text:
Теодо́ріх Тре́йденський (; ; 1160 — ) — німецький католицький місіонер-цистерціанець, що одним із перших проповідував християнство в Лівонії. Другий естонський (ревельський) єпископ (1211—1219). Перший настоятель (абат) Дюнамюндського монастиря (1205—1211). Співзасновник чернечо-лицарського Ордену мечоносців (1202). Сподвижник ікскюлльсього єпископа Майнгарда, помічник і представник ризького єпископа Альберта. Проповідував християнство лівам у Турайді (Трейдені), за що прозваний «Трейденським» (Турайдським). Учасник хрестових походів проти язичників — селів, естів. Працював як єпископ-помічник у Фландрії, Брабанті, Рейнланді й Вестфалії. Відвідував з офіційними посольствами Рим, Данію, Швецію, Полоцьк. Загинув у битві з естами при Лінданіссе. Також — Теодоріх (Дітріх) Трейденський (Торейдський, Турайдський), Теодоріх Естонський ().

Біографія
Рік і місце народження Теодоріха невідомі. Він був монахом-цистеріанцем, ймовірно, з Локкумського монастиря в Нижній Саксонії.

1187 року Теодоріх супроводжував до Лівонії Майнгарда Зегеберзького, першого ікскюльського єпископа. Він проповідував у районі лівського краю Турайда, де навернув до християнства лівську старшину та лівських князів Анно і Каупо.

1193 року, за дорученням ікскюлльського єпископа, Теодоріх відвідав Рим, де зустрівся з папою Целестином ІІІ у справі місії в Лівонії. У 1195—1196 роках він вдруге побував у Римській курії, де отримав дозвіл на відпущення кари за гріхи пілігримам, що візьмуть участь у хрестовому поході проти язичників у Лівонії. 1200 року цистеріанець знову був у Римі за дорученням єпископа Альберта фон Буксгевдена. Він зустрівся із папою Інокентієм ІІІ, який прирівняв Лівонський хрестовий похід до хрестових походів у Палестину.

1202 року, за відсутності єпископа Альберта, але за його попередньої згоди, Теодоріх заснував чернечий лицарський Орден мечоносців. Цей орден базувався на статуті тамплієрів, але в усіх питаннях підлягав ризькому єпископу.

1203 року за дорученням Альберта Теодоріх виїхав до Риму, везучи із собою лівського князя-конвертита Каупо на знак успішності Лівонської місії. На аудієнції папа Інокентій ІІІ нагородив їх подарунками, а також видав новий заклик до мешканців Бременського архієпископства взяти участь у християнізації Лівонії. 1204 р. Теодоріх повернувся до Лівонії, до Риги, де деякий час заміщав відсутнього єпископа.

1205 року Теодоріх розпочав будівництво цистеріанського Дюнамюндського монастиря за дозволом єпископа Альберта. Тоді ж він став першим настоятелем цієї обителі. Наступного 1206 року від відвідав полоцького князя Володимира як офіційний посол Риги.

1206 року, внаслідок остаточного прийняття християнства лівами, було розпочато християнізацію селів та інших сусідніх балтських племен. 1208 року відбувся хрестовий похід проти селів, у якому Теодоріх взяв участь. 1211 року ризький єпископ Альберт призначив його другим єпископом ревельським в Естонії після покійного Фулько. Проте цей пост був лише титулярним, позаяк край естів не був ще завойований.

Наприкінці життя Теодоріх був політичним опонентом Альберта, добиваючись призначення на реальну єпископську посаду. З 1213 року він жив у Німеччині — перебував при дворах падерборнського єпископа та кельнського архієпископа Дітріха фон Гегенбаха. Останній був відлучений від церкви, тому Теодоріх виконував функції єпископа-помічника, а також заступника в Льєзькій діоцезії. 1213 року Теодоріх отримав від Римської курії визнання своїх єпископських прав, а також свободу не підпорядковуватися жодному архієпископу.

1214 року Теодоріх тимчасово повернувся до Лівонії, де разом із єпископом Альбертом спланував розподіл земель. 1215 року він знову виїхав до Німеччини, де супроводжував єпископа Філіппа Рацебурзького. Згодом він відвідав Рим, де взяв участь у Четвертому Латеранському соборі, а 1216 року знову вернувся до Лівонії.

1218 року Теодоріх відвідав данського короля Вальдемара ІІ, опонента Альберта, з проханням допомогти у війні проти естів. Король обіцяв допомогу в обмін на землю, що перейде данській короні. Теодоріх погодився й супроводжував Вальдемара ІІ у хрестовому поході до Естонії 1219 року. Данське військо висадилося біля Ревеля й зійшлося з естами у битві, в якій Теодоріх загинув.

Примітки

Джерела
 Poelchau, Lore. Das Zisterzienserkloster Dünamünde // Benediktiner, Zisterzienser. Christof Römer u.a. (Hrsg.). Berlin, 1999. S. 179—181
 Bunge, F. G. von. Livland — die Wiege der Deutschen Weihbischöfe. Leipzig, 1875 S. 15–19

 Arbusov, Leonid. Grundriss der Geschichte Liv-, Est- und Kurlands. — Riga: Jonck und Poliewsky, 1918.

Посилання

Цистеріанці
Абати
Єпископи Ревельські
Орден мечоносців
Дюнамюндський монастир


text:
Hamid Tibouchi (Arabic: حميد تيبوشي) is an Algerian painter and poet, born in 1951 Tibane, near Bejaia in the Kabylie region. He began painting at the age of ten and began writing in 1966. He studied at the High School in Kouba and became a friend of Taher Djaout, and taught English for a while near to Algiers.

Biography
He became involved in writing poetry, and published his first texts in 1971 in Algeria, France and Tunisia.

He then published several pamphlets and collections that made him one of the pioneers of French poetry as described by Jean Sénac. His poems have been translated into Spanish and Italian and many of his poems are taught in Algerian textbooks. Taher Djaout described him as "one of the most demanding and adventurous poets of his generation" in 1984. Hamid practiced poetry and painting at the same time, and believes that poetry and painting are one thing.

Since 1980 Tibouchi has exhibited his work in Algeria and Tunisia, and resided in Paris in 1981. He graduated from the Faculty of Visual Arts of the University of Paris VIII. He then held about 20 personal exhibitions in Paris, Spain and New York. He also participated in a large number of group events in France, Europe and the Arab world, With the main manifestations of contemporary Algerian art. He participated in the Salon des Réalités Nouvelles in 1984, in the engraving department, and from 1988 to 1997 in the painting department.

Museums and artworks

 Jordan National Gallery of Fine Arts
 The British Museum, London
 The National Museum of Fine Arts of Algiers

Artworks
Works by Hamid Tibouchi

 "The Open Sea", (Arabic: albahr almaftuh) Paris, personal editions, 1973.
 "Soleil d'herbe", (Arabic: suly dihirbi) Paris, Chambelland editions, 1974.
 "Lost Love", (Arabic: alhub mafqud) Sour El-Ghozlane (Algeria),1977.
 "La mer", (Arabic: la myr) in collaboration with Louis-Marie Catta, Adonis and Hassan Massoudy, Paris, 1991.
 Pansies, snow and mimosas, (Arabic: zuhur albansii walthalj walmimuza) Paris, La Tarente, 1994.
 "Giclures", Paris, La Tarente, 1995.
 "Herbes rousses",(Arabic: hrbis rusis) artist's book, Paris, 1999.
 "A single tree", (Arabic: shajara wahida) Paris, La Tarente, 2001.
 "Chemistry", (Arabic: kimya') cover by Slimane Ould Mohand, Niort, Le Figuier de Barbarie, 2002.
 "Ribs", imprints and washes, (Arabic: al'adlae walmatbueat walghasil) La Rochelle, 2003.
 "Ribes", (Arabic: ribs) Trois-Rivieres (Quebec).
 "By fertile paths", (Arabic: bialmasarat alkhisiba) Le Moulin du Roc, Niort, 2008.

Reverences

Algerian male poets
Algerian painters
Algerian writers
Algerian Arabic
1951 births
Living people

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Болбасово может означать:

 Болбасово — городской посёлок в Оршанском районе Витебской области Белоруссии.
 Болбасово — аэродром.
 Болбасово — деревня в Сенненском районе Витебской области Белоруссии.


text:
Wijkergouw is een straat in Amsterdam-Noord.

Weg
Er ligt hier al eeuwen een weg, want zij is al aangegeven op een kaart van Gerrit Drogeham uit de 17e eeuw. Ze heette toen De Weijcker. Op een kaart van rond 1865 van J. Kuyper werd ze De Wijker genoemd, ze lag destijds nog binnen de gemeente Nieuwendam. Die gemeente werd in 1921 opgeslokt door de gemeente Amsterdam. Al eeuwen oud, ze kreeg pas haar definitieve naam tijdens de raadsbesluit van 10 juli 1957, de naam was echter al eerder in omloop. De gouw (plaatselijke aanduiding voor straat/weg) begint in Schellingwoude bij de Schellingwouderkerk (soms wordt ook het pad van daaruit naar de Schellingwouderdijk ook als zodanig aangeduid). Ze loopt naar het noordwesten weg, waarbij ze al jaren de scheiding aangeeft van het bebouwde gebied van Amsterdam-Noord (links/zuid) en de landerijen (rechts/noord). De weg wordt daarbij constant begeleid door kleine waterwegen links en rechts. Ze doorsnijdt daarbij het Volkstuinencomplex Wijkergouw om te eindigen bij de Zuiderzeeweg, het laatste stuk is alleen voet- en fietspad.

Brug 376
Ongeveer halverwege gaat de Wijkergouw over de relatief brede Weersloot. Daar is een bruggetje neergelegd (zie coördinaten) dat gezien haar breedte eigenlijk alleen geschikt is voor eenrichtingsverkeer. Het bouwwerk is van beton met metalen leuningen.

Straat in Amsterdam-Noord


text:
Bernarda Toro Pelegrín (Jiguaní —antiguo departamento de Oriente—, 20 de agosto de 1852-La Habana, 29 de noviembre de 1911) fue una mambisa cubana esposa del mayor general Máximo Gómez Báez.

Biografía

Padres
Era hija del matrimonio Francisco del Toro y Molina y Margarita Pelegrín y Acosta, quienes tuvieron 14 hijos. Fue la undécima hija.

A la manigua
En 1868, vivía su familia en Charco Redondo, en una finca de su propiedad. Ya había muerto el padre. Ante el inicio de la Guerra de los Diez Años, la familia de esta distinguida cubana recogieron sus prendas, prendieron fuego a la propiedad y partieron al monte.

Matrimonio e hijos
Fue por la época de la toma de Jiguaní cuando el general Gómez conoció a Bernarda Toro, a quien cariñosamente apoda Manana. Ella vivía a la sazón en un rancho o campamento cuidado por sus propios hermanos. En marzo de 1870, retorna el general Gómez a aquella zona de Jiguaní para proceder a su invasión. Entre marzo y junio de 1870, se debió haber realizado el matrimonio de Gómez y Manana ante el Prefecto cubano, y teniendo como testigos al Marqués de Santa Lucía y Fernando Figueredo Socarrás. Él tiene 34 años de edad; ella 18. El matrimonio tuvo 9 hijos.

Al servicio de la causa independentista
La muerte del mayor general Ignacio Agramonte trasladó nuevamente al mayor general Máximo Gómez de la jefatura del Distrito Cuba a la del Departamento del Centro. El 9 de julio de 1873 ya estaba en su nuevo destino. Se inicia entonces la campaña camagüeyana. Tras él irá la esposa con su hija pequeña. El 4 de enero de 1875 el mayor general Máximo Gómez cruza la trocha de Júcaro a Morón. El 14 de julio de ese mismo año, acompañada por el propio general Gómez, que había retornado a Camagüey, entre otras cosas a recogerla, cruza Bernarda Toro, con su hija, la Trocha, para seguir a las Villas al glorioso marido.

Bernarda se instala en un rancho junto al arroyo Toro, donde nace su hijo Francisco el 11 de marzo de 1876. El 8 de diciembre de 1877, nace su segundo hijo varón y el tercero en orden cronológico, desde luego, descontando los dos que ya habían muerto. Gómez decide enviar a la valerosa jiguanense a un puerto para que se embarquen para Jamaica. El 21 de diciembre, se separan. En enero, ya están en Kingston.

La dignidad es más valiosa que 24 onzas de oro
El 23 de enero de 1878, apenas desembarcada en Kingston, la señora del general Gómez se presenta en el consulado de España y entrega las veinticuatro onzas oro, pidiéndole al cónsul que las remita al brigadier español Acosta, quien se las había dado en calidad de préstamos.

Dolor y pena debieran llamarse estas páginas
Ha viajado por varios países, tras las huellas de Gómez, donde se ha enfermado y donde han venido al mundo varios de sus hijos, entre ellos, Francisco Gómez Toro, más conocido como Panchito.

A mediados de 1896, Manana realizaría un nuevo sacrificio: ya había tenido bastante con resignarse a dejar partir a Panchito Gómez Toro en la embarcación comandada por Juan Rius Rivera. Y se decide a aprender a torcer cigarros, por si la necesidad le demanda ese nuevo sacrificio. Tomás Estrada Palma ordena que se le entreguen quinientos pesos oro, pero ella se niega a recibirlos, y costó mucho trabajo al delegado poder convencerla de que los aceptara. Pero rechaza la pensión que se le ofrece.

