinem frühen Tod suchte seine Schwester Sophie das Andenken hochzuhalten, indem sie 1852 im Selbstverlag ein Büchlein mit dem Titel Genre-Bilder in Bildern und Tönen von Fritz Westphal herausgab, das außer zehn Federlithografien nach Tagebuchzeichnungen 32 Gedichte ihres Bruders enthält.

Leistungen
Nach seiner Ausbildung zum Historienmaler an der Kopenhagener Kunstakademie geriet Westphal um 1830 unter den Einfluss des Münchner Genremalers Joseph Petzl und malte kleinformatige Genremotive anekdotischen Inhalts im Geschmack des Biedermeier, die zuweilen Ereignisse der jüngeren Vergangenheit widerspiegelten, wie den Freiheitskampf der Tiroler und Griechen oder die Auswirkungen der Choleraepidemien. Mit wachsendem Anspruch nahm die Zahl der dargestellten Personen zu. Seit 1837 schuf er auch Illustrationen zu den Werken der dänischen Schriftsteller Christian Winther, Heinrich Hertz und Carsten Hauch. Mit Darstellungen der Rückkehr Thorvaldsens nach Kopenhagen (1838), des Leichenzuges König Friedrich VI. (1840) und der Salbung König Christian VIII.(1840) wurde er außerdem zum Chronisten der dänischen Zeitgeschichte.

Werke
 Porträt Bäckermeister Westphal, um 1825. 22 × 18 cm. Stiftung Schleswig-Holsteinische Landesmuseen, Schloss Gottorf, Schleswig.
 Sappho, um 1828. Stiftung Schleswig-Holsteinische Landesmuseen, Schloss Gottorf, Schleswig.
 Selbstbildnis, um 1828. Städt. Museum Schleswig.
 Der Möwenpreis, 1836. 82 × 101,5 cm. Städt. Museum Schleswig.
 David spielt die Harfe vor Saul, 1837. Kunstakademie Kopenhagen.
 König Waldemar und Klein Else, 1838. 82 × 97,5 cm. Statens Museum Kopenhagen.
 Der Empfang Thorvaldsens in Kopenhagen 1838, um 1840. 71,5 × 100 cm. Thorvaldsen-Museum Kopenhagen.

Literatur
 Ernst Schlee: Leben und Treiben im alten Schleswig. Flensburg 1972.
 Ulrich Schulte-Wülwer: Der Maler Friedrich Bernhard Westphal. In: Nordelbingen – Beiträge zur Kunst- und Kulturgeschichte Schleswig-Holsteins, Bd. 61, 1992, S. 65–110.
 Ulrich Schulte-Wülwer: Gezeichnete Tagebücher zur Zeit des Biedermeier – Fritz Westphal und Joseph Petzl. Heide 1993, ISBN 3-8042-0607-7

Genremaler
Illustrator (Dänemark)
Deutscher
Däne
Geboren 1803
Gestorben 1844
Mann


text:
Die Germanische Glaubens-Gemeinschaft e.V. (GGG) ist eine 1991 gegründete germanisch-heidnische religiöse Vereinigung, die sich als Nachfolger der von dem Maler und Dichter Ludwig Fahrenkrog gegründeten Germanischen Glaubens-Gemeinschaft sieht. Sie verwendet als Symbol den Hammer Thors vor goldenem Sonnenkreuz auf blauem Grund.

Der 1991 von Géza von Neményi in Berlin eingetragene Verein will in der Tradition der früheren Organisation bleiben, ohne an deren völkische Grundlagen anzuknüpfen. Die Vereinsunterlagen sowie das Archiv des aufgelösten Vereins stammen von dessen letztem Vorsitzenden Ludwig Dessel und dem Freundeskreis Ludwig Fahrenkrog. Von Neményi und seine Gruppe erheben den Anspruch auf die europaweite Führung der heidnischen Glaubensgemeinschaften, konnten sich jedoch nicht durchsetzen. Die Mitgliederzahl wird nicht bekanntgegeben. Die Mitglieder leben vorwiegend in Berlin.

Lehre
Die GGG versucht aus hochmittelalterlichen literarischen Quellen wie Edda, Sagas westnordischer Provenienz sowie aus runischen Inschriften, aber auch aus Märchen, Volksliedern, Sagen jüngerer Perioden – somit den volkstümlichen Quellen und Bräuchen – die heidnische Götterreligion möglichst originalgetreu zu rekonstruieren und nachzuleben. Unter Einbeziehung wissenschaftlicher Quellen, vor allem der historischen, germanistischen und skandinavischen Mediävistik und der allgemeinen Religionswissenschaft, soll ein polytheistischer Glaube, Ritus und Kult nach der von der Gemeinschaft definierten Anlehnung an die historische erloschene "Religion der Germanen" entwickelt werden.

