text:
Auction World.tv was a British television channel which auctioned a variety of products by telephone bidding.

The channel claimed to sell high-quality products at very low prices and promised reliable delivery, however doubt was cast over these claims after investigations reported by papers and television programmes such as the Daily Mirror and Watchdog. These reports led to an investigation by Ofcom who handed the company a £450,000 fine, forcing it under administration and out of business.

History
Auction World.tv sold a variety of household and leisure products, using the television as the way of advertising to/engaging the viewing audience, selling apparently high-quality products with guide prices of up to £20,000.

An auctioneer presenter would describe the product, and then provide a guide price as to how much the item would sell for "on the high street", stating that the guide price was an average of a minimum of three high street retailer prices. There would be a defined number of units of the product available. Both this and the guide price were shown on the TV screen, together with a traffic-light clock normally set at three minutes - but could be stopped by the auctioneer/presenter.

The auction would then start, using a rising format - the price would rise from a minimum start price, normally well below the guide price - this is the auction price. Viewers would bid on the item at a price they choose, which needed to be above the auction price. The auction closes when the auctioneer presenter decides to close it.

Auction World was popular and apparently successful, and began expanding with further channels. AuctionWorld Reserve sold higher guide priced items, and Chase-it.tv used a similar presenter/guide price/clock format, but the price would rise and fall randomly between the guide price and a (supposedly) unknown lower figure. Viewers would therefore pay the price shown on the screen when they dialled, which was not as in the other formats guaranteed to be the price every other viewer paid. However, because of the time delay in transmitting and receiving the viewing signal at home; the channel was often many seconds behind the studio's "real" time. This often meant the price listed on-screen wouldn't necessarily be the price listed in the studio and led to many buyers ending up paying a (usually) higher price than they had expected to.

Auction World itself expanded, particularly selling gemstones in various formats - globes, as well as unset but finished diamonds. Most of these items were sold with a validation certificate.

Downfall
Auction World.tv's downfall came about because of two reasons - the setting and validity of the guide price, and the ability to deliver items in a timely manner. The disappointment for buyers was the ineffectual ability of the regulatory authorities to either take action on complaints, or piece together the scale of the failure of the company to trade honestly or provide what they sold.

Guide price
The High Street locations where the guide price was taken from were never quoted, either during the auction or via any other format. Hence, the viewer was asked to believe Auction World's honesty in creating a guide price. However, buyers questioned this. One example quoted was that of a globe made of precious stones and metals: Auction World were selling this item for £1,280 with no official valuation certificate, whereas a very similar item (slightly larger and classified as being a higher quality) was given an official valuation and a guide price of £930 on bid-up.tv.

Towards the end of Auction World's operations, guide prices got so far "adjusted" that the auctioneer presenters questioned the guide price. Viewers began to question the validation of the guide price, which reduced sales and hence Auction World's cash flow.

Delivery
Delivery time scales were never excellent, but as sales began to fall the company's ability to pay fixed outgoings to channel distributors like BSkyB and NTL were limited, and so delivery time scales to buyers were increased to cover the shortfalls. This created a series of complaints from buyers to both regulatory bodies (i.e. - the ITC and Trading Standards), as well as consumer focused champions (i.e. - BBC Watchdog and the Daily Mirror).

Regulation
The ITC, which had previously made claims disputing the quality of Auction World, later merged with several other broadcasting regulators to form Ofcom. During this merger it seems previous
claims were disregarded.

Considered to be guilty of only minor offences at first, Auction World claimed they would improve their service. It was only once Ofcom had carried out its own investigation that punishments were handed out to the channel.

The investigation led to a variety of consequences:
a prosecution by Hertfordshire Trading Standards
a fine of £450,000
Auction World was given a month to clear their products and pay £15m losses
the company directors were banned from similar work for 18 months and were forced to surrender their other companies

Closure
Auction World.tv ceased broadcasting in November 2004, as did Auctionworld Reserve and Chase-it.tv. Barnes Trust Media, owners of Teddington Studios, were owed many thousands of pounds in back rent.

Short-lived successor
In April 2005, falling-price auction channel iBuy was created, and launched by Andy Sheldon & Adam Freeman, continuing to 2007. The channel used the same management, production and floor team, products, contacts and channel layout that were almost identical to Auction World. Also, initially, iBuy's production offices & warehouse, were the very same ones at Teddington, in which were used by Auction World.

Notable former presenters
Alex Lovell
Liz Fuller

References

External links
Index of 14 reports on Auctionworld by Penman & Greenwood in the London Daily Mirror

Shopping networks in the United Kingdom
Television channels and stations established in 2001
Television channels and stations disestablished in 2004
Defunct television channels in the United Kingdom


text:
Rugby Americas North Women's Sevens 2018 – czternaste mistrzostwa strefy RAN w rugby 7 kobiet, oficjalne międzynarodowe zawody rugby 7 o randze mistrzostw kontynentu organizowane przez Rugby Americas North mające na celu wyłonienie najlepszej żeńskiej reprezentacji narodowej w tej dyscyplinie sportu w strefie RAN, które odbyły się wraz z turniejem męskim w Bellevue Plantation and Polo Club w Saint Michael w dniach 22–23 września 2018 roku. Turniej służył również jako kwalifikacja do innych zawodów.

Pod nieobecność Amerykanek i Kanadyjek tytuł – pomimo porażki w fazie grupowej – obroniły reprezentantki Meksyku zyskując tym samym prawo do reprezentowania regionu w rozgrywanym wraz z Hong Kong Sevens 2019 turnieju kwalifikacyjnym do WSS, obydwaj finaliści awansowali także na Igrzyska Panamerykańskie 2019. Wyróżnienie dla najlepszej zawodniczki turnieju otrzymała przedstawicielka triumfatorek, Daniela Rosales.

Informacje ogólne
Barbados Rugby Football Union otrzymał prawa do organizacji turnieju w marcu 2018 roku, a zaplanowane do rozegrania w Barbados Polo Club w Saint James zawody przed samym ich rozpoczęciem ostatecznie przeniesiono do Bellevue Plantation and Polo Club w Saint Michael.

Uczestniczące zespoły przedstawiono pod koniec lipca, zaś format zawodów na początku sierpnia 2018 roku. W mistrzostwach wzięło udział dziesięć reprezentacji, które w pierwszej fazie rywalizowały systemem kołowym w ramach dwóch pięciozespołowych grup. Czołowa dwójka z każdej z grup awansowała do półfinałów, drużyny z miejsc trzecich i czwartych rywalizowały o Plate, pozostała dwójka zaś o Bowl. Stawką mistrzostw prócz medali było również jedno miejsce w turnieju kwalifikacyjnym do sezonu 2019/2020 World Rugby Women's Sevens Series, dla czołowej dwójki zaś udział w turnieju rugby 7 na Igrzyskach Panamerykańskich 2019.

Wstęp był bezpłatny, a zawody były także transmitowane w Internecie na oficjalnym kanale YouTube federacji.

Faza grupowa

Grupa A

Grupa B

Faza pucharowa

Cup

Plate

Bowl

Klasyfikacja końcowa

Przypisy

Bibliografia

Linki zewnętrzne
 Strona RAN

2018
2018 w rugby union
2018 w Ameryce Północnej
Barbados w XXI wieku
Rugby union na Barbadosie

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
"Новите чудовища" () е италиански антология филм от 1977 г., съдържащ четири отделни сегмента без сюжетна връзка помежду си. Режисиран от Марио Моничели, Дино Ризи, Еторе Скола. Филмът е препратка към филма "Чудовища" на Дино Ризи, излязъл петнадесет години преди това.

Сюжет

Тантум ерго
Заради авария на колата си епископ (Виторио Гасман) се оказва в малка църква в предградията на Рим, където се е събрала група младежи и разгневени селяни. Млад свещеник е начело на протеста: темата е покварата на Църквата. Епископът влиза в църквата и веднага се противопоставя на протестиращите; с красноречието си той бавно успява да успи слабите умове на протестиращите, които сключват мир с Христос и Църквата като цяло. Младият свещеник, осъзнал, че не може да "модернизира" отношението на тези хора към Христос, проклина италианците и си отива. Епископът, хвърляйки поглед към отдалечаващата се фигура, се усмихва като победител.

Автостоп
Търговски представител качва в колата си млада и привлекателена стопаджийка (Орнела Мути). Той ѝ прави все по-настойчиви намеци. По време на почивка мъжът прочита във вестник за група момичета, избягали след обир на банка. Той предполага, че момичето може да е едно от избягалите. Тогава то издува палтото си отвътре със сешоар сякаш има пистолет. При първата открила се възможност мъжът изважда истински пистолет от жабката и убива момичето. Когато при пристигането на карабинерите той разбира, че момичето е невъоръжено, не изразява никакво разкаяние и се опитва да оправдае своите действия.

Приятелски поздрави
В малко градче на Сицилия мафиотският бос Салваторе е жертва на засада от двама млади убийци на мотоциклет, които с два изстрела сериозно го раняват смъртоносно в гърдите. Когато един сержант се притичва на помощ и го пита кой е стрелял по него, той умира в мълчание, като отрича дори че е бил нападнат.

Кръчма!
Група чуждестранни туристи влизат в типична римска механа и поръчват ежедневните промоции. Главният сервитьор (Гасман) приема поръчките и нахълтва грубо в кухнята, предизвиквайки яростта на готвача (Тоняци), който започва да го предизвиква. Скоро двамата, които всъщност са хомосексуални любовници, които се ревнуват, се сдърпват и започват да се замерят с хранителни продукти. Двамата съсипват и замърсяват ястията, които готвят. В края на свадата двамата сервират на туристите чинии, които двамата са напълнили с падналата по земята храна. Но вечерята според гостите на ресторанта е великолепна.