Un dardo aun más doloroso se le clavaría en el pecho a fines de ese año de 1896: su hijo Francisco, aquel que animoso y entusiasta la abandonara unos meses antes para dirigirse a Cuba, había caído gloriosamente en Punta Brava, junto al mayor general Antonio Maceo. Regresó a Cuba tras el fin de la Guerra hispano-cubano-estadounidense.

Tras su esposo muere su alma y luego su cuerpo
También sufrió la pérdida de su compañero el 17 de junio de 1905. Sobreviviría seis años: el 29 de noviembre de 1911, falleció en La Habana. Al igual que Rosa Castellanos, es una de las cubanas que se ha ganado un puesto en la historia cubana.

Referencias

Cubanos
Fallecidos en La Habana


text:
Vingåker est une localité de Suède dans la commune de Vingåker, dont elle est le chef-lieu, située dans le comté de Södermanland.

Sa population était de  en 2019.

Notes et références

Liens externes

Localité dans le comté de Södermanland


text:
Romanija (v srbské cyrilici Романија) je pohoří v centrální části Bosny a Hercegoviny. Nachází se cca 10 km východně od hlavního města Sarajeva, na území Republiky srbské. Nejvyšším vrcholem pohoří je kopec Veliki Lupoglav (s nadmořskou výškou 1652 m n. m.).

Pohoří má několik masivů (Jahorina a Glasinac). V Romaniji se také nachází Novakova jeskyně, která má spojitost s hajdukem Starinou Novakem.

Podle pohoří Romanija nese název jeden z regionů Republiky srbské, a to Sarajevo - Romanija. Název pohoří pochází od jména Vlachů, kteří zde žili ve středověku jako pastevci.

Pohoří Romanija je zmíněno také v srbochorvatské verzi písně Partizánská, kde se zpívá o Titovi překračujícím se svojí armádou pohoří Romanija.

Externí odkazy

Pohoří v Bosně a Hercegovině
Pohoří v Dinárských horách


text:
Fluoreto de chumbo(II) é uma substância química de fórmula . É um composto químico sólido branco, tóxico e inodoro. Aparece na forma do mineral fluorocronita.

Aplicações
 Componente de eletrólitos sólidos .
 Componente de cerâmica e esmalte .

Referência
1.Enciclopédia Química / Redkol.: Knunyants I.L. e outros ... - M .: Enciclopédia Soviética, 1995. - vol.4 - pág.639 - ISBN 5-82270-092-4 .

Compostos de chumbo


text:
DeLisha Milton-Jones (* 11. September 1974 in Riceboro, Georgia, Vereinigte Staaten) ist eine professionelle Basketball-Spielerin. Zurzeit spielt sie für die Atlanta Dream in der Women's National Basketball Association auf der Position des Forwards.

Karriere

College (1993 bis 1997)
Milton-Jones studierte von 1993 bis 1997 an der University of Florida, wo sie 1997 ihren Abschluss in Sport-Management machte, außerdem belegte sie Massenkommunikation als Nebenfach. Während ihrer Zeit am College spielte Milton-Jones auch für das Damen-Basketballteam der Universität den Gators. Auch wenn der große mannschaftliche Erfolg während dieser Zeit für Milton-Jones ausblieb, konnte sie trotzdem einige individuelle Auszeichnungen gewinnen, wie zum Beispiel die Wade Trophy 1997.

Vereine

ABL (1997 bis 1998)
Ihre Profi-Karriere begann Milton-Jones in der American Basketball League bei den Portland Power, die sie im ABL Draft 1997 in der ersten Runde an der insgesamt zweiten Stelle auswählten. Sie spielte nur in der Saison 1997/98 für die Powers, da die Liga nach dieser Saison aufgelöst wurde. Deshalb wechselte sie wie viele andere Spielerinnen der ABL in die WNBA.

WNBA (seit 1999)
Milton-Jones wurde schließlich beim WNBA Draft 1999 von den Los Angeles Sparks in der ersten Runde an der insgesamt vierten Stelle ausgewählt. Bereits in ihrer ersten Saison für die Sparks stand sie immer in der Startformation, was außer Lisa Leslie niemand von den Sparks schaffte. An der Seite von Leslie schaffte sie mit den Sparks in den ersten beiden Saisons den Sprung in die Conference Finals, wo jedoch beide Male Endstation für sie und die Sparks war. In der Saison 2001 stand sie zwar erstmals nicht in allen Spielen in der Startformation, trotzdem bekam sie mit 29,3 Minuten noch sehr viel Spielzeit, außerdem konnte sie mit einem Punkteschnitt von 10,3 zum zweiten Mal in Folge die 10-Punktemarke knacken. Der größte Erfolg in dieser Saison war aber zweifellos der Gewinn der Meisterschaft. Dieses Meisterstück konnte sie mit den Sparks in der darauffolgenden Saison wiederholen. In der Saison 2003 stand sie mit einer Spielzeit von 35 Minuten pro Spiel fast immer die gesamte Spielzeit auf dem Feld. Dabei erzielte sie mit 13,4 Punkten und 7,1 Rebounds pro Spiel in beiden Kategorien eine neue persönliche Bestmarke, die letztere ist heute noch gültig. In der Saison 2004 stand sie auf Grund einer Verletzung nur in den ersten 19 Spielen für die Sparks auf dem Spielfeld. Nach der Saison 2004 wurde sie für Chamique Holdsclaw und einem Erstrunden-Pick im WNBA Draft 2005 zu den Washington Mystics transferiert. Während sie mit den Sparks regelmäßig die Playoffs erreichte verpasste sie in der Saison 2005 mit den Mystics knapp die Playoffs. In der Saison 2006 hatte sie mit ihrem Punkteschnitt von 14,6 pro Spiel maßgeblichen Anteil daran, dass die Mystics zum vierten Mal in ihrer Geschichte die Playoffs erreichten, jedoch waren die Playoffs bereits nach der ersten Runde für sie beendet. Am 22. April 2008 wurde sie für Taj McWilliams-Franklin und einem Erstrunden-Pick im WNBA Draft 2009 zurück zu den Sparks transferiert. In der Saison 2008 bekam sie nach wie vor sehr viel Spielzeit und war eine wichtige Spielerin an der Seite von Leslie und Candace Parker. In dieser Saison erreichte sie mit den Sparks bereits zum insgesamt fünften Mal die Conference Finals, nachdem sie überraschend die Seattle Storm besiegt hatten. Jedoch waren sie in den Finals gegen die San Antonio Silver Stars chancenlos. Im Februar 2009 gaben die Sparks bekannt, dass sie den Vertrag mit DeLisha um drei Jahre bis 2012 verlängerten. Nach Ende dieses Vertrages wechselte sie 2013 zu den San Antonio Silver Stars. Im Saisonverlauf wurde sie aber bereits an die New York Liberty weitergegeben. Auch im Verlauf der Saison 2014 fand für sie ein Teamwechsel statt. Diesmal waren die Atlanta Dream das Ziel. Diesem Team gehört Milton-Jones auch aktuell noch an. Sie hat mittlerweile 499 WNBA-Spiele bestritten und ist damit Rekordhalterin. In der Saison 2016 hat sie die Möglichkeit als erst Frau ihr 500. WNBA-Spiel zu bestreiten.

Europäische Mannschaften (seit 2001)
Die jährliche WNBA-Saisonpause nützt Milton-Jones um bei verschiedenen europäischen Basketballmannschaften zu spielen. 2003 gewann sie mit dem UMMC Ekaterinburg die Euroleague Women. Diesen Erfolg konnte sie 2006 mit den Gambrinus Brno wiederholen. Nach weiteren Stationen in Spanien und Tschechien spielt sie zuletzt für Tarsus Belediye in der Türkei.

Nationalmannschaft
Milton-Jones gewann mit der US-amerikanischen Basketballnationalmannschaft bei den Olympischen Sommerspielen 2000 in Sydney, sowie bei den Olympischen Sommerspielen 2008 in Peking die Goldmedaille. Außerdem gewann sie 1998 und 2002 mit dem US-Team auch die Basketball-Weltmeisterschaft. 2006 war sie auch beim Erreichen der Bronze-Medaille beteiligt. Zusätzlich konnte sie mit der Nationalmannschaft 2007 die Amerikameisterschaft gewinnen.

Auszeichnungen
 College
 1997 SEC Player of the Year
 1997 Wade Trophy
 1997 First Team All American
 1997 First Team All SEC
 1996 First Team All SEC
 1995 Second Team All SEC
 1994 SEC All Freshman team International
2008 Goldmedaille bei den Olympischen Sommerspielen
2007 Goldmedaille beim Tournament of Americas
2006 Bronzemedaille bei der FIBA Weltmeisterschaft
2002 Goldmedaille bei der FIBA Weltmeisterschaft
2002 Goldmedaille beim Opals World Challenge
2000 Goldmedaille bei den Olympischen Sommerspielen
1998 Goldmedaille bei der FIBA Weltmeisterschaft
1997 Goldmedaille bei den World University Games

Weblinks
 WNBA-Spieler-Profil (engl.)
 Statistiken zur Spielerin auf basketball-reference.com (engl.)
 FIBA-Übersicht über Teilnahmen an internationalen Turnieren (engl.)
 FIBA-Europe-Übersicht über Teilnahmen an europäischen Turnieren (engl.)

Einzelnachweise

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2000
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2008
Basketballnationalspieler (Vereinigte Staaten)
Olympiasieger (Basketball)
Olympiateilnehmer (Vereinigte Staaten)
Amerikameister (Basketball)
US-Amerikaner
Geboren 1974
Frau
Basketballspieler (Italien)
Basketballspieler (Russland)
Basketballspieler (Ros Casares Valencia)
Basketballspieler (USK Prag)
Basketballspieler (Türkei)
Basketballspieler (Basket Parma)
Basketballspieler (UGMK Jekaterinburg)
Basketballspielerin (Atlanta Dream)
Basketballspielerin (San Antonio Stars)
Basketballspielerin (Los Angeles Sparks)
Basketballspielerin (Washington Mystics)
Basketballspieler (New York Liberty)


text:
Mairanesi – abitanti di Mairano (Casaletto Lodigiano)
Mairanesi – abitanti di Mairano


text:
Service Labor Time Standards (SLTS) are used by automotive manufacturers to determine the time required to repair a particular malfunctioning part on one of their automobiles.

The SLTS is the benchmark for other aftermarket repair facilities to determine how much to charge customers when they have their vehicle repaired. These times were all in theory determined by actual disassembly and reassembly of the affected part(s). Using several workers disassembly and reassembly times were taken and an average was established. Times for retrieving the automobile, diagnosing the concern, retrieving the part(s) from the parts department, and a test drive if necessary was included to fully establish the SLTS. An experienced automotive technician could repair a vehicle faster than a technician that has minimal experience and must consult with the manual to properly diagnose and repair the same concern.

References
http://edidist-public.sharepoint.com/SiteAssets/service-documents/1030050%20-%20SERVICE%20LABOR%20TIME%20STANDARDS%20Rev0.pdf

Motor vehicle maintenance


text:
Solntsevo may refer to:
Solntsevo (inhabited locality), several inhabited localities in Russia
Solntsevo District, a district in Western Administrative Okrug of Moscow, Russia
Solntsevo (locomotive depot), a future depot of Sokolnicheskaya Line of the Moscow Metro
Solntsevo (Moscow Metro), a planned station of Kalininsko-Solntsevskaya Line of the Moscow Metro

See also
Solntsevsky District, a district of Kursk Oblast, Russia
Solntsevsky District, Moscow, a district of the city of Moscow in 1984—1991


text:
Balombo is a town and municipality in Benguela Province in Angola. The municipality had a population of 108,965 in 2014.

References

Populated places in Benguela Province
Municipalities of Angola


text:
Adolf Lucian Philipp Bach (* 31. Januar 1890 in Ems; † 19. April 1972 in Bad Ems) war ein deutscher Germanist und wird als "Altmeister" der deutschsprachigen Namenkunde betrachtet.

Leben
Adolf Bach, Sohn eines Textilkaufmanns, legte 1909 in Darmstadt das Abitur ab. Er studierte Deutsche und Romanische Philologie in Kiel, an der Pariser Sorbonne und Oxford. 1914 wurde er an der Universität Gießen bei Otto Behaghel mit der Dissertation Die Mundarten im Gebiet der Lahn und ihrer Nachbarschaft zum Dr phil. promoviert. In dieser Zeit nahm er auch Kontakt mit Ferdinand Wrede im benachbarten Marburg auf, der dort am Deutschen Sprachatlas arbeitete.

Nach seinem Studium arbeitete Bach von 1921 an als Lehrer, von 1924 parallel als Dozent an der TH Darmstadt, 1927 als Studienrat in Rinteln, und wirkte als Geschäftsführer für den Verein für Nassauische Altertumskunde und Geschichtsforschung und als Schriftleiter der Nassauischen Annalen. 1924 wurde er an der TH Darmstadt bei Arnold Berger habilitiert und 1927 an die Pädagogische Akademie (ab Mai 1933: Hochschule für Lehrerbildung) in Bonn berufen. Ab 1927 war er zugleich Privatdozent an der Universität Bonn, ab 1931 ao. Professor. Er leitete dort seit 1927 die Abteilung für Mundartforschung und Volkskunde am Institut für geschichtliche Landeskunde der Rheinlande.