Die neue GGG nimmt für sich in Anspruch, im Unterschied zu anderen heidnischen Vereinigungen in Deutschland über eine ausformulierte einheitliche Lehre mit Priestern und Heiligtümern zu verfügen. Ihren Anhängern gilt die Edda als Sammlung heiliger, von den Göttern stammender Mythen und als wichtigste Offenbarungsquelle. Sie bezeichnet ihre Religion als "Altheidentum", um ihren Unterschied zum Neuheidentum z. B. des Eldaring zu verdeutlichen. Die GGG distanziert sich angeblich von der Ariosophie. Die Ariosophie bezeichnet Geza von Neményi als Phantasiereligion. Stefan von Hoyningen-Huene rechnet die GGG trotz ihrer Distanzierung zu den völkisch-religiösen Gruppen und schreibt ihr ariosophische Bezüge zu.

Struktur, Praxis und Politik
Geza von Neményi gründete mit einem anderen Goden den Godenrat und wurde dort zum Vorsitzenden des Godenrates (Allsherjargode) gewählt. Der Allsherjargode gilt als oberster Priester des germanischen Altheidentums. Den Begriff Altheidentum hatte er markenrechtlich zu schützen versucht, was jedoch vom Deutschen Patent- und Markenamt abgelehnt wurde. Für Allsherjargode liegt kein Markenschutz beim DPMA vor. Unter Neményi ist der unregelmäßig versammelte Godenrat für religiöse Richtlinien zuständig. Vereinsfragen werden von einem Gemeinschaftsrat geklärt. Bedeutende Beschlüsse sollen auf dem Allthing von allen anwesenden Mitgliedern gefasst werden.

Die Mitglieder feiern Jahreskreisfeste, Lebenskreisfeste und das Allthing an verschiedenen Kultstätten. Jahres- und Lebenskreisfeste sind nicht öffentlich. Feste und Kulthandlungen sollen von ausgebildeten Priestern (Goden und Gydjas) geleitet werden. Die Ausbildung zum Priester beinhaltet eine "Godenprüfung", in der die werdenden Goden auf ihre Kenntnisse des Lehrguts und der Praxis geprüft werden.

Géza von Neményi gibt den GGG-Mitgliederrundbrief Germanen-Glaube heraus. Unter seinem Geburtsnamen Árpád von Nahodyl tritt er als Kommunalpolitiker für die AfD an.

Gründung und Nachfolge

Die 1991 von Géza von Neményi als Verein in Berlin eingetragene Germanische Glaubens-Gemeinschaft betrachtet sich als Rechtsnachfolger der Germanischen Glaubens-Gemeinschaft Ludwig Fahrenkrogs.

Die Artgemeinschaft – Germanische Glaubens-Gemeinschaft wesensgemäßer Lebensgestaltung, die ebenso Anspruch auf die Rechtsnachfolge der alten GGG Fahrenkrogs erhob, führte mit ihrem Vorsitzenden, dem Rechtsextremisten Jürgen Rieger, in dieser Frage einen Rechtsstreit gegen die GGG. In beiden Instanzen wurde für Neményi entschieden.

In der Publikation Sekten. Risiken und Nebenwirkungen, herausgegeben von der Senatsverwaltung für Schule, Jugend und Sport, Berlin, heißt es jedoch auch:

 "Andererseits betonte sie [die GGG] 1995 in einem Schreiben an den Petitionsausschuß des Abgeordnetenhauses von Berlin ausdrücklich, die 1991 in Berlin eingetragene GGG sei nicht Rechtsnachfolger der alten GGG Ludwig Fahrenkrogs, sondern habe den Zweck, den alten Vereinsnamen mit neuem Inhalt wiederaufleben zu lassen. Die neue GGG habe mit der 1964 gelöschten alten GGG nichts zu tun. 1997 wiederum wirbt sie in ihrem Flyer für sich als eine Gemeinschaft, die im Jahre 1907 durch Professor Ludwig Fahrenkrog gegründet wurde."
Mit dieser Referenz wirbt man auch auf Webseite und Forum.