Бърза помощ
Аристократът Джован Мария Каталан Белмонте (Алберто Сорди), представител на римското черно благородство, обикаля Рим със своя Ролс-Ройс, в търсене на въображаемата Via Cambogia, за да присъства на вечеря с приятели. Така се натъква на паднал на асфалта човек в безпомощно състояние, ударен от кола. Аристократът решава да направи едно добро дело (макар че е изнервен, че ще се забави за вечерята). След като се опитва да го остави в три болници, но никъде не се съгласяват да го приемат (във военната болница отказват, защото пациентът не е отслужил военна служба, а в поддържана от Църквата болница - защото е атеист), благородникът изоставя бедния човек точно там, където го е намерил, в подножието на паметника на Мацини, който той нарича паметник на Мусолини.

Птичката от Долината на По
Адриано, дребен и безскрупулен мениджър, експлоатира до безобразие певицата, която му е и съпруга - Фиорела. Когато жената, поради преумора, получава болки в гърлото, той я убеждава за рискова, но безполезна операция на гласните струни, в резултат на което Фиорела напълно губи гласа си. Той не се отказва да организира участия на партньорката си във всякакви нощни клубове в долината на По. За да не загуби парите, които е похарчил за финансирането на поредното участие, умишлено събаря жена си по стълбите и тя си чупи крак. Отначало той представя всичко за домашен инцидент. Като че ли това не е достатъчно, Адриано предоставя на пресата "героична" версия на инцидента, твърдейки, че Фиорела е бил ранена, докато е спасявала дете, което щяло да бъде ударено от кола.

Като кралица
За да се отърве от майка си по време на лятната ваканция и под на натиска на съпругата си Патриция, Франчино придружава възрастната си майка, която е здрава и в съзнание и спокойно може да се гледа сама, в старчески дом, където се знае, че възрастните хора са изоставени от членовете на семейството си и са малтретирани от персонала. Възрастната жена бяга, но я връщат. Когато майка му е отвеждана от медицинските сестри, синът има момент на покаяние и извиква на медицинските сестри да се отнасят с майка му като с кралица.

Без думи
Стюардеса е прелъстена от очарователен млад мъж от Близкия изток. Човекът не знае никакъв език, известен на момичето, но между двамата се заражда кратка, но интензивна връзка, без диалог, придружен от музикалните хитове на времето, "Аз те обичам" от Умберто Тоци и "Всичко от себе си" от Ерик Кармен. Двамата се срещат за последен път на летището и тя получава подарък за сбогом - радиокасетофон, от който звучи романтична песен от Кармен, тема на техния кратък житейски романс. На следващия ден мъжът на стюардесата безстрашно проследява новинарската емисия, която съобщава за атентат, в който няма оцелели. В самолета е летял министър от Близкия Изток. Самолетът е взривен с бомба, скрита в радиокасетофон.

Надгробна реч
На погребението на актьор присъстват членовете на неговата някогашна водевилна трупа, сега възрастни хора. Сред присъстващите е приятел на покойника (Алберто Сорди), който започва надгробна реч с класическа възхвала, която скоро отстъпва място на шеговито припомняне на щастливите за всички тях времена и на възпроизвеждането на техния репертоар. Приятелят припомня гафове на сцената с участието на покойника. В края на речта си той започва да пее и танцува, да прави двусмислени подхвърляния. Постепенно се присъединяват останалите актьори, с които той се върти из гробището.

Отвличане на любимата
В новините по телевизията излъчват разговор на мъж с похитителите на съпругата му, в който той преговаря с тях за сумата за откупа ѝ. Когато телевизионният екип напуска къщата, мъжът се усмихва, гледайки към висящата от вилката телефонна жица, която сам е прерязал.

Заподозреният
Група млади комунисти взривяват бомба на градския площад. Младите момчета са арестувани и заведени в полицейския участък, където са разпитани от един полицай. Скоро обаче комисарят, натоварил полицая с разпита, осъзнава, че младежите, въпреки че са комунисти, до един са синове на видни личности (адвокати и лекари). Затова решава да си затвори очите и изпраща всички по домовете им. Когато младежите си тръгват, комисарят изнася на полицая лекция в кабинета си и го освобождава с леко потупване по рамото.

Мамина е мамоне
Уго Тоняци и Нерина Монтаняни са главните герои на този епизод. В Рим двама бездомници, майка и син, бродят по улиците, прибирайки каквото могат. Бедната жена е умна и предпазлива, докато четиридесетгодишният ѝ син е срамежливец. Те се хранят, колкото могат, присмиват се на полицаите, посещават куклен спектакъл и в края на деня се връщат в пустата си барака в средата на сметището. Двамата се опитват да съберат някои боклуци, които да продадат на хората на улицата на следващия ден.

Гражданин за пример
Прибирайки се вкъщи, чиновник се натъква на побой над случаен човек. Докато бедният човек се мъчи намушкан на тротоара, служителят тичешком се прибира вкъщи, подготвя се да яде, сякаш нищо не се е случило, чиния със спагети и гледа телевизионно шоу. Точно сутринта на същия ден той се е хвалил на приятели, че е честен и смел човек.

Порнодива
Двама родители отиват на прослушване на малката си дъщеря. Твърде късно двамата осъзнават, че дъщеря им е на кастинг за порнографски филм, където трябва да участва в сцена на анален секс с маймуна. Двамата родители са шокирани и се обаждат на адвокат, който да съди продуцента на филма. Адвокатът обаче, за да спечели малко пари, успява да убеди родителите да прочетат на дъщеря си текста за ролята ѝ.

Епизоди и режисьори

В ролите

Тантум ерго

Автостоп

Приятелски поздрав

Кръчма!

Бърза помощ

Птичката от Вал Падана

Като кралица

Без думи

Надгробна реч

Отвличане на любим човек

Заподозреният

Мамина е мамоне

Гражданин за пример

Порнодива

Източници

Външни препратки

 "Новите чудовища" в Rotten Tomatoes

Италиански комедии
Филми от 1977 година
Филми на Марио Моничели
Филми на Дино Ризи
Филми на Еторе Скола


text:
Перкельт () — один із способів приготування тушкованого м'яса в угорській та українській кухні. На відміну від паприкашу, в ньому не використовується сметана. Відокремлене від кісток м'ясо (яловичина, свинина, баранина, курятина, печінка та іноді рубець) злегка обсмажують, а потім тушкується протягом години в соусі із солодкою паприкою, обсмаженою цибулею і салом, іноді з додаванням часнику і зеленого перцю. Вода додається в обсязі м'яса. Як гарнір до перкельту часто використовується картопля; іноді її додають безпосередньо до страви під час приготування. Іншим популярним гарніром до перкельту є тархоня.

Література

Посилання
 Рецепт пёркёльта з яловичини. Кузнєцова Є. К. Угорська кухня. — М .: ОЛМА-ПРЕСС Інвест, 2004.  ISBN 5-94848-166-2
 Перкельт. Соломоник Т., Синельников С., Лазерсона І. Європейська шкатулка. Кулінарні шедеври світу. — СПб: Видавничий Дім «Нева», 2006. — 368 с.  іл.

М'ясні страви
Угорська кухня
Українська кухня


text:
Амедей I (; ок. 1098 — ) — граф Женевы с 1128 года. Сын Эймона I.

Датой рождения считается ок. 1098 года. Возможно — позже, ок. 1110 года, если судить по времени первой женитьбы (1131). Этот же год рождения (1110) указан во многих генеалогиях.

Наследовал отцу ок. 1128 года. Несмотря на условия договора от 1124 года, по которому власть в городе принадлежала епископу, пытался утвердить там своё влияние. Но по соглашению от 21 февраля 1156 года отказался от своих попыток, при этом выторговав себе кое-какие преференции.

Во время борьбы за Бургундское наследство (1127—1140) поддерживал Рено III против Конрада Церингена. В этот период расширил свои владения в Во, входившем в юрисдикцию епископов Лозанны, захватив замок Люсан. Это привело к конфликту с дядей — епископом Герольдом де Фосиньи. Спор был улажен при посредничестве Бернара де Клерво.

В 1157 году получил от императора Фридриха Барбароссы право назначать епископов Женевы. Этому воспротивился архиепископ Вьенна, наложивший на Амедея I интердикт. Спор был решён в 1162 году в пользу церкви.

Несмотря на вражду с епископами, Амедей I известен щедрыми пожертвованиями монастырям и храмам.

Умер в 1178 году, вероятно — не позднее июля.

Семья
Первая жена (ок. 1131) — Матильда (ум. ок. 1137), возможно — из рода графов Невшатель. Некоторые историки считают, что это Матильда де Же (de Gex), дочь Понса де Кюизо или Гуго I де Кюизо, сеньор де Клерво. От неё сын:
 Гильом I (1132—1195), граф Женевы с 1178.

Вторая жена (свадьба — до 1147) — женщина из рода де Домен (de Domène), вероятно — Беатриса, дочь Пьера Энара или Гига Энара де Домен. От неё — трое детей:
 дочь (р. 1155) — жена Генриха I, сеньора де Фосиньи
 Амедей (после 1153—1210) — барон де Же
 Беатриса (?), жена Эбальда IV де Грансон, мать женевского епископа Эймона.