Bach trat zum 1. Mai 1933 in die NSDAP ein (Mitgliedsnummer 3.144.737) und gehörte später zusätzlich dem NS-Dozentenbund an. Am 11. November 1933 gehörte er zu den Aufrufern für das Bekenntnis der Professoren an den deutschen Universitäten und Hochschulen zu Adolf Hitler und dem nationalsozialistischen Staat. Allerdings stufte ihn die SS eher negativ ein: "Gesamtbeurteilung: Bach wird charakterlich negativ, weltanschaulich als undurchsichtig beurteilt. (…) Alles in allem gehört er nicht zu den positiven Germanisten und Volkskundlern." 1941 erhielt er nach der Annexion des Elsass einen Lehrstuhl an der Reichsuniversität Straßburg.

Als Professor in Bonn und Straßburg sowie nach dem Verlust des Straßburger Lehrstuhls publizierte er zahlreiche Abhandlungen und Monographien zur deutschen Literatur- und Sprachwissenschaft, zur Mundartforschung, der Volkskunde und insbesondere der Namenkunde und Ortsnamenforschung, darunter einige wissenschaftliche Standardwerke der 1950er und 1960er Jahre. Von 1954 bis 1967 hatte er trotz eines Augenleidens einen Lehrauftrag an der Universität Bonn.

Seine Schrift Deutsche Volkskunde (Hirzel, Leipzig 1937) wurde in der Sowjetischen Besatzungszone auf die Liste der auszusondernden Literatur gesetzt. 1960 wurde er Ehrenbürger von Bad Ems. 1971 erhielt er das Große Bundesverdienstkreuz mit Stern.

Bach war Mitglied der Akademien der Wissenschaften zu Gent, Uppsala und Helsinki. Die Katholieke Universiteit Leuven verlieh ihm die Ehrendoktorwürde und die Stadt Bad Ems den Titel eines Ehrenbürgers.

Er war seit 1921 verheiratet mit Lili geb. Pfeiffer (* 4. Februar 1892 in Wiesbaden, † 19. November 1987 in Bad Ems), der Tochter des Wiesbadener Arztes August Pfeiffer. Lilli Pfeiffer hatte als Bibliothekarin seit dem Jahr 1911 an der Nassauischen Landesbibliothek in Wiesbaden gearbeitet und war Mitglied des Vereins für Nassauische Altertumskunde und Geschichtsforschung geworden. An der Redaktion von dessen Zeitschrift Nassauische Annalen wirkte sie jahrzehntelang mit. 1986 ernannte der Verein sie zum Ehrenmitglied. Später unterstützte Lili Bach ihren Mann bei dessen wissenschaftlichen Publikationen.

Bachs Namenkunde: Inhalt und Einfluss
Bachs Namenkunde, zwischen 1943 und 1956 veröffentlicht, ist ein Standardwerk der deutschsprachigen Onomastik. Viele der hier zusammengefassten Befunde und Thesen prägten die Forschung auf Jahrzehnte, vereinzelt bis heute.

Das gilt vor allem für Band 1 zu Personennamen. Bach unterscheidet hier für den gesamten Untersuchungszeitraum (von ca. 700 vor Christus bis in seine Gegenwart) jeweils zwischen "deutschen" und "fremden" Namen oder Umgangsweisen mit Namen, mit klarer Abwertung Letzterer. Die Verbreitung christlicher, sprachlich nicht germanischer Rufnamen im Mittelalter beschreibt er z. B. als Verlust, "Bedrohung", "Verarmung" und "Durchsetzung" des "Schatzes" der älteren Rufnamen (§285), die unter Humanisten üblichen Latinisierungen und Gräcisierungen von Namen nennt er "Torheit" (§ 374). Die Nutzung sprachlich germanischer Namen durch Juden beschreibt er als "Verschleierung der völkischen Herkunft" (§ 515), in der ersten Auflage auch als "Deckname".  Das Aufkommen von Familiennamen führt Bach auf ausländische Einflüsse, auf die "Verarmung des alten deutschen Rufnamen-Schatzes" und auf verwaltungspraktische Notwendigkeiten zurück (§ 344).

Die Ausbreitung bestimmter Namen oder Umgangsweisen mit Namen versteht Bach mit Hans Naumann als "gesunkenes Kulturgut" (§§ 459–460); häufig spricht er dabei von "Mode" (z. B. § 344). Nach diesem Modell wurden Innovationen wie z. B. bisher ungebräuchliche Rufnamen oder die Zweinamigkeit von Ruf- und Familienname zunächst von Eliten entwickelt und verbreiten sich dann von oben nach unten innerhalb der übrigen Gesellschaft.

Schriften (Auswahl)

Mundart-, Volks- und Namenkunde
 Deutsche Mundartforschung, ihre Wege, Ergebnisse und Aufgaben. Eine Einführung. 1934. 1950
 Deutsche Volkskunde. Ihre Wege, Ergebnisse und Aufgaben. Eine Einführung. 1937. 3. Aufl. 1960
 Geschichte der deutschen Sprache. 1938. 9. Aufl. 1970
 Deutsche Namenkunde. Heidelberg 1943–1956; 2. Auflage ebenda 1953–1954; 3. Auflage 1978–1981
 Band 1: Die deutschen Personennamen. 1943 (doi:10.1515/9783111336183); die erweiterte 2. Auflage erschien in 2 Teilbänden:
 Teil 1: Einleitung. Zur Laut- und Formenlehre, Wortfügung, -bildung und -bedeutung der deutschen Personennamen. 1952
 Teil 2: Die deutschen Personennamen in geschichtlicher, geographischer, soziologischer und psychologischer Betrachtung. 1953
 Band 2: Die deutschen Ortsnamen. 2 Teilbände:
 Teil 1: Einleitung. Zur Laut- und Formenlehre, zur Satzfügung, Wortbildung und -bedeutung der deutschen Ortsnamen. 1953
 Teil 2: Die deutschen Ortsnamen in geschichtlicher, geographischer, soziologischer und psychologischer Betrachtung. Ortsnamenforschung im Dienste anderer Wissenschaften. 1954
 Registerband. Bearbeitet von Dieter Berger, Heidelberg 1956; Neudruck ebenda 1974.
 Germanistisch-historische Studien. Gesammelte Abhandlungen. Zum goldenen Doktorjubiläum am 27. Februar 1964. Hrsg. Heinrich Matthias Heinrichs, Rudolf Schützeichel, 1964

Landeskunde
 Die Werke des Verfassers der Schlacht bei Göllheim (Meister Zillies von Seine?), Bonn 1930 (= Rheinisches Archiv, Bd. 11)
 Kulturströmungen in Nassau, erörtert am Bilde der Nassauischen Sprachlandschaft. In: Nassauische Annalen 63, 1952, S. 192
 Der Name Eltville. In: Nassauische Annalen 65, 1954, S. 234
 Aus Goethes Rheinischem Lebensraum. Menschen und Begebenheiten. Gesammelte Untersuchungen und Berichte. Mit 100 Abb. und 10 farbigen Bildtafeln. Verlag Gesellschaft für Buchdruckerei AG Neuss 1968

Autobiografisches

 In süssen Freuden ging die Zeit. Ein Buch von Jugend und Heimat. Quelle & Meyer Heidelberg 1958

Literatur
 Namenforschung. Festschrift für Adolf Bach zum 75. Geburtstag am 31. Januar 1965, hrsg. v. Rudolf Schützeichel u. Matthias Zender. Winter, Heidelberg 1965.
 Reichshandbuch der deutschen Gesellschaft – Das Handbuch der Persönlichkeiten in Wort und Bild. Erster Band, Deutscher Wirtschaftsverlag, Berlin 1930, ISBN 3-598-30664-4
 Bernhard Martin: Nekrolog Adolf Bach. In: Nassauische Annalen 84. 1973, S. 353.
 Karl Billaudelle: Nekrolog Lili Bach. In: Nassauische Annalen 99. 1988, S. 363f.
 Bach, Adolf, in: Ernst Klee: Das Kulturlexikon zum Dritten Reich. Wer war was vor und nach 1945. Frankfurt am Main : S. Fischer, 2007, ISBN 978-3-10-039326-5, S. 22
 R. Frackmann: Prof. Dr. Dr. h.c. Adolf Bach in Bonn 80 Jahre alt. Eine Rückschau an seinem 80. Geburtstag. Sonderdruck aus: Onoma. International Committee of Onomastic Sciences, Bibliographical and Information Bulletin, Vol. XV (1970), 1.

Weblinks

 WDR Volkskundler auf Charaktersuche

Einzelnachweise

Germanist
Hochschullehrer (Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität Bonn)
Hochschullehrer (Reichsuniversität Straßburg)
Hochschullehrer (Pädagogische Akademie Bonn)
Onomastiker
NSDAP-Mitglied
Träger des Großen Bundesverdienstkreuzes mit Stern
Mitglied der Bayerischen Akademie der Wissenschaften
Person (Bad Ems)
Deutscher
Geboren 1890
Gestorben 1972
Mann


text:
Sławomir Pikuła (ur. 1954 w Warszawie) – profesor dr hab. nauk biologicznych, pracownik naukowy Instytutu Biologii Doświadczalnej im. M. Nenckiego PAN (kierownik Pracowni Biochemii Lipidów, od 2003 r. członek Rady Naukowej), redaktor naczelny kwartalnika Postępy Biochemii.

Członek Komitetu Biochemii i Biofizyki oraz Komitetu Biologii Molekularnej Komórki Wydziału II Nauk Biologicznych i Rolniczych Polskiej Akademii Nauk, Polskiego Towarzystwa Biochemicznego oraz European Calcium Society.

Współzałożyciel Polskiego Stowarzyszenia Miłośników Fantastyki. W latach 1985–1986 zastępca redaktora naczelnego czasopisma Feniks. Były członek redakcji miesięcznika Kosmos.

Wybrane publikacje naukowe
 Udział ATPaz transportujących kationy oraz aniony organiczne w utrzymaniu homeostazy wapnia i procesie detoksykacji komórek mięśniowych i niemięśniowych, Instytut Biologii Doświadczalnej im. M. Nenckiego PAN, 1995 - rozprawa habilitacyjna
 Błony biologiczne (wspólnie z Krzysztofem Dołowym i Adamem Szewczykiem), Wydawnictwo Naukowe Śląsk, 2003,

Twórczość literacka
 Więź (debiut, Merkuriusz, 1978),
 Fale na wodzie (Politechnik 39, 1979; przedruk w: Polska nowela fantastyczna. T. 6: Przepowiednia, Warszawa, ALFA, 1986),
 Than (fragment niewydanej powieści, antologia Sposób na Wszechświat, Katowice, ŚKF, 1982),
 Poczet potworów letnich (wspólnie z Leszkiem Kleczkowskim, Warszawa, Kraj. Ag. Wydaw., 1985),
 Kosmopięt Arabeusz Galaktyczny rywalem czy pierwowzorem Ijona Tichego (Feniks 1-2 (3-4), 1985),
 U źródła nocy (w: Rok 1984 - Antologia współczesnej SF, Warszawa, Almapress, 1988).

Przypisy

Polscy biochemicy
Pracownicy instytutów naukowych PAN
Polscy autorzy fantastyki
Urodzeni w 1954


text:
Stockholms Bysättningshäkte, Bysättningshäktet eller Gäldstuguhäktet, i vardagstal Bysis, är en byggnad på Hornsgatan 82 (tidigare 74) i Stockholm.

Historik
Bysättningshäktet var Stockholms gäldstuga åren 1782–1872. På en gäldstuga satt personer som var dömda till bysättning, det vill säga personer som hade svårigheter att betala skulder.

Under hela 1900-talet har byggnaden varit känd som krog, och är som sådan en av Stockholms äldsta.

Byggnaden är blåklassad av Stockholms stadsmuseum vilket innebär att det kulturhistoriska värdet anses motsvara fordringarna för byggnadsminne.

Se även
Gäldstuga

Källor

Noter

Externa länkar

Södermalm
Nedlagda fängelser i Stockholm
Blåmärkta byggnader i Stockholm


text:
era una criptoanalista, estatunidenca. Va ser Sotsdirectora de l'Agència de Seguretat Nacional (NSA), on va ocupar diverses posicions al llarg d'una carrera de 40 anys. Va servir com a membre del Ministeri de Defensa dels EUA i de la President's Foreign Intelligence Advisory Board (Junta Assesora d'Inteligencia Exterior del President). L'any 1975 va esdevenir la primera dona a la NSA que va ser promoguda a una posició de nivell GS-18 en ser nomenada Cap de Recerca i Operacions.

Biografia
Va néixer a Bronxville, Nova York. Va assistir al Russell Sage College, universitat per a dones a Troy, Nova York, i el 1942 es va graduar en Anglès i Historia. Després de la seva graduació, va ser reclutada pel Army Signal Intelligence Service per treballar com a "trencadora" de codi, amb la recomanació del Degà de Russell Sage. Caracristi va ser enviada a Washington DC, on va assistir als cursos de criptoanàlisi de William Friedman (criptoanalista rus-estatunidenc) on els trencaclosques es feien servir per entrenar als criptògrafs en el reconeixement de patrons.

Durant la Segona Guerra Mundial, la feina de criptografia de Caracristi va ser enfocada cap el desxifrat dels sistemes additius que feien servir les forces militars japoneses i la flota mercant. Va ser reconeguda pel seu talent excepcional per a reconstruir els llibres de codi de l'enemic. Ella i els seus col·legues, havent desxifrat el codi el 14 d'agost de 1945, van ser dels primers americans en saber que el Japó planejava la seva rendició.

Després de la guerra, Caracristi va ser contractada per una agència que més tard va esdevenir part de l'Agència de Seguretat Nacional. El 1959 va ser promocionada primer a una alta posició en el servei civil, i més tard, el 1975, a una posició GS-18 (la posició més elevada dins dels serveis civils) com a Cap de Recerca i Operacions.