Literatur
 Stefanie von Schnurbein: Göttertrost in Wendezeiten. Neugermanisches Heidentum zwischen New Age und Rechtsradikalismus. München, Claudius Verlag 1993, ISBN 3-532-64003-1.
 Rüdiger Sünner: Schwarze Sonne. Entfesselung und Mißbrauch der Mythen in Nationalsozialismus und rechter Esoterik. 2. Auflage. Freiburg 1999, ISBN 3-451-27186-9 (zur GGG S. 179–183).
 Sylvia Siewert: Germanische Religion und neugermanisches Heidentum (= Europäische Hochschulschriften, Reihe 23, Theologie; Band 741), Peter Lang, Europäischer Verlag der Wissenschaften, Frankfurt am Main 2002, ISBN 3-631-38338-X.
 Artikel Germanische Glaubensgemeinschaft (GGG), in: Kirchen, Sekten, Religionen. Religiöse Gemeinschaften, weltanschauliche Gruppierungen und Psycho-Organisationen im deutschen Sprachraum. Ein Handbuch, begründet von Oswald Eggenberger. 7. Aufl., hrsg. von Georg Schmid und Georg Otto Schmid, Theologischer Verlag, Zürich 2003, ISBN 3-290-17215-5, S. 429.
 Germanische Glaubens-Gemeinschaft (Hg.): Jubiläumsausgabe Germanen-Glaube, Frühjahr 2007.
 Katrin Riedel: Von Gott und den Göttern. Eine komparative Untersuchung der neuheidnischen Germanischen Glaubens-Gemeinschaft(en), in: ZRGG 66.3/4 (2014), S. 270–294.

Weblinks
 Homepage
 Kurzbericht bei Relinfo

Einzelnachweise

Ásatrú
Religiöser Verein (Deutschland)
Gegründet 1991
Berliner Verein
Rechtsextreme Esoterik


text:
Качалин — русская фамилия и топоним. Имеет женскую форму Качалина.

Известные носители
 Качалин, Гавриил Дмитриевич (1911—1995) — советский футболист и футбольный тренер.
 Качалин, Илья Иванович (1921—1978) — Герой Советского Союза.
 Качалин, Кирилл Иванович (1904—?) — советский хозяйственный, государственный и политический деятель.
 Качалин, Мустафа () — турецкий учёный-тюрколог, действительный член Академии наук Турции.
 Качалин, Иван Геннадьевич (род. 1996) — российский режиссёр игрового и документального кино, актёр и телеведущий.

Качалина
 Качалина, Ксения Михайловна (род. 1971) — российская актриса.

Населённый пункт
 Качалин — хутор в Тацинском районе Ростовской области России.

См. также
 Малокачалин

 Качалино


text:
Seznam členů rodiny obsahuje označení jednotlivých rodinných příslušníků v češtině, a to včetně výrazů, které už se dnes běžně neužívají. Seznam není uspořádán abecedně, příbuzní jsou rozděleni do tematických skupin. Abecední přehled najdete v článku Abecední seznam členů rodiny.

Označení vzdálenějších příbuzných nikdy nebylo zcela ustálené, lišilo se dobově i teritoriálně, v seznamu jsou zachycena i některá alternativní označení, nicméně upřednostněna jsou označení, užívaná dnes. Seznam obsahuje i některé další výrazy, související s příbuzenstvím.

Předkové

 proband, střen – osoba, od níž se zahajuje genealogický výzkum (ve schématech označena jako "JÁ" nebo latinsky "EGO"),
 rodiče – otec a matka,
 otec – mužský rodič, též táta (domácké), ot (zastaralé),
 matka – ženský rodič, též máma (domácké), máti, máť (zastaralé, v dalších pádech alternativně s kmenem máteř-/mateř),
 prarodiče (babička a dědeček) – rodiče rodičů,
 děda, dědeček – otcův a matčin otec, též děd (knižní), dědek (expresivní),
 babička – otcova a matčina matka, též babka, bába (zastaralé),
 stařeček – matčin otec, dnes běžně děda,
 stařenka – matčina matka, též starucha, dnes běžně babička,
 pra- předpona pro vyjádření předcházející nebo následné generace: pravnuk – syn vnuka nebo vnučky, praprastrýc – pradědův bratr. V minulosti se běžně užívala i pro vzdálenější příbuzné, např. pratchán, prasestřenec apod. Ve staré češtině se navíc místo zmnožování předpony pra- užívaly i jiné předpony, rozlišené pro předcházející a následné generace, např.: praděd, prapraděd, předděd, nadděd; pravnuk, prapravnuk, zavnuk, podvnuk.