Примечания

Литература
 Michel Germain, Personnages illustres des Savoie, Autre Vue, 2007, 619 p. (ISBN 978-2-915688-15-3).
 Réjane Brondy, Bernard Demotz, Jean-Pierre Leguay, Histoire de Savoie — La Savoie de l'an mil à la Réforme, XIe-début xvie siècle, Ouest France Université, 1984, 626 p. (ISBN 2-85882-536-X).
 Pierre Duparc, Le comté de Genève, (IXe-XVe siècles), t. XXXIX, Genève, Société d'histoire et d'archéologie de Genève, coll. " Mémoires et documents " (réimpr. 1978) (1re éd. 1955), 621 p.
 Édouard Secretan, Notice sur l'origine de Gérold, comte de Genève, M.D.G., 1867, 146 pages
 Paul Lullin, Charles Le Fort, Régeste genevois : Répertoire chronologique et analytique des documents imprimés relatifs à l'histoire de la ville et du diocèse de Genève avant l'année 1312, Société d'histoire et d'archéologie de Genève, 1866, 542 p.

Ссылки

Графы Женевы


text:
Les Grandes Espérances () est un film américain réalisé par Robert G. Vignola et sorti en 1917.

Synopsis
Aidé par un gentlemen, un jeune orphelin va devenir un homme riche...

Fiche technique
 Titre original :
 Réalisation : Robert G. Vignola
 Scénario : d'après le roman Les Grandes Espérances de Charles Dickens
 Production : Famous players
 Distribution : Paramount Pictures
 Photographie : William Marshall
 Durée : 50 minutes (5 bobines)
 Date de sortie :  ()

Distribution

Jack Pickford : Pip
Louise Huff : Estella Havisham
Frank Losee : Abel Magwitch, alias Provis
 : Joe Gargery
Marcia Harris : Mrs. Gargery
Grace Barton : Miss Havisham
Herbert Prior : Mr. Jaggers

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Film américain sorti en 1917
Film dramatique américain
Moyen métrage américain
Film américain en noir et blanc
Film muet américain
Adaptation d'un roman britannique au cinéma
Film tiré d'une œuvre de Charles Dickens


text:
Alexandre Eremenko (né en 1954 à Kharkiv, Ukraine;    , transcription: Olexandr Emanuilowitsch Jeremenko) est un mathématicien ukrainien - américain qui travaille dans les domaines de l'analyse complexe et des systèmes dynamiques.

Famille
Il est le petit-neveu d'un maréchal de l'Union soviétique Andreï Ieremenko. Son fils  (1979-) est un cadre chercheur notamment chez Airbus et Google.

Carrière académique
Eremenko est né dans une famille médicale. Son père  était physiopathologiste, professeur et chef du département de physiopathologie de l'Université nationale de médecine de Ternopil. Sa mère  était ophtalmologiste. Il a obtenu sa maîtrise de l'Université de Lviv en 1976 et a travaillé à l' à Kharkiv jusqu'en 1990. Il a obtenu son doctorat de l'Université d'État de Rostov en 1979 avec une thèse intitulée Asymptotic Properties of Meromorphic and Subharmonic Functions (Propriétés asymptotiques des fonctions méromorphes et sous-harmoniques) sous la direction de Naum Landkof et Anatolii Goldberg et il est actuellement professeur distingué à l'Université Purdue.

En dynamique complexe, Eremenko a exploré les  à l'itération de fonctions entières et transcendantes et a supposé que les composants connectés de cet ensemble d'échappement sont illimités (conjecture d'Eremenko). La conjecture est toujours ouverte.

Distinctions
Eremenko a reçu le Prix de recherche Humboldt de mathématiques. En 2013, il est devenu membre de l'American Mathematical Society, pour «ses contributions à la théorie de la distribution des valeurs, à la théorie des fonctions géométriques et à d'autres domaines d'analyse et de dynamique complexe». Il a été conférencier invité au Congrès international des mathématiciens de Pékin en 2002, avec une conférence intitulée « Value distribution theory and potential theory ».

Publications
 avec Walter Hayman, On the length of lemniscates, Michigan Math. J., (1999),  vol. 46, no. 2, 409–415 .
 (coll.) Eleven papers on differential equations, AMS 1985 (éd Lev Leifman).
 Entire and meromorphic solutions of ordinary differential equations, in Complex Analysis I, Encyclopaedia of Mathematical Sciences 98, Springer Verlag 1997.
 Préface de A. Goldberg, I. Ostrovskii: Distribution of values of meromorphic functions. American Mathematical Society, 2008.

Voir également

 Train gravitationnel

Références

Liens externes

 Page personnelle à Purdue

Naissance en mai 1954
Membre de l'American Mathematical Society
Mathématicien ukrainien


text:
Jesús ben Ananías o Jesús hijo de Ananías (en hebreo: ישוע בן חנניה, Yeshúa ben Ḥananiá) es un personaje del Período del Segundo Templo, mencionado como profeta por historiador Flavio Josefo en Las guerras de los judíos, Libro VI, Capítulo 5.

Según Flavio Josefo, cuatro años antes de la Gran Rebelión de los Judíos contra Roma (año 62 d.C.), cuando Jerusalén estaba en una período de paz, un sencillo agricultor llamado Jesús ben Ananías llegó a la ciudad durante Sucot (una de las fiestas de peregrinación, en la que los judíos acostumbraban peregrinar a Jerusalén). Llegó al atrio del Templo de Jerusalén y comenzó a gritar en voz alta: «Una voz del este, una voz del oeste, una voz de los cuatro vientos. Una voz sobre Jerusalén y el Templo, una voz sobre los novios, una voz sobre todo el pueblo».

Jesús ben Ananías continuó caminando por las calles de la ciudad día y noche, repitiendo la misma exclamación. Algunos habitantes de la ciudad se enojaron, lo prendieron y lo golpearon. Sin embargo él continuó con sus gritos, ni siquiera respondió a quienes lo golpeaban y no pidió clemencia.

Los jefes del pueblo lo entregaron al procurador romano Lucio Albino, que ordenó que lo flagelaran. En lugar de pedir clemencia o llorar, cada vez que lo golpeaban exclamaba «Oh, oh, Jerusalén». Albino llegó a la conclución de que Jesús ben Ananías estaba loco y lo dejó en libertad. Continuó con sus gritos de «Oh, oh, Jerusalén» por otros siete años y cinco meses. No hablaba con nadie, no maldecía a los que lo maltrataban y no agradecía a los que le daban de comer.

Cuando comenzó el Sitio de Jerusalén, llegó a la conclusión de que su profecía se había cumplido y se calló. Murió golpeado por una piedra lanzada por catapulta.

Similitudes con Jesús de Nazaret
Pierre-Antoine Bernheim, señala algunas similitudes entre Jesús ben Ananías y Jesús de Nazaret. Ambos profetizaron la destrucción del Templo, ambos fueron interrogados por autoridades judías antes de ser llevados ante el procurador. Cree que si Jesús ben Ananías no fue condenado a muerte es quizás porque parecía más loco que peligroso, en particular porque no tenía discípulos. La historia de Jesús ben Ananías, como la de Tadeo o la del «egipcio» que había reunido a cuarenta mil personas en el monte de los Olivos, muestra «que las figuras de inspiración divina no eran infrecuentes en la época de Jesús, que despertaban el entusiasmo de la multitud y el miedo de las autoridades, y que sus partidarios esperaban de ellos milagros liberadores».

El nombre Jesús
El nombre Jesús (en hebreo ישוע, Yeshúa), era un nombre hebreo usual en el . Además de Jesús de Nazaret y Jesús hijo de Ananías, se conocen dos sumos sacerdotes del Templo de Jerusalén que llevaban el mismo nombre: en el año 63 Jesús ben Damneo fue sustituido en el cargo por Jesús ben Gamaliel.

Referencias

Enlaces externos

Personas del siglo I
Judíos del Imperio romano
Profetas
Flavio Josefo


text:
L'ossido di alluminio (o allumina) è l'ossido ceramico dell'alluminio caratterizzato da formula chimica  Al2O3. Questo materiale, all'apparenza molto fragile e poco utilizzabile, risulta invece fondamentale in campo industriale, per le sue proprietà quali la resistenza agli acidi, l'elevata conducibilità termica , e la scarsa conducibilità elettrica, ed è anche catalizzatore d'interesse industriale.

Viene utilizzato in moltissimi campi, quali l'industria dei laterizi, dei refrattari e delle ceramiche,  l'elettronica e la meccanica, oltre a essere usato nella biomedica come materiale di innesto. È la base di alcuni minerali come rubino e zaffiro, che si differenziano a seconda delle impurezze metalliche presenti nel reticolo cristallino. A temperatura ambiente si presenta come un solido bianco inodore. Dal punto di vista elettrico è un isolante. Viene utilizzato nella crescita epitassiale di dispositivi elettronici come substrato, considerando il buon matching reticolare che consente con alcuni dei semiconduttori più utilizzati.

Forme polimorfe

L'allumina può presentarsi nelle seguenti forme polimorfe, le quali si differenziano principalmente per la loro struttura cristallina:
 α-allumina
 β-allumina
 γ-allumina
 δ-allumina
 η-allumina
 θ-allumina
 χ-allumina.

α-allumina
La forma più stabile di Al2O3, α-allumina, è un materiale durissimo e refrattario. Nella forma minerale è nota come corindone e, fra le pietre preziose, come zaffiro; la colorazione azzurra di quest'ultimo si deve a una transizione di trasferimento di carica dall'impurezza Fe2+ a quella Ti4+.

Il rubino è allumina α nella quale una minuscola percentuale di Al3+ è sostituita da Cr3+. Il Cr(III) assume una colorazione rossa, dovuta alle transizioni elettroniche degli elettroni presenti negli orbitali d-d dello ione cromo.

β-allumina

La β-allumina è una particolare forma polimorfa dell'allumina che permette il passaggio di ioni all'interno della propria struttura cristallina; grazie a questa sua caratteristica, viene utilizzata come elettrolita all'interno di celle elettrolitiche o galvaniche.