El 1980, Caracristi va esdevenir sisè Sotsdirector de la NSA, la primera dona en ocupar aquest lloc. El mateix any va rebre la Distinció al Servei de Civil del Departament de Defensa, el premi més alt donat a civils. Com a Sotsdirectora va ser reconeguda per liderar a les noves generacions de desxifradors de codi i la integració dels ordinadors i l'ús de la tecnologia.

Es va retirar l'any 1982, però va continuar servint en els panells de la Comunitat d'Intel·ligència, inclosa la Junta Consultiva d'Intel·ligència Estrangera del President Clinton (nomenada 1993). El 2003, Caracristi va obtenir un grau honorífic per part de la Universitat Nacional d'Intel·ligència, on cada any es concedeix un premi acadèmic en el seu nom a un estudiant de postgrau d'alt rendiment.

Va viure la major part de la seva vida d'adulta en una casa de camp a Georgetown.

Caracristi va morir el 10 de gener de 2016 a Washington a l'edat de 94 anys.

Premis
 El 2003, la National Intelligence University li va atorgar un grau honorari.

Referències

Enllaços externs
 Women in American Cryptology en la pàgina web de NSA.
 Veterans History Project. Entrevistes de vídeo amb Ann Caracristi.

Persones de l'estat de Nova York
Morts a Washington DC
Criptògrafs
Matemàtics de l'estat de Nova York


text:
De brakwatermossel (Mytilopsis leucophaeata) is een tweekleppigensoort uit de familie van de Dreissenidae. De wetenschappelijke naam van de soort werd in 1831 voor het eerst geldig gepubliceerd door Conrad. De brakwatermossel is nauw verwant met de zoetwaterexoot Dreissena polymorpha, bij ons bekend onder de naam driehoeksmossel.

Verspreiding
De brakwatermossel is inheems aan de oostkust van Noord-Amerika, van de Chesapeake Bay tot Veracruz in Mexico. Het is geïntroduceerd in het noordoosten van de Verenigde Staten. Via ballastwater verspreidde deze soort zich naar havens en estuaria in heel Europa, waaronder de Oostzee, de Noordzee, de Atlantische Oceaan en de Middellandse Zee, evenals de Zwarte Zee en de Kaspische Zee. Deze soort kan een zoutgehalte van 30 PSU en hoger verdragen, maar wordt meestal aangetroffen in brakke omgevingen, vaak in oligohalien water (0,5-5 PSU). Deze mosselsoort kan worden gevonden groeiend op harde oppervlakken zoals boomstammen, stenen, schelpen en kunstmatige structuren. Er zijn geen ecologische effecten gemeld voor deze soort, maar het heeft aanzienlijke economische problemen veroorzaakt door vervuiling van industriële watersystemen in België, Nederland en Spanje.

Dreissenidae
IUCN-status niet bedreigd


text:
Abil Pol Randeh (, also Romanized as Ābīl Pol Randeh) is a village in Margan Rural District, in the Central District of Hirmand County, Sistan and Baluchestan Province, Iran. At the 2006 census, its population was 277, in 50 families.

References

Populated places in Hirmand County


text:
The Heart Is a Lonely Hunter és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Robert Ellis Miller, estrenada el 1968.

Argument
La pel·lícula és basada en la novel·la: «En una petita ciutat del Sud dels Estats Units, John Singer, un sordmut, viu amb el seu amic Antonapoulos. Quan aquest és enviat a un asil, Singer va llavors a casa dels Kelly. Aquesta és una història de destins creuats, bastant pessimista amb els diferents protagonistes: Mick Kelly (una noia de 14 anys), la seva família, un doctor negre, un arrendatari de bar, un comunista... Tots confien en el sord mut a qui tranquil·litzaven mentre que ell mateix no viu més que per al seu amic. Cada personatge viu per a un projecte, un somni, una ambició que els empeny o els destruït. El relat passa en els anys 1930 en el moment de l'ascensió de Hitler i de Mussolini. »

Repartiment
 Alan Arkin: John Singer
 Sondra Locke: Mick
 Laurinda Barrett: Mrs. Kelly
 Stacy Keach: Blount
 Chuck McCann: Spiros Antonapoulos
 Biff McGuire: Mr. Kelly
 Percy Rodrigues: Doctor Copeland
 Cicely Tyson: Porti

Premis i nominacions

Nominacions
 1969: Oscar al millor actor per Alan Arkin
 1969: Oscar a la millor actriu secundària per Sondra Locke
 1969: Globus d'Or a la millor pel·lícula dramàtica
 1969: Globus d'Or al millor actor dramàtic per Alan Arkin
 1969: Globus d'Or a la millor actriu secundària per Sondra Locke

Referències

Pel·lícules dramàtiques dels Estats Units
Pel·lícules basades en novel·les
Pel·lícules dels Estats Units del 1968


text:
Побірченко Наталія Семенівна ( , Корсунь-Шевченківський Черкаської області, УРСР)  — ректор Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини (2010—2014), завідувач кафедри соціальної педагогіки та історії педагогіки, доктор педагогічних наук, професор, член-кореспондент НАПН України.

Біографія
Народилася 16 березня 1947 року в м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області .

Освіта

Закінчила Корсуньське педагогічне училище (1955), Київський державний університет ім. Тараса Шевченка (1971, спеціальність «російська мова і література»).

Діяльність
Протягом 1988 по 1990 рік працювала керівником Корсунь-Шевченківського педагогічного училища.

З 1991 р. працювала в Уманському державному педагогічному університеті імені Павла Тичини на викладацькій роботі. З 1994 р. — декан педагогічного факультету, з 2003 р. — директор Інституту соціальної та мистецької освіти, з 2006 року — проректор з наукової роботи університету.

На посаді проректора ініціювала реорганізацію відділу наукових досліджень університету в науково-дослідну частину. Створено відділи: редакційний, інтелектуальної власності, інформаційно-аналітичний. За її активної участі видаються два фахових наукових збірники, внесених до переліку видань ВАК України: «Психолого-педагогічні проблеми сільської початкової школи», у якому Побірченко Н. С. — головний редактор, та періодичне видання «Історико-педагогічний альманах». Є керівником науково-дослідної держбюджетної теми.

Створила й очолила науково-дослідні лабораторії: «Проблеми сільської початкової школи» та «Педагогічне краєзнавство Черкащини», за її ініціативи створено Науково-дослідний центр педагогічного краєзнавства подвійного підпорядкування (Міністерства освіти і науки України та Академії педагогічних наук України), в рамках досліджень якого створено відділення з вивчення творчої спадщини О. А. Захаренка — заслуженого вчителя України, видатного українського педагога XX століття.

Автор більше 150 наукових праць у галузі історико-педагогічних надбань українського народу, зокрема, монографій «Педагогічна і просвітницька діяльність українських Громад у другій половині ХІХ — на початку ХХ століття», «Проблеми національного виховання в творчості Івана Нечуя-Левицького», «Питання національної освіти та виховання в діяльності українських Громад (др. пол. ХІХ — поч. ХХ ст.)» та посібників «Педагогічне краєзнавство» і «Антологія педагогічного краєзнавства Черкаського краю».

За роки роботи в університеті Тичини професор Побірченко Н. С. створила свою наукову школу. Під її керівництвом здійснюють наукові дослідження аспіранти, пошукачі, магістранти.

Член спеціалізованих вчених рад Інституту вищої освіти Національної Академії педагогічних наук України та Харківського державного педагогічного університету ім. Г. С. Сковороди, президії Черкаського обласного комітету профспілки працівників освіти і науки.

Нагороджена нагрудними знаками «За наукові досягнення», «Відмінник освіти України», неодноразово нагороджувалася грамотами Міністерства освіти і науки України, відзнаками Черкаської обласної та Уманської міської рад. Їй присуджена друга премія Академії педагогічних наук України за навчальний посібник-хрестоматію «Маловідомі першоджерела української педагогіки» в номінації «За найкращу науково-методичну роботу для вчителів, викладачів» (2005 р.). Лауреат Обласної премії імені О. А. Захаренка (2008 р.).

Джерела
 Побірченко Наталія Семенівна на сайті Уманського державного педагогічного університету імені Павла Тичини

Випускники Київського університету
Доктори педагогічних наук України
Члени-кореспонденти Національної академії педагогічних наук України
Ректори вишів Умані


text:
René Ravaud, né le  à Paris et mort le , est un ingénieur aéronautique français. Il fut président de la SNECMA de 1971 à 1982.

Biographie

Hommages
 Il existe une rue René Ravaud dans le . Elle se trouve près de l'ancien siège social de la SNECMA (celui-ci a été déplacé à Courcouronnes, dans l'Essonne), en face du siège de la société France Télévisions.

Notes et références

Bibliographie

Livres
 .
 .

Périodiques
 .
 .

Liens externes
 .

Naissance en avril 1920
Naissance à Paris
Élève de l'École polytechnique
Élève de l'École nationale supérieure de techniques avancées
Élève de l'École nationale supérieure de l'aéronautique et de l'espace
Ingénieur aéronautique français
Ingénieur du corps de l'armement
Général français du XXe siècle
Décès en novembre 1986
Décès à 66 ans
Récipiendaire du prix Icare
Personnalité liée à l'énergie


text:
Die Pfarrkirche Aspersdorf zum "heiligen Georg"  steht südlich des Ortes Aspersdorf auf einem Hügel. Sie ist von einem Friedhof mit einer Mauer umgeben.

Die Kirche gehört zum Dekanat Hollabrunn im Vikariat Unter dem Manhartsberg und steht .

Geschichte
Die Pfarre gehörte dem Pfarrsprengel Nappersdorf an, ehe sie um 1220 aus diesem ausschied und eigenständige Pfarre wurde. Als erster Pfarrer wird der Kuenringische Verwalter Otto notarius de Aspindorf genannt. Das Pfarrgebiet umfasste die Orte Aschendorf, Aspersdorf, Hart, Hetzmannsdorf, Kleinstetteldorf, Oberstinkenbrunn, Raffelsdorf (heute Raffelhof) und Wieselsfeld.

In den Matriken, die mit drei kurzen Unterbrechungen bis ins Jahr 1636 zurückreichen, ist überliefert, dass die Pfarre in der Reformationszeit zeitweise unbesetzt war und zeitweise nach evangelischem Ritus geführt wurde.

Im Jahre 1654 löste sich Oberstinkenbrunn aus der Pfarreinheit Aspersdorf. Die anderen Ortschaften mit Ausnahme von Wieselsfeld wurden im Zuge der Josefinischen Reform 1782/84 anderen Pfarren zugewiesen. Die Pfarre Aspersdorf umfasst die beiden Orte Aspersdorf mit der Pfarrkirche St. Georg und Wieselsfeld mit einer Kapelle.

Nach 1718 ist aus dem gotischen Vorgängerbau, über den keine Details überliefert sind, die Pfarrkirche von Aspersdorf entstanden. Sie  wurde am 25. September 1730 geweiht. Die Pläne für die Kirche stammen von Johann Lukas von Hildebrandt. Sie ist eine der Gruppe der Schönbornschen Patronatspfarrkirchen den Friedrich Karl Reichsgraf von Schönborn-Buchheim zum Bau verpflichtet hatte.

Baubeschreibung

Außen
Die Kirche ist eine spätbarocke Saalkirche mit einem eingezogenen Chor und einem Nordturm.
Im Westen die aufragende, dreiachsige, übergiebelte Schauseite mit Eckabschrägungen ist durch Pilaster und Gebälk gegliedert. Über dem hohen Portal mit einem Kragsturz auf Volutenkonsolen ist ein kreisförmiges Blendfenster, darüber eine hohe Giebelattika mit Pilastern zwischen seitlichen Volutenstützen und zentralem, sechseckigem Blendfenster, bekrönt von einem Dreiecksgiebel mit einer Wappenkartusche der Grafen von Schönborn. Auf den Giebelschenkeln sitzen allegorische Aufsatzfiguren Fides und Ecclesia; im Bereich der Volutenstützen stehen Aufsatzfiguren eines Kardinals und eines Bischofs sowie die Heiligen Georg und Florian.

Das Langhaus und der eingezogene Chor mit einem Dreiachtelschluss werden durch eine  Blendrahmengliederung und ein umlaufendes Gesims zusammengefasst. Die zweigeschossig angeordneten, architravierten Rechteck-, Segmentbogen- und Rundfenster sind teilweise Blendfenster. Das Langhaus und der Chor haben mit Tondachziegeln gedeckte Walmdächer mit kleinen Dachgauben. An den Chor ist an der Südseite die Sakristei mit einem Walmdach mit Ziegeldeckung und faschengerahmten Rechteckfenstern angebaut.

An der Nordseite des Chores ist der Turm angebaut. Bis in die Höhe der Kirchentraufe ist der gotische Teil des Turmes mit Schlitzfenstern erhalten. Darüber ist das barocke Glockengeschoss mit Eckabschrägungen und Pilastergliederung und großen, rundbogigen Schallfenstern aufgebaut. Geschweifte Uhrengiebel und der Pyramidenhelm werden von einer Turmkugel mit Kreuz bekrönt.

Innen

Der zweijochige Saalraum mit einem Emporenjoch und eingezogenem Chor wird durch Gurtbögen, ionische Pilaster und ein durchgehendes, verkröpftes Gebälk einheitlich gegliedert. Die queroblonge Joche des Langhauses mit Platzlgewölbe mit ovalen Spiegeln werden durch breite Wandpfeiler mit Eckabschrägungen und Doppelpilastervorlagen voneinander getrennt.