Sourozenci
 sourozenec – bratr nebo sestra,
 bratr – mužský sourozenec, též brácha (domácké), brat (zastaralé),
 sestra – ženský sourozenec, též ségra (domácké).

Potomci
 dítě – syn nebo dcera, potomek v první generaci,
 syn – mužský potomek,
 prvenec – první syn, následník,
 dcera – ženský potomek,
 vnouče – synovo nebo dceřino dítě,
 vnuk – synův nebo dceřin syn,
 vnučka – synova nebo dceřina dcera.

Strýcové a tety
 strýc – otcův bratr,
 stryna – žena otcova bratra, dnes teta,
 ujec – matčin bratr, dnes strýc,
 ujčina – žena matčina bratra, dnes teta,
 teta – otcova sestra, matčina sestra,
 tetec – muž otcovy sestry, dnes strýc,
 posel – muž matčiny sestry, dnes strýc.

Bratranci, sestřenice
 strýčenec – syn otcova bratra, též bratran, bratřec, bratřenec, dnes bratranec,
 strýčena – dcera otcova bratra, též strýčenice, bratrana, dnes sestřenice,
 ujčen – syn matčina bratra, též ujčenec, dnes bratranec,
 ujčena – dcera matčina bratra, též ujčenice, dnes sestřenice,
 tetěnec – syn otcovy nebo matčiny sestry, též tetčic, tetěnec, sestrovec, dnes bratranec,
 tetěnice – dcera otcovy nebo matčiny sestry, též tetěna, dnes sestřenice,
 vlastník, vlastně, stříník – syn otcova či matčina bratrance nebo sestřenice, stříně, dnes bratranec z druhého kolene,
 vlastnice, vlastně, střínice – dcera otcova či matčina bratrance nebo sestřenice, stříně, dnes sestřenice z druhého kolene,
 pro vzdálenější bratrance stejné generace je možno užít opisná označení, např. druhý bratranec, bratranec druhého stupně, bratranec z druhého kolene – tj. prastrýcův vnuk.

Synovci, neteře
 synovec – bratrův syn, též bratrovec,
 synovkyně – bratrova dcera, dnes neteř,
 sestřenec – sestřin syn, též potet, dnes synovec,
 neteř – sestřina dcera, též neť,
 pro vzdálenější bratrance starší nebo mladší generace se též užívá opisné označení, např. druhý (třetí) bratranec, bratranec druhého (třetího) stupně, bratranec z druhého (třetího) kolene – tj. např. strýcův bratranec (starší gen.) nebo strýcův vnuk (mladší gen.). Podobně u vzdálenější sestřenice.

Příbuzní na základě sňatku
 choť – muž nebo žena vstupující do svazku manželského
 manžel – mužský člen manželství, též muž
 manželka – ženský člen manželství, též žena
 švagr – sestřin muž, též švakr, svokr, domácky švára
 švagrová – bratrova žena, též bratřina,
 deveř – manželův bratr, dnes švagr,
šurin (stč. šir/Sír) – manželčin bratr, dnes švagr
 zelva – ženina sestra, též zelvice, dnes švagrová,
 tchán – ženin otec, též test, švekr,
 pratchán – ženin nebo mužův děd
 tchyně – ženina matka, též testa, švekruše,
 pratchyně – ženina nebo mužova babička,
 zeť – dceřin muž,
 prazeť – vnuččin muž,
 snacha – synova žena,
 prasnacha – vnukova žena,
 svat – zeťův nebo snašin otec, též starosvat; později se výraz přenesl na oddávajícího nebo jen svatebního hosta,
 svatka – zeťova nebo snašina matka, též starosvatka,
 svak – obecně přiženěný muž, tj. např. zeť, švagr, tetec,
 nevěsta – obecně přivdaná žena, tj. např. snacha, švagrová, stryna, dnes novomanželka na svatbě.
 ženich – přiženěný muž, novomanžel na svatbě/veselce.

Příbuzní křtem
 kmotr – muž, který se účastní křtu dítěte a zavazuje se, že o něj bude pečovat v případě ztráty rodičů, duchovní příbuzný, též kmoch,
 kmotra – žena, která se účastní křtu dítěte a zavazuje se, že o něj bude pečovat v případě ztráty rodičů, duchovní příbuzná,
 kmotřenec – chlapec vůči kmotrovi nebo kmotře,
 kmotřenka – dívka vůči kmotrovi nebo kmotře.