Produzione

La produzione di alluminio metallico parte dalla produzione di allumina, che viene comunemente ricavata industrialmente tramite il processo Bayer a partire dal minerale bauxite in un processo che coinvolge l'Idrossido di sodio per alzare il pH della soluzione e sfrutta il comportamento anfotero dell'alluminio.

Produzione casalinga

Sciogliere la pellicola di alluminio in acido cloridrico per ottenere cloruro di alluminio che poi va fatto reagire con bicarbonato di sodio o carbonato di sodio. Successivamente basta filtrare il tutto per ottenere idrossido di alluminio, poi si ottiene l'ossido di alluminio riscaldando l'idrossido a .

Proprietà chimico-fisiche
I campi di utilizzo dell'allumina sono molteplici, grazie a una serie di proprietà chimico-fisiche che rendono tale materiale adatto per svariate applicazioni.
Le caratteristiche principali dell'allumina sono:
 buona stabilità termica: viene largamente utilizzata nella produzione di refrattari (cementi, calcestruzzi e mattoni);
 buona resistenza alla corrosione sia in ambienti acidi sia in ambienti alcalini;
 materiale non soggetto al fenomeno di ossidazione;
 ottime proprietà dielettriche (può essere utilizzata come isolante elettrico);
 ottimo grado di durezza: tale materiale è prossimo al diamante, l'allumina ha una durezza di Vickers di , mentre un acciaio rapido è di soli ;
 ottima resistenza all'usura: la durata di un componente costituito da questo materiale ceramico è superiore di circa 10-13 volte (nelle stesse condizioni di impiego) rispetto a uno stesso componente realizzato in acciaio;
 elevata area superficiale interna: nelle forme micro- e nano-porose tale materiale raggiunge valori di aree superficiali di ;
 eccellente biocompatibilità: l'allumina viene impiegata per applicazioni biomedicali in quanto, oltre alle proprietà sopra citate, tale ceramica non presenta il fenomeno del rigetto quando è a contatto con i tessuti viventi.

Tra le caratteristiche negative sono una non elevata resistenza meccanica e una bassa resistenza agli shock termici.

Danni ambientali
Il 4 ottobre 2010 alle ore 12:25 il villaggio ungherese di Kolontár è stato distrutto da un'inondazione di circa un milione di metri cubi di fanghi color ruggine ad alta concentrazione di allumina. Il cedimento di una vasca di contenimento degli scarti di lavorazione della MAL, una fabbrica di alluminio nel vicino paese di Ajka, ha inondato l'intera zona coprendo un'area di  e il bacino del fiume Marcal, in cui il livello di pH si è alzato fino a 13. Nel fiume sono state versate ingenti quantità di acidi per evitare che il disastro colpisse il Danubio, di cui il Marcal è un affluente. Nella catastrofe ecologica, la più grande della storia ungherese, hanno perso la vita nove persone e ne sono state ferite un centinaio. Il danno principale è tuttavia quello all'ecosistema: nel suolo sono state riscontrate, assieme all'allumina, che di per sé stessa non è un materiale tossico o particolarmente nocivo, alte concentrazioni di materiali debolmente radioattivi, piombo, cadmio, arsenico, mercurio e nitrati.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Composti dell'alluminio
Ossidi e anidridi inorganiche


text:
Клен — село в Україні, у Потіївській сільській територіальній громаді Радомишльського району Житомирської області. Населення становить 32 осіб.

Посилання

Села Житомирської області


text:
Off Track is a 1991 Hong Kong action drama film directed by Cha Chuen-yee and starring Jacky Cheung, Max Mok, Rachel Lee and Ellen Chan. The film was followed by a sequel in 1995, titled Highway Man, which featured a different storyline.

Plot
Lui (Jacky Cheung), a street racer and triad member, who owns an auto shop while also smuggling cocaine for his boss, Brother Bing (Lung Fong). Because of his life, he has been neglecting his girlfriend, Katy (Ellen Chan) and would let out his frustrations on her. An acquainted police officer Bad Breath (Billy Ching) informs Lui a rival named Chang-pau bets HK$40,000 against Lui in a race on Princess Margaret Road against one his racers Joe (Max Mok), who also owns an auto repair shop. Lui loans HK$20,000 from Bad Breath. On the night of their duel, Lui and Joe taunt each other before proceeding to race, where Lui was leading until near the end when Joe catches up and Lui rams Joe. The winner was undermined as a result and fight between Lui's and Chang-pau underlings breaks out until the police arrive and arrest Joe, Lui, and his younger sister, Ann (Rachel Lee) who fail to flee from the scene. At the police station, Lui's estranged father (Wu Ma), who is a seasoned officer, snacks and scolds Lui for his illegal activities and getting his sister involved. Before his father detains him, Lui rants about how his father is a hypocrite for being a corrupt policeman before the establishment of the ICAC and blames his father as the cause of him becoming a criminal.

After being released from the police station, Lui's underling Bull (Karel Wong) reveals to him that Bad Breath attacked them and crashed into their shop for his debt while his henchmen also attacked Ann but was saved by Joe, who is trying to pursue her. Lui retaliates by blowing up Bad Breath's car and fights his henchmen before the police arrive.

The next day Brother Bing tells Lui to settle with Bad Breath and that he will pay for the car blown up by Lui but Lui would have to give Joe to Bad Breath for beating up his henchmen while saving Ann. Lui is reluctant to do so since Joe saved his sister. Bull and his henchmen beat up and capture Joe and allows him to be beaten by Bad Breath and his gang before Ann and Katy arrive and bring him back home and Ann take care of his wounds after Katy leaves. Ann leaves after berating him for being afraid of his brother. Joe then chases after her and they later make love. The next morning, Katy arrives and warns Ann that her brother may find out of her relationship with Joe. Right when Katy leaves, Lui arrives with Bull and his other underling, Fat Dog and Lui slaps Katy when she gets into the way. Lui then matches into Joe's apartment and attacks Joe before Joe's colleagues and the police led by Lui's father arrive. Lui leaves after Joe refuses to press charges on Lui and Ann is upset at his brother for his actions. However, when her father scold Lui, she also blames his father for often berating her brother and becoming what he is now. Katy also leaves Lui being tired of his cold treatment.

Meanwhile, Chang-pau meets up Lui in a restaurant to settle their previous score and turns into a heated argument before Joe arrives and proposes another race with Lui. Lui agrees to race for HK$500,000 and warns Joe not to touch his sister. Lui's father then arrives and scolds him to quit his lifestyle as his girlfriend and sister are both unhappy with him and criminal record is very messy.

The next day while Lui was executing a drug deal for Brother Bing, his father notices him and results in car chase where Lui's father eventually dies from a collision, with his dying words that asking his son when will he grow up and know his mistakes. After reuniting with his sister and girlfriend at his father's funeral, he tells Brother Bing he wants to quit the triads but Bing dissuades him. Joe also meets up with Ann and express his love for her, but Ann says she worries her brother will kill him but Joe kisses her and tells her be will stop racing for good after his race with Lui.

Later, Ann tells his brother that Katy is leaving for Canada soon and Lui goes to find her. On the way, he gets challenged by a couple youngsters to a race where the youngsters crash their car before he brings Katy to talk with Brother Bing again that he wants to leave the triads for good. Lui and Katy finally reconcile but Lui insists to race with Joe as a way to end all conflicts. Lui also tells Bull and Fat Dog of his decision to quit and that they have the reward money if he wins the race. Lui and Joe then meet up and race, followed by Lui's underlings and Joe's colleagues in each of their respective cars. Near the end of the race, Bull rams into Joe's car, which results in Joe hitting Lui's car into the sea.

Joe, terrified that he killed Lui, tells Ann what happened and Ann is upset at him until he leaves to turn himself in but she stops him and pleads him not to turn himself in. Katy arrives at Ann's home and Joe sneaks out through the window. Bull arrives afterwards and orders a gun on the phone to kill Joe and seek revenge for Lui. Katy then arrives at Joe's shop to warn him but his colleague do not trust her and abuse her until Joe arrives to stop them. Katy then returns to Ann's home where Bull is, finds out about their plan and is enraged. At this moment, Joe arrives and Bull chases him down with a gun down the parking lot but Joe manages to knock his gun down and fight him. During this critical moment, Lui, who survived to crash, arrives to stop Bull but is too late when Bull manages to pick up his gun and shoots Joe, who dies in Ann's arms. Afterwards, Bull admits his greed for the HK$500,000 and is the cause of all this by ramming into Joe and Lui berates him for his impulsiveness. Bull then tries to make amends and lures the cops into a shootout, but Lui saves him in a car and drives out the parking lot when the police fire at them, eventually flipping the car.

Cast
Jacky Cheung as Lui
Max Mok as Joe
Rachel Lee as Ann
Ellen Chan as Katy
Karel Wong as Bull
Wu Ma as Lui's father
Lung Fong as Brother Bing
Ma Kei
Billy Ching
James Ha
Leung Sap-yat
Hung Chi-ming
Scott Kam
Lam Chi-wa
Ng Kwok-kin as Uncle Fei
Chiu Jun-chiu as Policeman

Theme song
Street Hero (馬路英雄)
Composer: T. Clarkin, R. Bullard
Lyricist: Keith Chan Siu-kei
Singer: Jacky Cheung
The Cold Hand (冰冷的手)
Composer: Huang Ta-chun
Lyricist: Jolland Chan
Singer: Jacky Cheung

Reception

Critical
Love HK Film gave the film a mixed review and writes "Passably interesting triad/street racer drama which lifts clichés from many Hong Kong films before it."

Box office
The film grossed HK$5,038,551 at the Hong Kong box office during its theatrical run from 19 January to 2 February 1991.