Im schmalen, tonnengewölbten Emporenjoch liegt auf einer Flachtonne auf Pfeilervorlagen die eingezogene Empore mit einer Brüstung, die sich aus dem Raumgebälk entwickelt.
Der eingezogene, im Kern gotische Chor wird durch einen, architravierten korbbogigen Triumphbogen mit dem Langhaus verbunden.

Der eineinhalbjochige Chor mit einem Dreiachtelschluss der Apsis von flachen Stichkappentonnen überwölbt.

Vom Chor führen architravierte Portale in die südseitig angebaute Sakristei, die von einer Stichkappentonne überwölbt ist. Das Turmerdgeschoss, das durch ein Portal im Norden des Chores erschlossen wird, hat ein verschliffenes Kreuzgratgewölbe.

Ausstattung

Die drei Altäre stammen aus der Bauzeit und werden Johann Lukas von Hildebrandt zugeschrieben.

Der Hochaltar, der im Chorscheitel steht, besteht aus einem Altarbild in einem geschwungenen Bilderrahmen mit Segmentgiebelverdachung und bekrönender Glorie, der frei angebracht ist und von schwebenden Engeln seitlich gestützt wird. Das Altarblatt ist ein Gemälde von Johann Georg Schmidt aus dem Jahre 1730 und stellt den Kampf des heiligen Georg mit dem Drachen dar. Der Altartisch mit einem Tabernakelaufbau aus der Mitte des 18. Jahrhunderts steht frei unterhalb des Altarbildes. Der Tabernakel wird von Holzskulpturen der Heiligen  Sebastian und Rochus aus der Zeit um 1730 flankiert.

An den Seitenwänden des östlichen Langhausjoches stehen die Seitenaltäre, marmorierte Wandaltäre mit Volutenstützen und rundgiebeligen, geschwungenen Volutenverdachungen, die von Adorationsengeln flankiert werden. Die Altarblätter sind Gemälde von Johann Baptist Byß und stellen Maria Immaculata auf dem linken Seitenaltar und den heiligen Johannes Nepomuk auf dem rechten Seitenaltar dar.

Zwischen dem rechten Seitenaltar und der Stufe zum Chor steht der Taufstein aus Sandstein, ein gebuckeltes Becken mit gebauchtem Fuß aus der ersten Hälfte des 18. Jahrhunderts.

Die Kanzel aus dem Jahr 1730 hat einen runden Korb auf hohem Ablauf mit Rokokoreliefkartuschen, die vermutlich Mitte des 18. Jahrhunderts ergänzt wurden und die Verklärung des Herrn und Gleichnisse vom Sämann und Weinberg darstellen. Auf dem Schalldeckel mit Baldachinvoluten befindet sich eine Figur des heiligen Paulus.

Die Ausstattung wird durch eine Skulptur des heiligen Florian aus der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts, Bilder der Heiligen Familie und der Heiligen Dreifaltigkeit aus der Mitte des 19. Jahrhunderts und die Kreuzwegbilder aus der Mitte/dem dritten Viertel des 19. Jahrhunderts vervollständigt.

Ein "Heiliges Grab" im Jugendstil mit kunstvoller bunter Glasperlenarbeit einer Olmützer Glasmanufaktur befindet sich in der Turmkammer an der Nordseite des Chores.

In der Sakristei steht ein Sakristeischrank aus der Zeit um 1730 mit einem Ornamentaufsatz und Pilastergliederung.

Orgel

Das Werk der Orgel mit einem Rokokoprospekt und Brüstungspositiv wurde im Jahre 1925 von Franz Capek geschaffen. Es bedarf einer Renovierung und wird derzeit (2014) durch eine elektronische Orgel ersetzt.

Weblinks

Einzelnachweise

Georgskirche
Aspersdorf
Kirchengebäude in Hollabrunn
Barockbauwerk in Niederösterreich
Barocke Kirche
Aspersdorf
Aspersdorf


text:
Illkirch-Graffenstaden ist ein Wahlkreis im französischen Département Bas-Rhin in der Region Grand Est (bis 2015 Elsass). Der Kanton hat  Einwohner (Stand: ) auf einer Fläche von 57,79 km².

Geschichte
Die Gemeinden dieses Kantons gehörten bis 1973 sämtlich zum Kanton Geispolsheim. Anlässlich der kantonalen Gebietsreform, die am 22. März 2015 in Kraft trat, kam aus dem nun aufgelösten Kanton Geispolsheim die Gemeinde Eschau hinzu.

Gemeinden
Der Kanton besteht aus vier Gemeinden mit insgesamt  Einwohnern (Stand: ) auf einer Gesamtfläche von  km²:

Bis zur landesweiten Neuordnung der französischen Kantone im März 2015 gehörten zum Kanton Illkirch-Graffenstaden die drei Gemeinden Illkirch-Graffenstaden, Lingolsheim und Ostwald. Sein Zuschnitt entsprach einer Fläche von 35,01 km2. Er besaß vor 2015 einen anderen INSEE-Code als heute, nämlich 6742.

Einzelnachweise

Kanton im Département Bas-Rhin


text:
Se llama menudillo a la articulación o juntura de la caña con la cuartilla y los huesos sesamoideos de los cuadrúpedos.

Para ser perfecto debe seguir por su parte anterior la línea de la caña, cuando esta tiene el aplomo; sus partes laterales serán ligeramente redondeadas sin estar deprimidas en la superior; la posterior se continúa con el tendón y es un poco más prominente interiormente.

Su volumen debe ser proporcionado al de la extremidad pero más bien grande que pequeño porque es débil, muy flexibles y se arruina con facilidad y pronto porque no puede soportar el peso del cuerpo, más la carga que se le eche y las reacciones por el apoyo de los pies en el terreno.

Referencias
Diccionario de agricultura práctica y economía rural, 1853

Anatomía y fisiología de los mamíferos


text:
ZP1 is an AM radio station owned by Paraguay's state broadcaster, Radio Nacional del Paraguay. ZP1 transmits on 920 kHz with a transmitter power output of 100,000 watts. Airing a public radio format, programs are in Spanish and in the Guarani languages. It is owned with FM sister station ZPV1, but the stations air different programming.

References

External links
Official website
Facebook page

Radio stations in Paraguay
1940s establishments in Paraguay
News and talk radio stations


text:
Михаил Трофимович Бондаренко (1904—1983) — советский военачальник, участник Великой Отечественной войны, генерал-майор артиллерии (11.05.1949).

В дни обороны Тулы командовал 732-м зенитным артиллерийским полком (1941), затем 250-м зенитным артиллерийским полком, 52-й зенитной артиллерийской дивизией ПВО и рядом крупных соединений ПВО Советской армии (с августа 1949 года — командир 5-го зенитного артиллерийского корпуса). Старший преподаватель Академии Генштаба.

Биография
Родился в селе Новомайорское (ныне Великоновосёлковского района Донецкой области Украины). Украинец.

2 ноября 1926 года призван в РККА и направлен в полковую школу 30-го артиллерийского полка УВО.

С ноября 1927 г. проходил службу в 89-м Чонгарском стрелковом полку в г. Днепропетровск, где был командиром орудия, пом. командира взвода, старшиной дивизиона.

С августа 1931 г., после сдачи экстерном экзаменов за курс Сумского артиллерийского училища, в том же полку исполнял должности командира взвода, пом. командира и командира батареи. Член ВКП(б)/КПСС с 1932 года.

В декабре 1936 г. Бондаренко переведен в 16-й зенитно-артиллерийский полк ПВО в г. Запорожье, где был назначен командиром батареи, затем дивизиона.

В мае 1941 г. направлен в ОдВО на должность начальника штаба артиллерии 15-й бригады ПВО в г. Одесса.

В начале Великой Отечественной войны в той же должности. С июля 1941 г. майор Бондаренко — зам. начальника, с августа — начальник 1-го отдела управления ПВО штаба ОдВО. В сентябре назначается командиром 732-го зенитного артиллерийского полка (начальник штаба — капитан А. А. Киселёв), Тульского дивизионного района ПВО. В сентябре — октябре полк в ходе битвы под Москвой отражал воздушные налеты вражеской авиации на г. Тула.

С 30 октября по 1 ноября две танковые дивизии (около 100 танков в первом эшелоне) и одна пехотная бригада противника пытались овладеть городом Тула, нанося основные удары по Орловскому шоссе, Рогожинскому посёлку и Воронежскому шоссе. К этому времени отойти к Туле успела только часть войск 50-й армии. 69-я бригада войск НКВД по охране особо важных промышленных предприятий (156-й полк) и подчинённые бригаде части гарнизона (732-й зенитный артиллерийский полк ПВО) и ополченцев (Тульский рабочий полк) под командованием И. Я. Кравченко приняли на себя первый удар и сумели удержать оборону до подхода подкреплений.

Кроме того, неоднократно участвовал в борьбе с наземным противником, при этом только за указанный период было уничтожено до 60 его танков и бронемашин, несколько артиллерийских и минометных батарей, до 2000 солдат и офицеров.

За проявленное мужество, отвагу и героизм при обороне Тулы 45 солдат и офицеров полка были награждены правительственными наградами. Командир полка подполковник Бондаренко был награждён орденом Красного Знамени.

В мае 1942 г. подполковник Бондаренко переведен в войска ПВО Москвы и назначен командиром 250-го зенитно-артиллерийского полка ПВО, боевые порядки которого были развернуты на северо-восточных и восточных подступах к Москве. Полк осуществлял прикрытие от воздушного противника важных военных и промышленных объектов — Щитниковской водонасосной станции, электростанции в г. Электросталь, химического завода в г. Ногинск, аэродромов Монино и Быково, радиостанции «Коминтерн».

С 30 мая 1943 г. полковник М. Т. Бондаренко — командир 52-й зенитной артиллерийской дивизии в составе Московского фронта ПВО. С июля дивизия в составе Особой Московской армии ПВО выполняла боевые задачи по противовоздушной обороне ближних восточных и северо-восточных подступов к Москве, вела борьбу с одиночными самолетами и мелкими группами авиации противника, производившими вылеты на разведку и бомбардировку отдельных объектов в границах сектора.

С октября 1943 г. и до конца войны части дивизии несли службу воздушного наблюдения, продолжали выполнять прежнюю боевую задачу по зенитной обороне Москвы. Однако ввиду отсутствия воздушного противника в границах ответственности боевых действий не вели.

С августа 1943 г. отдельные зенитные артиллерийские батареи дивизии участвовали в проведении салютов в Москве в честь побед Красной армии на фронтах Великой Отечественной войны.

После войны полковник Бондаренко продолжал командовать этой же дивизией.

В июне 1946 г. он назначается командиром 8-й зенитной артиллерийской дивизии ПВО, выполнявшей задачи по обороне г. Баку.

В августе 1949 г. переведен на Урал командиром 5-го зенитного артиллерийского корпуса в г. Свердловск.

В январе 1951 г. корпус был переформирован в Уральский район ПВО, а генерал-майор артиллерии Бондаренко назначен пом. командующего войсками района ПВО.

С декабря 1951 по декабрь 1952 г. он был откомандирован для прохождения службы в Войско Польское, где руководил 7-м корпусом ПВО.

В декабре 1953 г., по окончании ВАК при Высшей военной академии им. К. Е. Ворошилова, направляется начальником группы планирования и материального обеспечения боевой подготовки Штаба Войск ПВО страны, с июля 1954 г. — начальник отдела боевой подготовки и планирования Главного управления Главкома Войск ПВО страны.

С ноября 1954 г. был зам. командира корпуса зенитно-ракетной обороны Москвы.

С декабря 1955 г. — старший преподаватель кафедры ПВО Высшей военной академии им. К. Е. Ворошилова.

В ноябре 1959 г. уволен в отставку.

Решением Тульского горисполкома от 03.12.1966 в связи с 25-летием героической обороны города Тулы в период Великой Отечественной войны 1941—1945 гг. и за выдающиеся заслуги в организации обороны Тулы присвоено звание Почётного гражданина города Тулы.

Умер 9 марта 1983 года.

Награды и звания
 Орден Ленина (19.11.1951)
 Четыре ордена Красного Знамени (??.11.1941, 22.08.1944, 05.11.1946, 30.12.1956)
 орден Красной звезды (03.11.1944)
 медали, в том числе:
 «За оборону Москвы»
 «За оборону Одессы»
 «За Победу над Германией в Великой Отечественной войне 1941—1945 гг.» (1945)
 «Ветеран Вооружённых Сил СССР»

Почётный гражданин города Тулы (1966).

Память
В Туле в его честь названа улица.

Оценки и мнения

…Главную ударную силу в борьбе с танками врага представлял 732-й зенитный артиллерийский полк…

Сами болванки не могли взрываться, иначе они не принесли бы танкам никакого вреда… Имея приличную массу и большую начальную скорость, 85-мм бронебойный снаряд пробивал насквозь все типы танков, выпущенных заводами Германии в 1940-41 годах. Обычно трассирующий состав поджигал пары бензина внутри немецких танков — они работали на бензиновом топливе, а наши — на дизельном. Когда болванка попадала в стык корпуса и башни, последняя отлетала в сторону. Если же пробивала башню спереди и ударялась в заднюю стенку, она срывалась со сварных швов и отлетала на 15-20 метров…

Публикации

Литература

 Голотюк В. Л., Цапаев Д. А. Командный состав Войск ПВО Красной Армии в годы Великой Отечественной и советско-японской войн 1941—1945 гг. — М., 2012. — С. 113—114.