Nevlastní příbuzní
 otčím – nevlastní otec,
 macecha – nevlastní matka,
 pastorek – nevlastní syn,
 pastorkyně – nevlastní dcera,
 zmáčený otec – otec neznámý,
 levoboček – syn mimo manželství, též (pejorativně) parchant nebo bastard,
 polobratr/polosestra – bratr/sestra, s nímž má proband jen jednoho společného rodiče:
jednobřišní polobratr/polosestra – matka je společná,
 jednokrevní polobratr/polosestra – otec je společný.

Chybějící příbuzní
 sirotek – syn, který přišel o otce a matku,
 sirota – dcera, která přišla o otce a matku,
 polosirotek – chlapec, který přišel o jednoho z rodičů,
 polosirota – dívka, která přišla o jednoho z rodičů,
 pohrobek – dítě, které se narodilo až po smrti otce,
 vdovec – muž, který přišel o manželku,
 vdova – žena, která přišla o manžela,
 slaměný vdovec – výraz používaný pro muže, jehož žena je nepřítomná. (Partneři žijí nastálo odděleně nebo – přeneseně – žena je na kratší dobu mimo společnou domácnost.)
 zelená vdova – výraz používaný pro ženu, která žije s mužem, ale tráví spolu málo času. Pojí se s fenoménem stěhování do satelitních oblastí (zeleně), kdy muž tráví dojížděním a prací většinu dne, zatímco žena pečuje o potomstvo.

Reference

Literatura

Související články
 Abecední seznam členů rodiny
 Genealogie
 Rodina
 Příbuzenství

Rodina


text:
Blizno est le nom de :

Toponymie
en Pologne
 Blizno, village de la voïvodie de Mazovie
 Blizno, village de la voïvodie de Couïavie-Poméranie
 Blizno, village de la voïvodie de Poméranie occidentale


text:
Chris Collins (* 8. Juni 1984 in Fairport, New York) ist ein US-amerikanischer Eishockeyspieler. Sein Bruder Greg ist ebenfalls ein professioneller Eishockeyspieler.

Karriere
Chris Collins, der nie gedraftet wurde, begann seine Karriere als Eishockeyspieler in der Saison 2001/02 in der United States Hockey League bei den Des Moines Buccaneers. Die folgenden vier Jahre spielte Collins für das Eishockeyteam des Boston College in der National Collegiate Athletic Association. Am 12. Juli 2006 erhielt der Amerikaner einen Zweijahres-Vertrag bei den Boston Bruins, für die er allerdings nie in der NHL zum Einsatz kam. In seiner ersten Spielzeit im professionellen Eishockey kam der Angreifer in der Saison 2006/07 für Bostons Farmteam, die Long Beach Ice Dogs aus der ECHL zum Einsatz. Gegen Ende der Spielzeit kam er auf weitere 17 Einsätze der in der regulären Saison für das andere Farmteam Bostons, die Providence Bruins aus der American Hockey League. Zudem wurde er in einem Playoffspiel eingesetzt.

Am 10. Juli 2008 wechselte Collins zu Lukko Rauma aus der finnischen SM-liiga, für die er 19 Spielen fünf Scorerpunkte, darunter drei Tore, erzielte. Ab dem 11. November 2008 stand der Flügelspieler bei den Augsburger Panthern aus der DEL unter Vertrag, die er aber nach der Saison 2009/10 verließ um im September 2010 ein NHL-Camp zu besuchen. Collins nahm am Trainingslager der Pittsburgh Penguins teil, konnte sich allerdings nicht für eine Aufnahme in den NHL-Kader empfehlen und wurde ins Farmteam zu den Wilkes-Barre/Scranton Penguins geschickt. 2011 wechselte er wieder nach Deutschland zu den Nürnberg Ice Tigers, kehrte jedoch nach der Saison in die ECHL zurück, wo er für die Las Vegas Wranglers spielte, bevor er im Dezember 2012 ein Professional try-out bei den Springfield Falcons absolvierte, das jedoch nicht in einer Verpflichtung resultierte.