See also
Jacky Cheung filmography

References

External links

Off Track at Hong Kong Cinemagic

1991 films
1991 action films
1990s action drama films
1990s gang films
Hong Kong action drama films
Triad films
Hong Kong auto racing films
Melodrama films
1990s Cantonese-language films
Films set in Hong Kong
Films shot in Hong Kong
1991 drama films
1990s Hong Kong films


text:
Desert Passage é um filme estadunidense de 1952, do gênero faroeste, dirigido por Lesley Selander e estrelado por Tim Holt e Joan Dixon.

A produção
Vencida pela televisão, chega ao fim a série de faroestes B que Tim Holt fez para a RKO Radio Pictures. Foram ao todo quarenta e sete produções a partir de 1940, algumas de qualidade superior. Até há pouco garantia de lucro para o estúdio mas agora um anacronismo, sua continuação mostrava-se inviável.

Depois deste filme, Holt, ator que, ao contrário da maioria de seus pares, participou de filmes importantes, como The Magnificent Ambersons, My Darling Clementine, e The Treasure of the Sierra Madre, praticamente encerrou a carreira.

Este foi também o último trabalho de Lesley Selander e do produtor Herman Schlom para o estúdio.

Sinopse
Tim Holt e seu amigo Chito Rafferty são os condutores da diligência que faz a linha ao longo da fronteira com o México. Um dia, eles são contratados para levar John Carver àquele país, sem desconfiarem que Carver é um ladrão que carrega consigo  dólares surrupiados de um banco. Eles até o defendem quando são atacados pelos antigos companheiros do criminoso, que querem sua parte no roubo. Quando tudo se esclarece, o dinheiro é devolvido a Emily Bryce, a filha do banqueiro.

Elenco

Ver também
 Filmes de 1952 da RKO Pictures

Filmes dos Estados Unidos de 1952
Filmes de faroeste dos Estados Unidos
Filmes de faroeste da década de 1950
Filmes em preto e branco
Filmes da RKO Pictures
Filmes em língua inglesa


text:
Оуквуд () — місто () в США, в окрузі Голл штату Джорджія. Населення —  осіб (2010).

Географія
Оуквуд розташований за координатами  (34.222241, -83.885453).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році місто мало площу 13,08 км², з яких 13,07 км² — суходіл та 0,02 км² — водойми. В 2017 році площа становила 13,81 км², з яких 13,79 км² — суходіл та 0,02 км² — водойми.

Демографія

Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкало  осіб у  домогосподарствах у складі 945 родин. Густота населення становила 303 особи/км².  Було 2134 помешкання (163/км²).

Расовий склад населення:

До двох чи більше рас належало 2,7 %. Частка іспаномовних становила 24,0 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 23,9 % — особи молодші 18 років, 67,6 % — особи у віці 18—64 років, 8,5 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 30,5 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 97,5 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 92,1 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив  долари США (медіана — ), а середній дохід на одну сім'ю —  доларів (медіана — ). Медіана доходів становила  доларів для чоловіків та  доларів для жінок. За межею бідності перебувало 15,5 % осіб, у тому числі 25,2 % дітей у віці до 18 років та 10,5 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило  осіб. Основні галузі зайнятості: виробництво — 22,0 %, роздрібна торгівля — 17,1 %, освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 15,5 %.

Примітки

Джерела

Міста Джорджії
Населені пункти округу Голл (Джорджія)


text:
Orlin Orlando Peralta Gonzáles (Guanaja, 12 de fevereiro de 1990) é um futebolista profissional hondurenho que atua como defensor, atualmente defende o CD Motagua.

Carreira
Orlin Peralta fez parte do elenco da Seleção Hondurenha de Futebol nas Olimpíadas de 2012.

Futebolistas olímpicos de Honduras
Naturais de Guanaja
Futebolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2012
Jogadores da Seleção Hondurenha de Futebol
Futebolistas do Fútbol Club Motagua


text:
Ericka Morales Alarcón (born 17 December 1994) is a Bolivian footballer who plays as a defender for Mundo Futuro FC and the Bolivia women's national team.

Early life
Morales hails from the Santa Cruz Department.

Club career
Morales played for Chacales, Florida, Gerimex, Marmolcruz, Mundo Futuro and Deportivo Ita in Bolivia. She appeared at four Copa Libertadores Femenina editions (2013, 2014, 2017 and 2018).

International career
Morales represented Bolivia at the 2012 South American U-17 Women's Championship, the 2013 Bolivarian Games and the 2014 South American U-20 Women's Championship. She capped at senior level during the 2014 South American Games and three Copa América Femenina editions (2014, 2018 and 2022).

References

1994 births
Living people
Sportspeople from Santa Cruz de la Sierra
Bolivian women's footballers
Women's association football defenders
Bolivia women's international footballers
Competitors at the 2014 South American Games


text:
«Лола» (англ. Lola, інший варіант назви — «Твінкі», англ. Twinky) — британсько-італійський кінофільм 1969 року, знятий американським режисером Річардом Доннером. У головних ролях — Чарльз Бронсон і Сьюзен Джордж.

Сюжет
Скотт Вордман — чоловік середніх літ, американець, письменник порнографічних романів. Одного разу, перебуваючи у Лондоні, Скотт закохується у 16-річну школярку Лолу. Пара вирішує одружитися і поїхати до Америки, де Лола має закінчити школу. Між тим у Скотта настає творча криза.

У ролях

Посилання

Фільми 1969
Фільми-драми Великої Британії
Фільми-драми Італії
Фільми Великої Британії 1969
Фільми Річарда Доннера
Фільми англійською мовою


text:
All My Love is South Korean boy band SS501's second full length Japanese studio album. The album was released on May 13, 2009 by Pony Canyon.

Although they were doing a cappella performances during their past years before, it was their first time to record and include an a cappella title track to their album, "All My Love". Aside from the title track, the album also consists of another twelve tracks, including their track "Lucky Days" from their Lucky Days single.

A promotional tour was held in Japan in support of the album.

Track listing

Music videos
 "Lucky Days"

Release history

References

External links

SS501 albums
2007 albums


text:
Alfred Lazarus Fingleston, besser bekannt als Les Leston, (* 16. Dezember 1920 in Nottingham; † 13. Mai 2012 in Eastbourne) war ein britischer Autorennfahrer.

Karriere
Les Leston war in den frühen 1950er Jahren einer der besten Rennfahrer in der damals noch jungen britischen 500-cm³-Formel-3-Szene. 1952 feierte er seinen ersten Sieg auf dem Kontinent, als er den Großen Preis von Luxemburg gewann. Nachdem er sowohl 1952 als auch 1953 Zweiter in der Meisterschaft wurde, sicherte er sich 1954 den Titel eines britischen Formel-3-Meisters auf einem Werks-Cooper.

Neben einem Engagement bei John Willment, dessen Cooper-Sportwagen er in der Sportwagen-Weltmeisterschaft fuhr, debütierte Leston 1956 beim Großen Preis von Italien in der Formel 1. Auf einem Werks-Connaught Type B fiel er nach einem technischen Defekt aus. Mit demselben Auto wurde er wenige Wochen später Dritter bei der Richmond Trophy.

1957 fuhr er einen Formel-2-Cooper T43 bei nationalen Rennen, einen Werks-BRM P25 beim britischen Grand Prix in Aintree und wurde beim 1000-km-Rennen auf dem Nürburgring Sechster auf einem Aston Martin.

Nach einem schweren Unfall in Caen 1958 konzentrierte sich Leston vermehrt auf den Aufbau seines Unternehmens, das Rennbekleidung herstellte. Bis in die frühen 1960er Jahre war er aber ein ständiger Gast bei britischen Clubrennen mit seinem Lotus Elite.

Statistik

Statistik in der Automobil-Weltmeisterschaft

Gesamtübersicht

Einzelergebnisse

Le-Mans-Ergebnisse

Einzelergebnisse in der Sportwagen-Weltmeisterschaft

Literatur
 Steve Small: Grand Prix Who's who. 3rd Edition. Travel Publishing, Reading 2000, ISBN 1-902007-46-8.

Weblinks

 Les Leston bei Racing Sports Cars

Formel-1-Rennfahrer (Vereinigtes Königreich)
Rennfahrer der 24 Stunden von Le Mans
Brite
Geboren 1920
Gestorben 2012
Mann
Sportwagen-WM-Rennfahrer
Engländer


text:
Чемпіонат НДР з хокею 1972 — чемпіонат НДР, чемпіоном став клуб «Динамо» (Вайсвассер) 19-й титул.

Таблиця

Скорочення: М = підсумкове місце, І = ігри, Пер = перемоги, Н = нічиї, Пор = поразки, Ш = закинуті та пропущені шайби, О = набрані очки

Матчі
 «Динамо» (Вайсвассер) — СК «Динамо» (Берлін) 4:5
 СК «Динамо» (Берлін) — «Динамо» (Вайсвассер) 3:4
 «Динамо» (Вайсвассер) — СК «Динамо» (Берлін) 4:2
 «Динамо» (Вайсвассер) — СК «Динамо» (Берлін) 5:0
 СК «Динамо» (Берлін) — «Динамо» (Вайсвассер) 6:4
 СК «Динамо» (Берлін) — «Динамо» (Вайсвассер) 2:4
 «Динамо» (Вайсвассер) — СК «Динамо» (Берлін) 5:1
 СК «Динамо» (Берлін) — «Динамо» (Вайсвассер) 5:5

Література
 Stephan Müller: Deutsche Eishockey-Meisterschaften. Books On Demand, Norderstedt 2000, ISBN 3-8311-0997-4

Джерела
 Чемпіонати НДР 1970 - 1990
 http://books.google.com.ua/books?id=BAggLLu8320C&pg=PA9&lpg=PA9&dq=Spengler+Cup+1924&source=bl&ots=CvT62-vc-f&sig=tE5TggZCLF4f-xI9hz4GaI3jZps&hl=uk&sa=X&ei=aG6eUY3QFIKjtAaJqYGoBQ&redir_esc=y#v=onepage&q=Spengler%20Cup%201924&f=false

Чемпіонат Німеччини з хокею
НДР
НДР
1971 у німецькому спорті
1972 у німецькому спорті


text:
Лорд Фулк-Гревилль Брук (; 3 октября 1554 — 30 сентября 1628) — английский поэт, драматург и писатель Елизаветинской эпохи. Государственный деятель, член палаты общин Англии (в разное время между 1581 и 1621), казначей военно-морского флота Великобритании, канцлер казначейства и комиссар Казначейства Великобритании.