Примечания

Члены КПСС
Военнослужащие ПВО Великой Отечественной войны
Командиры полков в Великой Отечественной войне
Командиры дивизий в Великой Отечественной войне
Советские офицеры в Польской Армии 1943—1968
Выпускники Военной академии имени М. В. Фрунзе
Выпускники Военной академии Генерального штаба
Преподаватели Военной академии Генерального штаба Вооружённых сил Российской Федерации
Мемуаристы СССР
Почётные граждане Тулы


text:
Courtney Anne Kupets (Bedford, 27 de Julho de 1986) é uma ex-ginasta norte-americana que competiu por provas de ginástica artística.

Kupets fez parte da equipe norte-mericana que conquistou a medalha de prata nos Jogos Olímpicos de 2004 em Atenas. Em campeonatos mundiais, arquivou duas vitórias. Nos campeonatos universitários, conquistou treze medalhas, entre elas nove individuais e o tricampeonato do concurso geral. Em 2009, após conquistar o prêmio da vigésima edição do AAI Award, onze anos de carreira e duas cirurgias, aposentou-se das disputas gímnicas.

Carreira
Kupets começou a praticar ginástica aos três anos, por seguir sua irmã mais velha, Ashley, ao ginásio Hill's Gymnastics. Nele, passou a treinar com Kelly Hill. Em 1998, aos doze, competiu nacionalmente, obtendo como melhor colocação o sétimo lugar no solo. No ano seguinte, no Campeonato Americano Júnior, foi a quarta colocada geral.

Em 2001, ainda sem conquistar medalhas, caiu cinco colocações e terminou o Nacional Americano em nono no individual geral. Internacionalmente, no Grand Prix de Glasgow, conquistou duas quartas posições em duas finais por aparelhos: barras assimétricas e salto. No ano posterior, aos dezesseis ano e na categoria sênior, conquistou a medalha de prata no concurso geral. Em outra edição do Nacional Americano, foi a oitava. Mais adiante, em estreia mundial, disputou o Campeonato de Debrecen, na Hungria, que não contou com a prova por equipes. Nele venceu a prova das barras assimétricas ao superar a romena Ioana Petrovschi e a russa Ludmila Ejova.

Em 2003, atingiu dois pódios na Copa América: foi medalhista de prata geral e de ouro nas barras assimétricas. No Nacional e no US Classic foi a vencedora do all around. Mais adiante, competiu no Mundial de Ananheim, Califórnia, no qual ajudou a equipe norte-americana a conquistar a medalha de ouro. No entanto, durante as rotações, a ginasta sofreu uma lesão no tendão de Aquiles do lado esquerdo, ao tentar o movimento arabian no solo. Kupets parou o restante dos meses, voltando apenas em 2004, ano este em que tornou-se bicampeã nacional e campeã do individual geral no Pré-Olímpico. Qualificada para os Jogos de Atenas, na Grécia, classificou-se para quatro finais: por equipes, conquistou a medalha de prata, em prova vencida pela seleção romena; no concurso geral, encerrou entre as dez primeiras, na nona colocação, em prova conquistada pela compatriota Carly Patterson; nos aparelhos, foi a quinta na trave e a medalhista de bronze nas assimétricas, ao ser superada pela francesa Émilie Le Pennec e pela companheira de seleção, Terin Humphrey.

Em 2006, competiu no NCAA Championships, no qual conquistou quatro medalhas de ouro: equipe, individual geral, barras assimétricas e trave. No ano seguinte, em seis finais, conquistou seis medalhas: por equipe, no concurso geral e no salto sobre a mesa, foi a vencedora; nas barras e no solo, foi a vice-campeã, e na trave, a terceira colocada. Em 2008 sofreu uma outra lesão no tendão de Aquiles, causada por tentar também o movimento arabian, dessa vez no lado direito. No ano seguinte, competindo novamente no NCAA Championships, ajudou a equipe da Geórgia a conquistar seu décimo título, o terceiro de Courtney. No individual geral, tornou-se tricampeã da prova e atingiu, ao fim da competição, o total de nove títulos individuais. Após conquistar o prêmio da vigésima edição do AAI Award, onze anos de carreira e duas cirurgias, aposentou-se das disputas gímnicas.

Principais resultados

Ver também
 Federação Internacional de Ginástica
 Outras biografias

Ligações externas

Ginastas artísticos dos Estados Unidos
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2004


text:
The following lists events that happened during 1897 in Australia.

Incumbents

Premiers
Premier of New South Wales - George Reid
Premier of South Australia - Charles Kingston
Premier of Queensland - Hugh Nelson
Premier of Tasmania - Edward Braddon
Premier of Western Australia - John Forrest
Premier of Victoria - George Turner

Governors
Governor of New South Wales – Henry Brand, 2nd Viscount Hampden
Governor of Queensland – Charles Cochrane-Baillie, 2nd Baron Lamington
Governor of South Australia – Sir Thomas Buxton, 3rd Baronet
Governor of Tasmania – Jenico Preston, 14th Viscount Gormanston
Governor of Victoria – Thomas Brassey, 1st Earl Brassey
Governor of Western Australia – Gerard Smith

Events
 7 January - Darwin has its highest ever daily rainfall with 296.1 millimetres from its most severe cyclone until Tracy.
 22 June - The second Victoria Bridge is opened in Brisbane by the Governor of Queensland, Lord Lamington. The previous bridge was destroyed by floodwaters
 27 October - St Patrick's Cathedral, Melbourne is consecrated

Arts and literature

 Walter Withers wins the inaugural Wynne Prize for landscape painting or figure sculpture for his landscape The Storm

Queensland Braille Writing Association was formed in Brisbane - later became Braille House

Sport
 4 September - Essendon wins the first Victorian Football League premiership.
 8 October - The Australasian Athletic Union is established in Sydney.
 Gaulus wins the Melbourne Cup
 New South Wales wins the Sheffield Shield

Births
 10 February - Judith Anderson (died 1992), actress
 6 July - Frank Walsh (died 1968), Premier of South Australia
 9 July - Enid Lyons (died 1981), politician
 28 July - James Fairbairn (died 1940), politician
 6 August - William Slim (died 1970), Governor General of Australia
 5 October - Percy Spender (died 1985), politician and diplomat
 7 October - Charles Chauvel (died 1959), film maker

Deaths
 11 June - Henry Ayers (born 1821), Premier of South Australia
 11 July - Patrick Jennings (born 1831), Premier of New South Wales
 15 August - Lily Poulett-Harris (born 1873), founder of women's cricket in Australia
 15 November - Alfred Kennerley (born 1810), Premier of Tasmania
 20 November - Ernest Giles (born 1835), explorer

References

Australia
Years of the 19th century in Australia


text:
Them er en by i Midtjylland med , beliggende i Them Sogn nær primærrute 52 mellem Silkeborg og Horsens få kilomenter vest for nabobyen Salten.

Byen ligger i Region Midtjylland og hører til Silkeborg Kommune.

Historie
Them landsby bestod i 1682 af 6 gårde. Det samlede dyrkede areal udgorde 183,6 tønder land skyldsat til 29,55 tønder hartkorn. Dyrkningsformen var trevangsbrug. Them indgik i Skanderborg Rytterdistrikt og blev udskiftet i 1787.

Byen blev i 1879 beskrevet således: "Tem med Kirke, Præstegaard, Skole og Kro". Ved århundredeskiftet blev byen beskrevet således: "Tem, ved Landevejen, med Kirke, Præstegd., Skole og Forskole, Sparekasse (opr. 1883; 31/3 1900 var Spar. Tilgodeh. 47,876 Kr., Rentef. 3 3/4 pCt., Reservef. 3907 Kr., Antal af Konti 560), Andelsmejeri, Teglværk og Kro".

Først den 10. maj 1929 blev Horsens-Bryrup-banen forlænget til Silkeborg med station i Them. Them begyndte da at vokse: i 1930 havde stationsbyen 255 indbyggere, i 1935 328, i 1940 353, i 1945 384, i 1950 424, i 1955 401, i 1960 421 indbyggere og i 1965 468 indbyggere. I 1930, da byen havde 255 indbyggere, var sammensætningen efter erhverv: 46 levede af landbrug, 99 af industri og håndværk, 26 af handel, 18 af transport, 13 af immateriel virksomhed, 15 af husgerning, 38 var ude af erhverv og ingen havde ikke angivet oplysninger. Det lokale erhvervsliv bestod af mejeri, bageri, mølle, smedje, kro, hotel, foruden en skole. I dag er den nedlagte jernbane omlagt til Naturstien Horsens-Silkeborg, og den tidligere stationsbygning ligger fortsat på Smedebakken.

Them var tidligere hovedby i Them Kommune.

Byen
Them har adskillige institutioner bl.a. Frisholm Skole med knap 500 elever og med klassetrin fra 0. til 9. klasse. Derudover findes en privat og to offentlige børnehaver, hvor den ene er integreret institution da her også er vuggestue. Der er et aktivt idrætsliv centreret omkring Them Hallerne hvor der er to idrætshaller, svømmehal og fitnesscenter. I Toftebjerg arrangeres mange foredrag samt kultur- og musikbegivenheder, ligesom der også er bibliotek foruden dets funktion som medborgerhus.

Midt i Them er der også samlet flere butikker bl.a. to dagligvarebutikker, pizzeriaer, frisører, en cykelforhandler, et bogforlag med bogbutik og en blomsterbutik. Derudover har Kirkens Korshær en genbrugsbutik på 2200 m2, i lokaler som tidligere husede et møbelhus. Løvenholt der i en årrække var højskole samt Them Kirke ligger også midt i byen, ligesom der også er lægehus, tandlæge og plejehjem.

Erhverv
Foruden Them Andelsmejeri og Winther cykler er der ikke mange større virksomheder i selve Them by, da de fleste virksomheder med tilknytning til Them ligger i industriområdet Knudlund som ligger få kilometer øst for byen.

En af Silkeborg Kommunes genbrugspladser ligger på Ansøvej i Them.

Noter

Litteratur
 Karl-Erik Frandsen: Vang og tægt. Studier over dyrkningssystemer og agrarstrukturer i Danmarks landsbyer 1682-83 (Bygd 1983),
 Henrik Pedersen: De danske Landbrug fremstillet paa Grundlag af Forarbejderne til Christian V.s Matrikel 1688. Udgivet efter hans Død paa Bekostning af Carlsbergfondet (København MCMXXVIII; Reprotryk for Landbohistorisk Selskab, København 1975),

Eksterne henvisninger
 Them Borger- og Grundejerforenings hjemmeside
 Toftebjergs hjemmeside
 Them Hallernes hjemmeside
 Them Gymnastikforenings hjemmeside

Byer i Silkeborg Kommune
Byer og bydele med genforeningssten


text:
Onderstaand is een lijst van amfibieën in Madagaskar weergegeven, gebaseerd op gegevens van Amphibian Species of the World. Er zijn ongeveer 290 verschillende soorten, die allemaal behoren tot de orde kikkers (Anura). Vertegenwoordigers van de andere groepen van amfibieën, de salamanders (Caudata) en de wormsalamanders (Gymnophiona), komen niet voor op Madagaskar.

Op Madagaskar komen soorten voor uit vijf verschillende families: Dicroglossidae, Hyperoliidae, Mantellidae, Microhylidae en Ptychadenidae. Voor zover bekend zijn de kikkersoorten in onderstaande lijst, op de twee soorten Ptychadena mascareniensis en Hoplobatrachus tigerinus na, alle endemisch op Madagaskar. Biologen vermoeden dat een groot aantal kikkersoorten nog onontdekt zijn.

Dicroglossidae
Deze familie heeft één exotische vertegenwoordiger op Madagaskar. Oorspronkelijk komt de Indische brulkikker alleen in Azië voor.
 Onderfamilie: Dicroglossinae Anderson, 1871
 Geslacht: Hoplobatrachus Peters, 1863
 Indische brulkikker (Hoplobatrachus tigerinus) (Daudin, 1802)

Rietkikkers (Hyperoliidae)

Deze weinig bestudeerde familie komt uitsluitend in Afrika voor. Het zijn overwegend kleine, felgekleurde kikkers.
 Geslacht: Heterixalus Laurent, 1944
 Heterixalus alboguttatus (Boulenger, 1882)
 Heterixalus andrakata Glaw & Vences, 1991
 Heterixalus betsileo (Grandidier, 1872)
 Heterixalus boettgeri (Mocquard, 1902)
 Heterixalus carbonei Vences, Glaw, Jesu, & Schimmenti, 2000
 Heterixalus luteostriatus (Andersson, 1910)
 Heterixalus madagascariensis (Duméril & Bibron, 1841)
 Heterixalus punctatus Glaw & Vences, 1994
 Heterixalus rutenbergi (Boettger, 1881)
 Heterixalus tricolor (Boettger, 1881)
 Heterixalus variabilis (Ahl, 1930)

Gouden kikkers (Mantellidae)