Erfolge und Auszeichnungen

Karrierestatistik

Einzelnachweise

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Vereinigte Staaten)
Eishockeyspieler (Boston College Eagles)
Eishockeyspieler (Long Beach Ice Dogs, ECHL)
Eishockeyspieler (Norfolk Admirals, AHL)
Eishockeyspieler (Wilkes-Barre/Scranton Penguins)
Eishockeyspieler (Providence Bruins)
Eishockeyspieler (Springfield Falcons)
Eishockeyspieler (Bakersfield Condors, ECHL)
Eishockeyspieler (Augsburger Panther)
Eishockeyspieler (Nürnberg Ice Tigers)
Eishockeyspieler (Rauman Lukko)
Eishockeyspieler (Las Vegas Wranglers)
US-Amerikaner
Geboren 1984
Mann


text:
Der M3 motorway (englisch für 'Autobahn M3') ist eine von der Highways Agency betriebene Autobahn in den englischen Grafschaften Hampshire und Surrey. Sie läuft von Sunbury-on-Thames bis Eastleigh und ist ungefähr 94 Kilometer lang. Die Autobahn wurde gebaut um die A30 und die A33, die staubelasteten einbahnigen Schnellstraßen, die vorher die Verkehrslast trugen, zu entlasten. Ein Teil der Autobahn ist ein Abschnitt der Europastraße 5, welcher jedoch im Vereinigten Königreich nicht ausgeschildert ist.

Geschichte

Der Bau der M3 dauerte insgesamt 24 Jahre (1971–1995) und erfolgte im Wesentlichen sukzessive von Nordosten nach Südwesten:

 Anschluss 1 bis  3: 1974
 Anschluss 3 bis  8: 1971
 eine zusätzliche Anschlussstelle, als 4a bezeichnet, eröffnet im April 1992 nahe Farnborough (Hampshire)
 Anschluss 8 bis 10: 1985
 Das ursprüngliche Ende, gebaut 1971, der M3 war eine provisorische Abfahrt, nahe der heutigen Anschlussstelle 8, führte direkt in die A33 bei Popham. Als die M3 im Jahr 1985 bis zum Anschluss 10 weitergebaut wurde, wurde das Provisorium abgerissen.
 Anschluss 10 bis 12: 1995
 dieser Abschnitt wurde teilweise auf der ursprünglichen Strecke der A33 gebaut
 Der Abschnitt zwischen Anschluss 12 und 14 wurde 1992 als Autobahn ausgeschildert.

Weblinks

 Informationen zur M3 auf cbrd.co.uk

03
Verkehrsbauwerk in Surrey
Verkehrsbauwerk in Hampshire
M Grossbritannien003 motorway


text:
The Pentateuch is the first part of the Bible, consisting of Genesis, Exodus, Leviticus, Numbers, and Deuteronomy.

Pentateuch may also refer to:
 Ashburnham Pentateuch, late 6th- or early 7th-century Latin illuminated manuscript of the Pentateuch
 Chumash, printed Torah, as opposed to a Torah scroll
 Samaritan Pentateuch,  a version of the Hebrew Pentateuch, written in the Samaritan alphabet and used by the Samaritans, for whom it is the entire biblical canon
 Targum Yerushalmi, a western targum (translation) of the Torah (Pentateuch) from the land of Israel (as opposed to the eastern Babylonian Targum Onkelos)

See also
 Torah (disambiguation)
 Chumash (disambiguation)
 Tanak (disambiguation)
 Hexateuch
 Octateuch


text:
Hasslö es una isla y una localidad situada en el municipio de Karlskrona, provincia de Blekinge, en Suecia, que posee 1.628 habitantes según datos de 2010.

Durante muchos años, la marina sueca tuvo actividades en Hasslö lo que significaba que el acceso de extranjeros a la isla era restringido, pero eso ya no es así. Hasslö es famosa por su pesca, y esta ha sido históricamente el principal medio de subsistencia. Un sitio de pesca famoso en Hasslö es el de Rallbryggan.

Hasslö es una isla plana y la mayoría de las personas que viven allí lo hacen cerca de la costa. La isla está conectadada con el continente por el puente de Hasslö.

Véase también
 Geografía de Suecia
 Geografía de Europa

Referencias

Archipiélagos e islas del mar Báltico de Suecia
Localidades de la provincia de Blekinge


text:
Solar Aviation Co.,Ltd., which operated as Solar Air, () was a Thai airline based at the Don Mueang International Airport. The airline ceased all operations in 2010.

Destinations
This is a list of destinations that Solar Air flies to:
 No current destinations

Fleet
The airline is not flying and all routes were taken over by Nok Air

References

Defunct airlines of Thailand
Defunct low-cost airlines
Airlines established in 2004
Airlines disestablished in 2010
2010 disestablishments in Thailand
Companies based in Bangkok
Thai companies established in 2004