1-й барон Брук, 13-й барон Латимер, 5-й барон Уиллоуби де Брок. Член Тайного совета.

Биография
Образование получил в колледже Иисуса Кембриджского университета.
В 1585 году Гревилль договорился отправиться с сэром Фрэнсисом Дрейком в его экспедицию против испанской Вест-Индии, но королева Елизавета I запретила Дрейку взять его с собой, а также не разрешила ему присоединиться к армии Роберта Дадли в Нидерландах.

Гревилль участвовал в битве при Кутра в 1587 году. Около 1591 года Гревилль служил в течение короткого времени в Нормандии под руководством короля Франции Генриха IV, где принимал участие в религиозных войнах.

В период правления Елизавете I и Якова I занимал различные высшие должности. В 1604 году за заслуги перед короной ему был подарен Уорикский замок.

В 1621 году он стал первым бароном Брук.

Заколот собственным слугой в 1628 г., считавшим себя обделённым в завещании барона.

Творчество
Дружил с большинством известных писателей своего времени. Был членом кружка поэтов, названного Ареопагом, включавшим Гэбриэла Харви, Эдмунда Спенсера, Филипа Сидни и Эдварда Дайера.

Автор двух политических трагедий («Mustapha» и «Alaham»), нескольких дидактических стихотворений (о монархии, религии), цикла песен и сонетов, собранных в томе «Caelica» (1633).

Известен как биограф своего друга поэта Филипа Сидни («Life of the Renowned Sir Philip Sidney», 1652). Собрание его сочинений издано Гросартом (в 4 томах, Лондон, 1871).

В своих стихах выражал отчетливые кальвинистские взгляды на искусство, литературу, красоту и другие философские вопросы.

Награды
 Кавалер ордена Бани.

Ссылки

Greville, Fulke

5
Тайные советники
Английские поэты
Бароны Латимер
Убитые политики
Члены парламента Англии (до 1707)
Выпускники Джизус-колледжа (Кембридж)


text:
Георгий Николаевич Шавлухашвили (1901—1986) — советский военный, работник органов внутренних дел, подполковник милиции.

Биография
Родился в 1901 году в селе Ховле Тифлисской губернии, ныне Каспский муниципалитет Грузии.

В 1922—1923 годах служил в РККА. По 1939 год работал милиционер ведомственной милиции, уполномоченным УГРО, начальником Кутанского оперативного пункта и Свлахского оперативного пункта Кировобадского отделения железнодорожного Управления рабоче-крестьянской милиции Грузинской ССР. В 1937 году окончил Закавказскую школу милиции.

С 1941 по 1946 год снова служил в РККА и был участником Великой Отечественной войны: командир взвода 3-кавалерийского полка, затем командир эскадрона Закавказского военного округа. Позже воевал заместителем командира 897-го стрелкового полка 242-й гвардейской стрелковой дивизии 4-го Украинского фронта и заместитель командира 900-го горно-стрелкового полка этой же дивизии Прикарпатского военного округа. Член ВКП(б)/КПСС с 1946 года.

За блестящее выполнение боевого задания и проявленные при этом мужество в сентябре 1944 года, когда батальон Георгия Шавлухашвили прошел с боями свыше 30 километров, уничтожил 350 солдат и офицеров противника (из которых сам Шавлухашвили лично уничтожил 30 солдат  в плен), подбиты 2 танка, 1 автомашина с орудием, взяты в плен 8 солдат и офицеров противника, капитан Г. Н. Шавлухашвили был представлен к званию Герой Советского Союза. Однако командующим войсками 1-й гвардейской армии гвардии генерал-полковником Андреем Гречко и членом Военного совета гвардии генерал-майором Константином Исаевым награда была понижена до ордена Суворова 3-й степени.

После демобилизации из армии вновь вернулся в органы милиции и с 1946 по 1951 год работал начальник Отдела уголовного розыска МВД и начальником Ахметского районного отдела милиции Грузинской ССР. С 1951 по 1957 год работал в Якутской АССР: заместитель начальника Управления исправительно-трудовых лагерей и колоний (УИТКЛ) МВД республики, начальник Военно-следственного отдела УИТЛК, командир 222-го отдельного дивизиона конвойной охраны при УИТКЛ МВД Якутской АССР.

После завершения военной карьеры переехал в Абхазию, где в 1986 году умер и был похоронен.

Награждён орденом Ленина, двумя орденами Красного Знамени, орденами Отечественной войны 1-й и 2-й степеней, Красной Звезды, орденами Александра Невского и Александра Суворова 3-й степени, а также многими медалями в числе которых «За боевые заслуги» и «За оборону Кавказа».

Примечания

Ссылки
 ОНИ ЧЕСТНО ВЫПОЛНЯЛИ СВОЙ СВЯЩЕННЫЙ ДОЛГ ПО ЗАЩИТЕ РОДИНЫ НА ФРОНТАХ ВЕЛИКОЙ ОТЕЧЕСТВЕННОЙ ВОЙНЫ
 Герои Советского Союза без Золотых звезд

Командиры взводов в Великой Отечественной войне
Кавалеристы Великой Отечественной войны
Пехотинцы Великой Отечественной войны
Представленные к званию Героя Советского Союза (Великая Отечественная война)
Подполковники (СССР)
Похороненные в Абхазии


text:
Linedata  ist ein französisches international tätiges IT-Unternehmen, das sich insbesondere auf Softwarelösungen für die Datenverarbeitung in der Finanz- und Versicherungsindustrie spezialisiert hat. Das Unternehmen beschäftigt über 1300 Mitarbeiter und erwirtschaftete im Geschäftsjahr 2018 über 170 Millionen Euro Erlöse. Das Unternehmen ist Teil des Aktienindix CAC Small.

Hintergrund und Geschichte
Linedata entstand zum 1. Januar 1998 aus der Fusion dreier kleiner IT-Firmen, namentlich GSI Division des Banques, Line Data und BDB Participation. In der Folge wuchs das Unternehmen sowohl organisch als auch durch diverse Zukäufe, etwa in Luxemburg einhergehend mit einer internationalen Expansion. 2000 ging es an die Börse und wurde an der neu gegründeten länderübergreifenden Börse Euronext im Neuen-Markt-Segment gelistet. Im März 2001 stieg das Unternehmen mit dem Kauf der in Großbritannien und den Vereinigten Staaten tätigen Longview Group auch in den US-Markt ein. Nach weiteren Zukäufen in den folgenden Jahren trat das Unternehmen mit dem Kauf von Beauchamp Financial Technology, die unter anderem einen ihrer Hauptsitze in Hongkong hatte, auch in den asiatischen Markt ein. 2015 übernahm Anvaraly Jiva, Mitbegründer des Unternehmens 1998, mit seiner Firma Amanaat die Mehrheit an Linedata.

Im Januar 2018 wurde die London Stock Exchange als Vertragspartner gewonnen, alle über die Börse getätigten Transaktionen werden über eine Linedata-Software den relevanten Bankenaufsichtsbehörden zur Verfügung gestellt.

Lange Zeit fokussierte sich Linedata auf den Bankensektor und das Investmentmanagement, später wurde die Geschäftstätigkeit zunächst auf den Leadingsektor und später das Versicherungsgeschäft ausgeweitet. Dabei stehen Implementierung und Pflege von Softwarelösungen im Vordergrund.

Linedata engagiert sich im Thinktank Institut Montaigne.

Weblinks
 Offizielle Homepage

Einzelnachweise

Softwarehersteller (Frankreich)
Unternehmen im CAC Small
Gegründet 1998


text:
Yūki (結城市, Yūki-shi) is een stad in de prefectuur Ibaraki op het eiland Honshu in Japan. De stad heeft een oppervlakte van 65,84 km² en medio 2008 ruim 52.000 inwoners.

Geschiedenis
Op 15 maart 1954 werd Yūki een stad (shi) na samenvoeging van de gemeente Yūki met een drietal dorpen.

Bezienswaardigheden
Yūki heeft een groot aantal oudere boeddhistische tempels en shinto jinja's.

Verkeer
Yūki ligt aan de Mito-lijn van de East Japan Railway Company.

Yūki ligt aan de autowegen 4 en 50.

Stedenbanden
Yūki heeft een stedenband met
  Mechelen, België sinds 31 oktober 1996

Geboren in Yūki
 Yuki Masakatsu (結城政勝, Yūki Masakatsu), samurai (1503-1559)
 Yuki Harutomo (結城晴朝, Yūki Harutomo), daimyo (1533-1614)
 Yuki Hideyasu (結城秀康, Yūki Hideyasu), daimyo (1574–1607)

Aangrenzende steden
 Chikusei
 Koga
 Oyama

Externe links
  Officiële website van Yūki

Stad in de prefectuur Ibaraki


text:
Oro Blanco is a populated place situated in Santa Cruz County, Arizona, United States. It has an estimated elevation of  above sea level.

History
Oro Blanco was a mining community. Its population was 96 in 1902. Once a stage stop, the ghost town has some buildings and a small cemetery.