De gouden kikkers (Mantellidae) schediden gif uit via de huid. Het zijn echter geen pijlgifkikkers, die een andere familie vormen (Dendrobatidae). Gouden kikkers komen uitsluitend op Madagaskar en het nabijgelegen eiland Mayotte voor.
 Onderfamilie: Boophinae Vences & Glaw, 2001
 Geslacht: Boophis Tschudi, 1838
 Boophis albilabris (Boulenger, 1888)
 Boophis albipunctatus Glaw & Thiesmeier, 1993
 Boophis andohahela Andreone, Nincheri, & Piazza, 1995
 Boophis andrangoloaka (Ahl, 1928)
 Boophis andreonei Glaw & Vences, 1994
 Boophis anjanaharibeensis Andreone, 1996
 Boophis ankarafensis Penny et al., 2014
 Boophis ankaratra Andreone, 1993
 Boophis arcanus Glaw, Köhler, De la Riva, Vieites, & Vences, 2010
 Boophis axelmeyeri Vences, Andreone, & Vieites, 2005
 Boophis baetkei Köhler, Glaw, & Vences, 2008
 Boophis blommersae Glaw & Vences, 1994
 Boophis boehmei Glaw & Vences, 1992
 Boophis boppa Hutter, Lambert, Cobb, Andriampenomanana & Vences, 2015
 Boophis bottae Vences & Glaw, 2002
 Boophis brachychir (Boettger, 1882)
 Boophis burgeri Glaw & Vences, 1994
 Boophis calcaratus Vallan, Vences, & Glaw, 2010
 Boophis doulioti (Angel, 1934)
 Boophis elenae Andreone, 1993
 Boophis englaenderi Glaw & Vences, 1994
 Boophis entingae Glaw, Köhler, De la Riva, Vieites, & Vences, 2010
 Boophis erythrodactylus (Guibé, 1953)
 Boophis fayi Köhler, Glaw, Rosa, Gehring, Pabijan, Andreone, & Vences, 2011
 Boophis feonnyala Glaw, Vences, Andreone, & Vallan, 2001
 Boophis goudotii Tschudi, 1838
 Boophis guibei (McCarthy, 1978)
 Boophis haematopus Glaw, Vences, Andreone, & Vallan, 2001
 Boophis haingana Glaw, Köhler, De la Riva, Vieites, & Vences, 2010
 Boophis idae (Steindachner, 1867)
 Boophis jaegeri Glaw & Vences, 1992
 Boophis laurenti Guibé, 1947
 Boophis liami Vallan, Vences, & Glaw, 2003
 Boophis lichenoides Vallan, Glaw, Andreone, & Cadle, 1998
 Boophis lilianae Köhler, Glaw, & Vences, 2008
 Boophis luciae Glaw, Köhler, De la Riva, Vieites, & Vences, 2010
 Boophis luteus (Boulenger, 1882)
 Boophis madagascariensis Peters, 1874
 Boophis majori (Boulenger, 1896)
 Boophis mandraka Blommers-Schlösser, 1979
 Boophis marojezensis Glaw & Vences, 1994
 Boophis miadana Glaw, Köhler, De la Riva, Vieites, & Vences, 2010
 Boophis microtympanum (Boettger, 1881)
 Boophis miniatus (Mocquard, 1902)
 Boophis narinsi Vences, Gehara, Köhler, & Glaw, 2012
 Boophis obscurus (Boettger, 1913)
 Boophis occidentalis Glaw & Vences, 1994
 Boophis opisthodon (Boulenger, 1888)
 Boophis pauliani (Guibé, 1953)
 Boophis periegetes Cadle, 1995
 Boophis picturatus Glaw, Vences, Andreone, & Vallan, 2001
 Boophis piperatus Glaw, Köhler, De la Riva, Vieites, & Vences, 2010
 Boophis popi Köhler, Glaw, Rosa, Gehring, Pabijan, Andreone, & Vences, 2011
 Boophis praedictus Glaw, Köhler, De la Riva, Vieites, & Vences, 2010
 Boophis pyrrhus Glaw, Vences, Andreone, & Vallan, 2001
 Boophis quasiboehmei Vences, Köhler, Crottini, & Glaw, 2010
 Boophis rappiodes (Ahl, 1928)
 Boophis reticulatus Blommers-Schlösser, 1979
 Boophis rhodoscelis (Boulenger, 1882)
 Boophis roseipalmatus Glaw, Köhler, De la Riva, Vieites, & Vences, 2010
 Boophis rufioculis Glaw & Vences, 1997
 Boophis sambirano Vences & Glaw, 2005
 Boophis sandrae Glaw, Köhler, De la Riva, Vieites, & Vences, 2010
 Boophis schuboeae Glaw & Vences, 2002
 Boophis septentrionalis Glaw & Vences, 1994
 Boophis sibilans Glaw & Thiesmeier, 1993
 Boophis solomaso Vallan, Vences, & Glaw, 2003
 Boophis spinophis Glaw, Köhler, De la Riva, Vieites, & Vences, 2010
 Boophis tampoka Köhler, Glaw, & Vences, 2008
 Boophis tasymena Vences & Glaw, 2002
 Boophis tephraeomystax (Duméril, 1853)
 Boophis tsilomaro Vences, Andreone, Glos, & Glaw, 2010
 Boophis ulftunni Wollenberg, Andreone, Glaw, & Vences, 2008
 Boophis viridis Blommers-Schlösser, 1979
 Boophis vittatus Glaw, Vences, Andreone, & Vallan, 2001
 Boophis williamsi (Guibé, 1974)
 Boophis xerophilus Glaw & Vences, 1997
 Onderfamilie: Laliostominae Vences & Glaw, 2001
 Geslacht: Aglyptodactylus Boulenger, 1918
 Aglyptodactylus laticeps Glaw, Vences, & Böhme, 1998
 Aglyptodactylus madagascariensis (Duméril, 1853)
 Aglyptodactylus securifer Glaw, Vences, & Böhme, 1998
 Geslacht: Laliostoma Glaw, Vences, & Böhme, 1998
 Laliostoma labrosum (Cope, 1868)

 Onderfamilie: Mantellinae Laurent, 1946
 Geslacht: Blommersia Dubois, 1992
 Blommersia angolafa Andreone, Rosa, Noël, Crottini, Vences, & Raxworthy, 2010
 Blommersia blommersae (Guibé, 1975)
 Blommersia dejongi Vences, Köhler, Pabijan, & Glaw, 2010
 Blommersia domerguei (Guibé, 1974)
 Blommersia galani Vences, Köhler, Pabijan, & Glaw, 2010
 Blommersia grandisonae (Guibé, 1974)
 Blommersia kely (Glaw & Vences, 1994)
 Blommersia sarotra (Glaw & Vences, 2002)
 Blommersia variabilis Pabijan, Gehring, Köhler, Glaw, & Vences, 2011
 Blommersia wittei (Guibé, 1974)
 Geslacht: Boehmantis Glaw & Vences, 2006
 Boehmantis microtympanum (Angel, 1935)
 Geslacht: Gephyromantis Methuen, 1920
 Gephyromantis ambohitra (Vences & Glaw, 2001)
 Gephyromantis asper (Boulenger, 1882)
 Gephyromantis atsingy Crottini, Glaw, Casiraghi, Jenkins, Mercurio, Randrianantoandro, Randrianirina, & Andreone, 2011
 Gephyromantis azzurrae Mercurio & Andreone, 2007
 Gephyromantis blanci Guibé, 1974
 Gephyromantis boulengeri  Methuen, 1920
 Gephyromantis cornutus (Glaw & Vences, 1992)
 Gephyromantis corvus (Glaw & Vences, 1994)
 Gephyromantis decaryi Angel, 1930
 Gephyromantis eiselti Guibé, 1975
 Gephyromantis enki (Glaw & Vences, 2002)
 Gephyromantis granulatus (Boettger, 1881)
 Gephyromantis hintelmannae Wollenberg, Glaw, & Vences, 2012
 Gephyromantis horridus (Boettger, 1880)
 Gephyromantis klemmeri Guibé, 1974
 Gephyromantis leucocephalus Angel, 1930
 Gephyromantis leucomaculatus (Guibé, 1975)
 Gephyromantis luteus (Methuen & Hewitt, 1913)
 Gephyromantis mafy Vieites, Wollenberg, & Vences, 2012
 Gephyromantis malagasius (Methuen & Hewitt, 1913)
 Gephyromantis moseri (Glaw & Vences, 2002)
 Gephyromantis plicifer (Boulenger, 1882)
 Gephyromantis pseudoasper (Guibé, 1974)
 Gephyromantis ranjomavo Glaw & Vences, 2011
 Gephyromantis redimitus (Boulenger, 1889)
 Gephyromantis rivicola (Vences, Glaw, & Andreone, 1997)
 Gephyromantis runewsweeki Vences & De la Riva, 2007
 Gephyromantis salegy (Andreone, Aprea, Vences, & Odierna, 2003)
 Gephyromantis schilfi (Glaw & Vences, 2000)
 Gephyromantis sculpturatus (Ahl, 1929)
 Gephyromantis silvanus (Vences, Glaw, & Andreone, 1997)
 Gephyromantis spiniferus (Blommers-Schlösser & Blanc, 1991)
 Gephyromantis striatus (Vences, Glaw, Andreone, Jesu, & Schimmenti, 2002)
 Gephyromantis tahotra Glaw, Köhler, & Vences, 2011
 Gephyromantis tandroka (Glaw & Vences, 2001)
 Gephyromantis thelenae (Glaw & Vences, 1994)
 Gephyromantis tschenki (Glaw & Vences, 2001)
 Gephyromantis ventrimaculatus (Angel, 1935)
 Gephyromantis verrucosus Angel, 1930
 Gephyromantis webbi (Grandison, 1953)
 Gephyromantis zavona (Vences, Andreone, Glaw, & Randrianirina, 2003)
 Geslacht: Guibemantis Dubois, 1992
 Guibemantis albolineatus (Blommers-Schlösser & Blanc, 1991)
 Guibemantis annulatus Lehtinen, Glaw, & Vences, 2011
 Guibemantis bicalcaratus (Boettger, 1913)
 Guibemantis depressiceps (Boulenger, 1882)
 Guibemantis flavobrunneus (Blommers-Schlösser, 1979)
 Guibemantis kathrinae Glaw, Vences, & Gossmann, 2000
 Guibemantis liber (Peracca, 1893)
 Guibemantis methueni (Angel, 1929)
 Guibemantis pulcher (Boulenger, 1882)
 Guibemantis punctatus (Blommers-Schlösser, 1979)
 Guibemantis tasifotsy Lehtinen, Glaw, Andreone, Pabijan, & Vences, 2012
 Guibemantis timidus Vences & Glaw, 2005
 Guibemantis tornieri (Ahl, 1928)
 Guibemantis wattersoni Lehtinen, Glaw, & Vences, 2011
 Geslacht: Mantella Boulenger, 1882
 Mantella aurantiaca <small>Mocquard, 1900</small>
 Mantella baroni Boulenger, 1888
 Mantella bernhardi Vences, Glaw, Peyrieras, Böhme, & Busse, 1994
 Mantella betsileo (Grandidier, 1872)
 Mantella cowanii Boulenger, 1882
 Mantella crocea Pintak & Böhme, 1990
 Mantella ebenaui (Boettger, 1880)
 Mantella expectata Busse & Böhme, 1992
 Mantella haraldmeieri Busse, 1981
 Mantella laevigata Methuen & Hewitt, 1913
 Mantella madagascariensis (Grandidier, 1872)
 Mantella manery Vences, Glaw, & Böhme, 1999
 Mantella milotympanum Staniszewski, 1996
 Mantella nigricans Guibé, 1978
 Mantella pulchra Parker, 1925
 Mantella viridis Pintak & Böhme, 1988
 Geslacht: Mantidactylus Boulenger, 1895
 Mantidactylus aerumnalis (Peracca, 1893)
 Mantidactylus albofrenatus (Müller, 1892)
 Mantidactylus alutus (Peracca, 1893)
 Mantidactylus ambohimitombi Boulenger, 1919
 Mantidactylus ambreensis Mocquard, 1895
 Mantidactylus argenteus Methuen, 1920
 Mantidactylus bellyi Mocquard, 1895
 Mantidactylus betsileanus (Boulenger, 1882)
 Mantidactylus biporus (Boulenger, 1889)
 Mantidactylus bourgati Guibé, 1974
 Mantidactylus brevipalmatus Ahl, 1929
 Mantidactylus charlotteae Vences & Glaw, 2004
 Mantidactylus cowanii (Boulenger, 1882)
 Mantidactylus curtus (Boulenger, 1882)
 Mantidactylus delormei Angel, 1938
 Mantidactylus femoralis (Boulenger, 1882)
 Mantidactylus grandidieri Mocquard, 1895
 Mantidactylus guttulatus (Boulenger, 1881)
 Mantidactylus lugubris (Duméril, 1853)
 Mantidactylus madecassus (Millot & Guibé, 1950)
 Mantidactylus majori Boulenger, 1896
 Mantidactylus melanopleura (Mocquard, 1901)
 Mantidactylus mocquardi Angel, 1929
 Mantidactylus noralottae Mercurio & Andreone, 2007
 Mantidactylus opiparis Peracca, 1893
 Mantidactylus paidroa Bora, Ramilijaona, Raminosoa, & Vences, 2011
 Mantidactylus pauliani Guibé, 1974
 Mantidactylus tricinctus (Guibé, 1947)
 Mantidactylus ulcerosus (Boettger, 1880)
 Mantidactylus zipperi Vences & Glaw, 2004
 Mantidactylus zolitschka Glaw & Vences, 2004
 Geslacht: Spinomantis Dubois, 1992
 Spinomantis aglavei (Methuen & Hewitt, 1913)
 Spinomantis bertini (Guibé, 1947)
 Spinomantis brunae (Andreone, Glaw, Vences, & Vallan, 1998)
 Spinomantis elegans (Guibé, 1974)
 Spinomantis fimbriatus (Glaw & Vences, 1994)
 Spinomantis guibei (Blommers-Schlösser, 1991)
 Spinomantis massi (Glaw & Vences, 1994)
 Spinomantis microtis (Guibé, 1974)
 Spinomantis nussbaumi Cramer, Rabibisoa, & Raxworthy, 2008
 Spinomantis peraccae (Boulenger, 1896)
 Spinomantis phantasticus (Glaw & Vences, 1997)
 Spinomantis tavaratra Cramer, Rabibisoa, & Raxworthy, 2008
 Geslacht: Tsingymantis Glaw, Hoegg, & Vences, 2006
 Tsingymantis antitra Glaw, Hoegg, & Vences, 2006
 Geslacht: Wakea Glaw & Vences, 2006
 Wakea madinika (Vences, Andreone, Glaw, & Mattioli, 2002)