References

External links

 Oro Blanco – ghosttowns.com

Populated places in Santa Cruz County, Arizona
Ghost towns in Arizona
Cemeteries in Arizona


text:
Alison Elizabeth Larter (Cherry Hill, New Jersey, 1976. február 28. –) amerikai színész, modell.

Színészi pályafutását televíziós vendégszereplésekkel kezdte az 1990-es évek során, majd 1999-ben játszott az Őrjítő szerelem, a Prérifarkas blues és a Ház a Kísértet-hegyen című filmekben. A Végső állomás (2000) és a Végső állomás 2. (2003) című horrorfilmekben Clear Riverst alakította.

Mellékszerepeket kapott a Doktor Szöszi (2003) és a Szerelem sokadik látásra (2005) című filmekben, míg a 2009-es Őrült szenvedélyben már főszereplőként tűnt fel. 2006 és 2010 között a Hősök című sci-fi-drámasorozatban kettős szerepben Niki Sanderst és Tracy Strausst formálta meg.

A Resident Evil videójáték-sorozat szereplőjét, Claire Redfieldet három alkalommal keltette életre a filmvásznon, A Kaptár 3. – Teljes pusztulás (2007), A Kaptár – Túlvilág (2010) és a A Kaptár – Utolsó fejezet (2017) című filmadaptációkban.

Élete
Pályafutását modellként kezdte, 13 évesen. Egy barátja javaslatára kezdett el színészkedni.

Barátjával 1995-ben, Los Angelesbe költözött.

Először a Chicago Sons című sorozatban láthatta az amerikai nagyközönség, 1997-ben.

Első mozifilmje az 1999-es Prérifarkas blues.

Leginkább a Hősök című 2006-os sorozatból ismert, Niki Sanders-ként, amely Magyarországon 2007 márciusa óta látható.

Filmográfia

Film

Televízió

Fordítás

Jegyzetek

További információk

Amerikai színészek
1976-ban született személyek
Élő személyek
Amerikai nők
New Jersey-iek


text:
Stephansmühle ist ein Gemeindeteil der Stadt Hilpoltstein im Landkreis Roth (Mittelfranken, Bayern).

Lage
Die Einöde liegt an der Roth etwa 3 km nordwestlich des Ortskerns von Hilpoltstein.

Geschichte
Der Ort wurde 1495 als "Steffelsmühl" bezeichnet, benannt nach dem damaligen Müller Hans Steffel. Das Anwesen bestand aus dem Mühlhaus, einem Stadel, einem Schweinestall und zwei "Hofhäuslein".

Die Mühle gehörte den Herren von Stein. Ab 1505 unterstand sie hochgerichtlich dem pfalz-neuburgischen Amt Hilpoltstein. Dieses war von 1542 an für 36 Jahre an die Reichsstadt Nürnberg verpfändet. In der rentamtlichen Registratur, die Nürnberg 1544 anlegen ließ, heißt es von der "Steffansmühl", dass sie zwei Gänge hat und der Patrizierfamilie Imhoff zu Nürnberg gehört, die auch die niedere Gerichtsbarkeit ausübte. Auch in der Beschreibung des Amtes Hilpoltstein von 1604 ist von der "Steffansmuhl" die Rede.

1625 ging die Mühle an Raymund Imhoff über. Unter einem späteren Imhoff, vermutlich Johann Christoph von Imhoff (1659–1736), wurde ein Schlösschen errichtet. 1754 übernahm durch Heirat die Nürnberger Patrizierfamilie Haller von Hallerstein das Anwesen (1762, 1791: Christoph Joachim Haller von Hallerstein). Außer dem Mahlbetrieb gab es eine Säge und einen landwirtschaftlichen Betrieb; die Pächter wechselten häufig.

Gegen Ende des Alten Reiches unterstand die Mühle hochgerichtlich dem nunmehrigen kurbayerischen Pflegamt Hilpoltstein. 1806 wurde die Mühle mit dem Amt Hilpoltstein in das neue Königreich Bayern eingegliedert und kam zum Steuerdistrikt und zur Gemeinde Heuberg. Am 9. Februar 1822 wurde die Stephansmühle zusammen mit der Knabenmühle, Lösmühle und Seitzenmühle der Munizipalgemeinde Hilpoltstein beigegeben.

1818 lebten in der Stephansmühle drei, 1829 zwei Familien. 1832 wird berichtet, dass das Anwesen aus der Mühle und zwei Häusern besteht und die Mühle einen Mahlgang besitzt. Die Bewohner gehörten zur protestantischen Pfarrei Eckersmühlen. Im Laufe des 19. Jahrhunderts verfiel das Schlösschen im Mühlenanwesen. 1859 hieß der Müller Stephan Dauses; er wurde "im Namen Seiner Majestät des Königs" öffentlich belobigt, da mit seiner Unterstützung im Juli des betreffenden Jahres zwei Brände im Staatsforst rasch gelöscht werden konnten. 1873 wurden im Anwesen zwei Pferde und neun Rinder gehalten.

Das Mahlen wurde noch vor dem Zweiten Weltkrieg unter dem letzten Müller Pfahler aufgegeben und das Anwesen verkauft. Heute ist das Anwesen ein Reitstall; Pferdezucht und Pferdesport werden hier betrieben und Turniere ausgetragen. 2017 wurde das Anwesen um eine Pferdeklinik erweitert.

Einwohnerentwicklung
 1818: 16 (2 Feuerstellen, 3 Familien)
 1836: 14 (2 Häuser)
 1837: 8 (3 Gebäude)
 1861: 9 (4 Gebäude)
 1871: 8 (10 Gebäude)
 1900: 7 (2 Wohngebäude)
 1937: 7 Protestanten
 1950: 18 (2 Wohngebäude)
 1961: 12 (2 Wohngebäude)
 1970: 10
 1987: 4 (3 Wohngebäude, 3 Wohnungen)

Baudenkmäler
Fachwerk-Wohnhaus (19. Jahrhundert) und Fachwerkscheune (18. Jahrhundert) der Mühle gelten als Baudenkmäler.

Vereine
 Reitclub Stephansmühle e. V. (RCS), 1982 gegründet

Verkehr
Von Hilpoltstein aus führt die Rother Straße (= Staatsstraße 2220) in Richtung Eckersmühlen. Etwa 300 Meter nach dem Ortsende von Hilpoltstein zweigt in Richtung Westen eine Gemeindeverbindungsstraße zur Stephansmühle ab. Von Hilpoltstein aus gelangt man auch über eine Gemeindeverbindungsstraße (anfänglich die Bahnhofstraße) über die Seitzenmühle und die Knabenmühle zur Stephansmühle.

Literatur
 Die Stephansmühle bei Hofstetten. In: Heimatblätter für Hilpoltstein, Allersberg, Greding, Heideck und Thalmässing, 47 (2006), Nr. 10, S. 3
 Sonja Maier u. a. (Red.): Der Mühlenweg von Hilpoltstein nach Roth, Roth o. J. (2008)

Weblinks

Einzelnachweise

Ortsteil von Hilpoltstein
Ort im Landkreis Roth
Ersterwähnung 1495
Einzelsiedlung
Ort an der Roth (Rednitz)


text:
Stéphane Gillet, né le  à Luxembourg, est un footballeur international luxembourgeois.

Il évolue au poste de gardien de but et fait partie des rares footballeurs luxembourgeois à avoir connu plusieurs championnats étrangers. Durant sa carrière, il est notamment le troisième gardien du Paris Saint-Germain derrière Lionel Letizi et Jérôme Alonzo de 2001 à 2003. En deux saisons, il ne joue qu'un match de Coupe de l'UEFA face au Rapid de Vienne, achevé sur un score de 2-2.

Biographie
Il poursuit en même temps des études de dessin technique en génie civil. À vingt ans, son diplôme en poche, il décide définitivement de se consacrer au football.

Le rugby (depuis 2010)
Après avoir découvert le rugby lors de son passage à Paris, Gillet signe au Rugby Club de Luxembourg (D2 allemande de rugby), lorsqu'il quitte le Sporting Club Steinfort en 2010, où il apprend à jouer. En octobre 2014, le sélectionneur national du rugby luxembourgeois, Marty Davis, assure qu'il pourrait le retenir à l'avenir.

Statistiques

En club

Ses sélections

Palmarès

Notes et références

Liens externes

Footballeur international luxembourgeois
Gardien de but du Standard de Liège
Gardien de but du Paris Saint-Germain
Joueur de l'AS Jeunesse d'Esch
Joueur du Chester City FC
Joueur de l'Union Luxembourg
Joueur du Racing FC Union Luxembourg
Naissance en août 1977
Naissance à Luxembourg


text:
Young Harris peut faire référence à :

Personnalités
Young Harris (1812–1894), un juriste, homme politique et philanthrope américain.

Lieux

Young Harris (Géorgie), une ville du comté de Towns, dans l'État de Géorgie (États-Unis),
, une école de Young Harris.


text:
The Nihilists – film del 1905 diretto da Wallace McCutcheon
 The Nihilists – film del 1914 diretto da Murdock MacQuarrie


text:
Bokalce so ljubljansko predmestno naselje. Ležijo zahodno od centra mesta, tik ob zahodni ljubljanski obvoznici, med naseljema Brdo in Grič.
Mimo naselja teče Gradaščica.

Na Bokalcah stoji zgradba Doma starejših občanov, pred katerim ima v krožišču urejeno končno postajališče mestna avtobusna linija št. 14.

Nedaleč stran stojita grad Bokalce in stavba prodajnega centra Lesnina.

Četrtna skupnost Rožnik


text:
«Философские крохи» () — книга, написанная в 1844 году датским мыслителем Сёреном Кьеркегором под псевдонимом Йоханнес Климакус.