Microhylidae

Deze familie kent een groot verspreidingsgebied in de Nieuwe en de Oude Wereld. De soorten vertonen zeer diverse kenmerken, maar leven vrijwel allemaal op de grond of in het water.
 Onderfamilie: Cophylinae Cope, 1889
 Geslacht: Anodonthyla Müller, 1892
 Anodonthyla boulengerii Müller, 1892
 Anodonthyla emilei Vences, Glaw, Köhler, & Wollenberg, 2010
 Anodonthyla hutchisoni Fenolio, Walvoord, Stout, Randrianirina, & Andreone, 2007
 Anodonthyla jeanbai Vences, Glaw, Köhler, & Wollenberg, 2010
 Anodonthyla montana Angel, 1925
 Anodonthyla moramora Glaw & Vences, 2005
 Anodonthyla nigrigularis Glaw & Vences, 1992
 Anodonthyla rouxae Guibé, 1974
 Anodonthyla theoi Vences, Glaw, Köhler, & Wollenberg, 2010
 Anodonthyla vallani Vences, Glaw, Köhler, & Wollenberg, 2010
 Geslacht: Cophyla Boettger, 1880
 Cophyla berara Vences, Andreone, & Glaw, 2005
 Cophyla maharipeo Cophyla noromalalae Cophyla occultans (Glaw & Vences, 1992)
 Cophyla phyllodactyla Boettger, 1880
 Cophyla puellarum Geslacht: Madecassophryne Guibé, 1974
 Madecassophryne truebae Guibé, 1974
 Geslacht: Mini Scherz, Hutter, Rakotoarison, Riemann, Rödel, Ndriantsoa, Glos, Roberts, Crottini, Vences & Glaw, 2019
 Mini ature Scherz, Hutter, Rakotoarison, Riemann, Rödel, Ndriantsoa, Glos, Roberts, Crottini, Vences & Glaw, 2019
 Mini mum Scherz, Hutter, Rakotoarison, Riemann, Rödel, Ndriantsoa, Glos, Roberts, Crottini, Vences & Glaw, 2019
 Mini scule Scherz, Hutter, Rakotoarison, Riemann, Rödel, Ndriantsoa, Glos, Roberts, Crottini, Vences & Glaw, 2019
 Geslacht: Platypelis Boulenger, 1882
 Platypelis alticola (Guibé, 1974)
 Platypelis barbouri Noble, 1940
 Platypelis cowanii Boulenger, 1882
 Platypelis grandis (Boulenger, 1889)
 Platypelis karenae Platypelis mavomavo Andreone, Fenolio, & Walvoord, 2003
 Platypelis milloti Guibé, 1950
 Platypelis olgae Rakotoarison, Glaw, Vieites, Raminosoa, & Vences, 2012
 Platypelis pollicaris Boulenger, 1888
 Platypelis ravus Glaw, Köhler, & Vences, 2012
 Platypelis tetra Andreone, Fenolio, & Walvoord, 2003
 Platypelis tsaratananaensis Guibé, 1974
 Platypelis tuberifera (Methuen, 1920)
 Geslacht: Plethodontohyla Boulenger, 1882
 Plethodontohyla bipunctata (Guibé, 1974)
 Plethodontohyla brevipes Boulenger, 1882
 Plethodontohyla fonetana Glaw, Köhler, Bora, Rabibisoa, Ramilijaona, & Vences, 2007
 Plethodontohyla guentheri Glaw & Vences, 2007
 Plethodontohyla inguinalis Boulenger, 1882
 Plethodontohyla mihanika Vences, Raxworthy, Nussbaum, & Glaw, 2003
 Plethodontohyla notosticta (Günther, 1877)
 Plethodontohyla ocellata Noble & Parker, 1926
 Plethodontohyla tuberata (Peters, 1883)
 Geslacht: Rhombophryne Boettger, 1880
 Rhombophryne alluaudi (Mocquard, 1901)
 Rhombophryne coronata (Vences & Glaw, 2003)
 Rhombophryne coudreaui (Angel, 1938)
 Rhombophryne guentherpetersi (Guibé, 1974)
 Rhombophryne laevipes (Mocquard, 1895)
 Rhombophryne mangabensis Glaw, Köhler, & Vences, 2010
 Rhombophryne matavy D'Cruze, Köhler, Vences, & Glaw, 2010
 Rhombophryne minuta (Guibé, 1975)
 Rhombophryne serratopalpebrosa (Guibé, 1975)
 Rhombophryne testudo Boettger, 1880
 Rhombophryne vaventy Geslacht: Stumpffia Boettger, 1881
 Stumpffia analamaina Klages, Glaw, Köhler, Müller, Hipsley, & Vences, 2013
 Stumpffia be Köhler, Vences, D'Cruze, & Glaw, 2010
 Stumpffia gimmeli Glaw & Vences, 1992
 Stumpffia grandis Guibé, 1974
 Stumpffia hara Köhler, Vences, D'Cruze, & Glaw, 2010
 Stumpffia helenae Vallan, 2000
 Stumpffia kibomena Stumpffia madagascariensis Mocquard, 1895
 Stumpffia megsoni Köhler, Vences, D'Cruze, & Glaw, 2010
 Stumpffia miery Ndriantsoa, Riemann, Vences, Klages, Raminosoa, Rödel, & Glos, 2013, Zootaxa, 3636
 Stumpffia psologlossa Boettger, 1881
 Stumpffia pygmaea Vences & Glaw, 1991
 Stumpffia roseifemoralis Guibé, 1974
 Stumpffia staffordi Köhler, Vences, D'Cruze, & Glaw, 2010
 Stumpffia tetradactyla Vences & Glaw, 1991
 Stumpffia tridactyla Guibé, 1975

 Onderfamilie: Dyscophinae Boulenger, 1882
 Geslacht: Dyscophus Grandidier, 1872
 Dyscophus antongilii Grandidier, 1877
 Dyscophus guineti (Grandidier, 1875)
 Dyscophus insularis Grandidier, 1872
 Onderfamilie: Scaphiophryninae Laurent, 1946
 Geslacht: Paradoxophyla Blommers-Schlösser & Blanc, 1991
 Paradoxophyla palmata (Guibé, 1974)
 Paradoxophyla tiarano Andreone, Aprea, Odierna, & Vences, 2006

 Geslacht: Scaphiophryne Boulenger, 1882
 Scaphiophryne boribory Vences, Raxworthy, Nussbaum, & Glaw, 2003
 Scaphiophryne brevis (Boulenger, 1896)
 Scaphiophryne calcarata (Mocquard, 1895)
 Scaphiophryne gottlebei Busse & Böhme, 1992
 Scaphiophryne madagascariensis (Boulenger, 1882)
 Scaphiophryne marmorata Boulenger, 1882
 Scaphiophryne matsoko Raselimanana, Raxworthy, Andreone, Glaw, & Vences, 2014
 Scaphiophryne menabensis Glos, Glaw, & Vences, 2005
 Scaphiophryne spinosa Steindachner, 1882

Ptychadenidae

Deze familie heeft slechts een vertegenwoordiger op Madagaskar. Ptychadena mascareniensis komt ook in een groot deel van het vasteland van Afrika voor.
 Geslacht: Ptychadena Boulenger, 1917
 Ptychadena mascareniensis'' (Duméril & Bibron, 1841)

Zie ook

 Fauna van Madagaskar

Madagaskar
Endemisch dier uit Madagaskar
Amfibieën


text:
«SOS» es una canción y un sencillo que publicó a nivel mundial el grupo sueco ABBA. A partir de este sencillo es cuando ABBA se convierte en una figura legendaria de la música en el mundo.

La canción

Fue escrita por Benny, Björn y Stig, este último fue quien le puso el título a la canción, y Björn fue quien compuso el resto de las letras. Fue grabada el 22 de agosto de 1974, en el Glenstudio en Stocksund, llamada primeramente "Turn Me On". La canción habla sobre una mujer que pide a su pareja que la rescate, de la única forma posible, entregándole todo su amor. Este tema viene incluido en el disco ABBA, como la pista número 4.

Había sido planeado para salir como lado B de So Long, pero a última hora se cambió por "I've Been waiting For You". Más tarde, cuando ABBA planeaba sacar el segundo sencillo de su álbum homónimo, fue de nuevo pasada de largo y escogieron I Do, I Do, I Do, I Do, I Do. Finalmente, para su tercer intento vieron todo su potencial y la lanzaron como sencillo.

Como resultado, la canción dio al grupo fama internacional ya que llegó al Top Ten en Austria, Canadá, Irlanda, Noruega, Holanda, Italia y Zimbabue; y llegó al número 1 en Nueva Zelanda, México, Sudáfrica, Bélgica y Alemania. En 2001 fue relanzada en Japón, llegando al puesto #15, la mejor posición de un sencillo de ABBA en ese país.

La canción forma parte actualmente del musical Mamma Mia!, basado en las canciones de ABBA. Comúnmente era interpretada por el grupo en sus tour de 1975, de 1977, de 1979 y de 1980.

A finales de 1975, Agnetha grabó una versión en sueco de la canción, incluida en su álbum a solas Elva Kvinnor i Ett Hus. La canción fue lanzada como sencillo alcanzando el número uno en el Svensktoppen y el cuatro en las listas suecas de ventas.

En 1992, Erasure la incluyó en su EP Abba-esque (que llegó al puesto número 1 de las listas británicas). La banda de Power Metal At Vance realizó un cover de esta canción.

Man In The Middle

Man In The Middle (El Intermediario), fue el lado B de este sencillo. La canción fue escrita por Benny, Björn y Stig. Fue grabada el 22 de agosto de 1974, en el Glenstudio en Stocksund, llamada primeramente "Dance With The Devil". La canción habla sobre como las personas critican a un hombre millonario, que disfruta de la buena vida gracias a sus negocios. Este tema viene incluido en el disco ABBA, como la pista número 5.

El vídeo

Fue hecho el 28 y 29 de abril de 1975, en los estudios de SVT y en Djurgården, Estocolmo. El video contiene efectos de espejos muy novedosos para aquella época, y se ve al grupo cantando la canción en un parque. Lo dirigió Lasse Hallström.

Actualmente el vídeo está disponible en los DVD The Definitive Collection (DVD), ABBA Gold (DVD), ABBA Number Ones (DVD) y ABBA: 16 Hits.

Listas

 1Versión en sueco

Trayectoria en las listas

Listas de Fin de Año

Certificaciones

Referencias

Enlaces externos
 Vídeo de S.O.S.
 S.O.S. en Abbasite.com, sitio oficial
 Single S.O.S.

sos
Sencillos de 1975
Sencillos número uno en Alemania
Sencillos número uno en Australia
Sencillos de Polar Music
Canciones en inglés
Canciones de pop rock
Composiciones en re menor


text:
Leopoldsburg (; , ; ) is a municipality located in the Belgian province of Limburg. On January 1, 2006, Leopoldsburg had a total population of 14,403. The total area is 22.49 km² (8.68 sq mi) which gives a population density of 640 inhabitants per km² (1,658.7/sq mi). It is situated near the important military base at Beverloo Camp.
The municipality consists of the following sub-municipalities: Leopoldsburg proper and Heppen.

See also
 Limburg Shotguns, an American Football team from Leopoldsburg

References

External links

Official site of the municipality (in Dutch)
An unofficial site of Leopoldsburg. In Dutch and English

Municipalities of Limburg (Belgium)


text:
La Faculté des mines et de géologie de l'université de Belgrade (en serbe cyrillique :  ; en serbe latin : ) est l'une des 31 facultés de l'université de Belgrade, la capitale de la Serbie. Sous sa forme actuelle, elle a été fondée en 1956. En 2013, son doyen est le professeur Ivan Obradović.

Histoire

Organisation
La faculté est divisée 2 sections (mines et géologie) qui abritent 23 départements, dont 4 départements généralistes.

Mines
 Département de génie mécanique ;
 Département de mécanique des roches ;
 Département de topographie minière ;
 Département de minéralurgie ;
 Département de construction souterraine ;
 Département d'exploitation à ciel ouvert ;
 Département d'ingénierie du pétrole ;
 Département d'ingénierie de l'environnement et de la sécurité ;
 Département de machinerie minière ;
 Département de transport minier ;
 Département d'exploitation de fond ;
 Département d'informatique appliquée et d'ingénierie des systèmes.

Géologie
 Département de cristallographie et de minéralogie ;
 Département de paléontologie ;
 Département de géologie ;
 Département de géologie économique ;
 Département d'hydrogéologie ;
 Département de géotechnique ;
 Département de géophysique.

Départements généralistes
 Département de mathématiques appliquées ;
 Département de chimie ;
 Département de physique ;
 Département des langues étrangères.

Quelques personnalités

 Zoran Maksimović (né en 1923), géologue, académicien ;
 Stevan Karamata (né en 1926), géologue, académicien ;
 Aleksandar Ivić (1949-2020), mathématicien, professeur à la faculté au Département de mathématiques appliquées, académicien.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Université de Belgrade
 Liste d'établissements d'enseignement de Belgrade
 Éducation en Serbie

Lien externe

Université de Belgrade