Содержание
Сёрен Кьеркегор задумывал работу как ответ гегельянству и попыткам историко-критического прочтения Нового Завета, предпринятым Тюбингенской школой. Книга Кьеркегора вышла за пределы злободневных дискуссий 1840-х годов. Центральный вопрос книги — историчность не Писания, а самого Пришествия — истины, чья вечность реализуется в человеческой истории и не имеет другого осуществления, кроме временного. Главной темой книги стала обращённая готовность религии Богочеловека предложить себя в качестве такого парадокса.

Философ пытается осветить принципиальное различие между философским взглядом на жизнь и богословским, противопоставляя эти взгляды. Кьеркегор утверждает, что вера имеет решающее значение для богословия, поскольку она не может быть предметом рационального мышления.

Структура
Книга состоит из предисловия и пяти глав, в которых разворачивается конфликт между философией и теологией в попытке найти «…историческое место для вечного сознания». К третьей главе прилагается приложение, а кроме того, между четвёртой и пятой главами имеется небольшая интерлюдия. Автор делит первую главу на две позиции: позицию А и позицию В. В первой позиции он опирается в значительной степени на сократовское понимание человеческого существа, души и мира как космоса. Во второй позиции он опирается на христианское понимание, богословский подход, в центре которого находится откровение.

 Глава 1. Мысль-проект

 Глава 2. Бог как учитель и спаситель

 Глава 3. Абсолютный парадокс

Дополнение. Парадокс как оскорбление

 Глава 4. Ученик в ситуации одновременности

Интермеццо

Прибавление

 Глава 5. Ученик-из-вторых-рук

Мораль

Критика
В литературных кругах большинство авторов хранили молчание и никак не высказывались по поводу вышедшей книги. Несколько анонимных заметок, вышедших по этому поводу, продемонстрировали только нежелание рецензентов дочитывать её до конца. До сих пор сложно найти объяснение такому равнодушию. Возможно, читателей отпугивала излишняя наукообразность книги, однако такой аргумент лишь наводит на новые вопросы.

Некоторые изречения
 «Если человек изначально обладает условием понимания истины, то он полагает, что раз он сам существует, то существует и Бог».
 «Какая редкая честность — никого не дурачить, даже того, кто хочет быть одураченным и готов рискнуть ради этого вечным блаженством!»
 «Рассудок не может мыслить абсолютно ему внеположное, поэтому то, что его превосходит, рассудок мыслит по себе».
 «Оскорбление, оставаясь вне парадокса, сохраняет правдоподобие; а между тем парадокс — это самое что ни на есть неправдоподобное».

Примечания

Литература

Книги Сёрена Кьеркегора
Философские сочинения
Философия религии
Книги 1844 года


text:
Kajal Bandyopadhyay (born 13 February 1954) is a Bangladeshi poet, writer, and translator. He teaches English literature and previously worked as head of the dept. of English at the University of Dhaka.

Education
Bandyopadhyay graduated from the University of Dhaka and completed his Ph.D. from Jadavpur University, Calcutta on Wole Soyinka.

Literature
As a Marxist poet, Bandyopadhyay vividly portrays the "lives of toiling masses, particularly their problems, social conflicts, intrigues and inner complexes" with poignant poetic expressions.  A presidium member of Bangladesh Hindu Buddhist Christian Unity Council, Bandyopadhyay is also a vehement activist against communal violence in Bangladesh. He champions secularism and non-communalism in Bangladesh; to protest attacks on minority communities in Bangladesh, he wanted to receive self-imprisonment in 2013.

Professor Bandyopadhyay's "essays speak of establishing a plural and classless society. They also unveil religious orthodoxy and fanaticism, and bring out the causes of cultural imperialism."

Interest on African literature
Kajal Banerjee has an especial fascination for African literature. He did his Ph.D. on the plays of Noble laureate African writer Wole Soyinka. Some books of his essays on African literature in English and Ibsen's plays have been received warmly.

Selected publications

Books of Bengali poems

Essay

Edited Bibliography

Translations

Biography in Bengali

References

1954 births
Bengali Hindus
Bangladeshi Hindus
Bangladeshi male writers
Academic staff of the University of Dhaka
Living people


text:
NGC 7781 je spirální galaxie v souhvězdí Ryb. Její zdánlivá jasnost je 14,3m a úhlová velikost 0,8′ × 0,2′. Je vzdálená 259 milionů světelných let, průměr má 60 000 světelných let. Galaxii objevil 16. srpna 1830 John Herschel.

Reference

Externí odkazy

Spirální galaxie
Galaxie v souhvězdí Ryb
7781


text:
Ethnix (, nazwa stylizowana , [ˈetniks]) − izraelski zespół pop-rockowy, założony w 1984 pod nazwą Moskva (, [moskˈva] – "Moskwa") przez wokalistę Ze'ewa Nechamę oraz keyboardzistę Tamira Kalinskiego. Styl muzyczny grupy to mieszanka orientalnych i zachodnich melodii. Ethnix jest najdłużej działającym nieprzerwanie (od 1984) zespołem muzycznym Izraela.

Historia
Pierwotnie do Ze'ewa Nechamy i Tamira Kalinskiego dołączył perkusista/gitarzysta/keyboardzista Jo'ad Newo, a rezultatem współpracy był album "Ethnix", wydany w czerwcu 1990 roku. Album skłaniał się w stronę rocka, z zauważalnymi wpływami muzycznymi zespołu "Moskva", ale wkrótce grupa otworzyła się na nowe gatunki muzyczne, kombinując "etniczne" (orientalne) brzmienia z zachodnimi, co stało się cechą charakterystyczną zespołu i znalazło odzwierciedlenie w jego nazwie. Nazwa została nadana przez Roni Baron i Derora Kaliskiego, managera zespołu.

Pierwszym singlem wydanym pod nazwą Ethnix był "En L'an Lalechet", opublikowany w październiku 1989 roku, a następnie "Moszita", "Cpor Midbar" i "Szinajim Szinajim" w 1990 r. Te piosenki umieściły Ethnix na muzycznej mapie i przyczyniły się do sukcesu medialnego i sprzedażowego zespołu. Pod presją występów koncertowych Jo'ad Newo opuścił zespół, a zastąpili go gitarzysta Gil Alon i perkusista Gal Hadani. W 1996 r. do zespołu dołączył Joram Poizner.

Albumy Ethnix zawierają elementy rocka, popu, muzyki tanecznej, śródziemnomorskiej i wiele innych. Nechama i Kalinski, główni kompozytorzy, stworzyli i wyprodukowali piosenki dla wielu innych artystów, takich jak popularny muzyk Ejal Golan, dla którego napisali trzy albumy, które przyczyniły się do popularyzacji wokalisty i stylu śródziemnomorskiego. Inni artyści, dla których komponowali Nechama i Kalinski, to m.in. Szaron Haziz, Jehuda Keisar, Hagmalim, Izkis.

2 lipca 2011 r. Ethnix zagrał koncert w Cezarei. Podczas występu ogłoszono, że gitarzysta Gil Alon odchodzi z zespołu i zostanie zastąpiony przez Gilada Pasternaka.

Albumy
 1990 – "Ethnix" (Helicon)
 1991 – "Masala" (Helicon)
 1992 – "Yelalat Tan" (Helicon)
 1993 – "Adam V'Nahash" (Helicon)
 1994 – "Atah" (Helicon)
 1995 – "Haosef shel Ethnix" – pierwsza kolekcja (Helicon)
 1996 – "Pop" (Helicon)
 1998 – "Bruchim Habaim L'Yisrael" (Helicon)
 1999 – "Morris" (Sultan)
 2000 – "Hamofa Hameshutaf" – album live z Eyalem Golanem (Sultan)
 2000 – "Maximum Ethnix" – druga kolekcja (Helicon)
 2001 – "Baderech Shelach" (Sultan)
 2002 – "13" (Sultan)
 2005 – "America" (Sultan)
 2011 – "Ga'aguim" (Sultan)
 2012 – "ahavat chinam" (Sultan)

Przypisy

Izraelskie zespoły rockowe


text:
Il Club Sportiv Concordia Chiajna è la sezione di calcio a 5 dell'omonima polisportiva romena con sede a Chiajna.

Storia
La sezione di calcio a 5 è stata fondata nel 1999 e gioca nel campionato rumeno di calcio a 5 di prima divisione.

Collegamenti esterni

Concordia Chiajna
5


text:
Площадь Петра Великого:

 Площадь Петра Великого (Липецк) — площадь в Липецке.
 Площадь Петра Великого (Санкт-Петербург) — площадь в Санкт-Петербурге.


text:
Gutierre-Muñoz – gmina w Hiszpanii, w prowincji Ávila, w Kastylii i León, o powierzchni 22,15 km². W 2011 roku gmina liczyła 81 mieszkańców.

Przypisy

Gminy w Kastylii i León


text:
Аукштайтия:

 Аукштайтия — этнографическая область на северо-востоке современной Литвы.
 «Аукштайтия» — многофункциональный стадион в городе Паневежис, Литва.
 «Аукштайтия» — футбольный клуб, в 2020 году выкупивший права на бренд «Экранаса» (Паневежис).


text:
Tube (teilweise von  "Rohr" bzw.  "Rohr", "Röhre") steht für:
 Tube (Behälter), ein Behältnis
 Tube (Film), südkoreanischer Film (2003)
 Tube (Klettern), ein Abseil- und Sicherungsgerät
 Tube (Messe), eine Fachmesse in Düsseldorf
 Tube (Zentralpantar), ein indonesisches Dorf im Distrikt Zentralpantar
 Tube (Band), japanische Rockband
 die Verbindung zwischen Ohr und Rachen, siehe Eustachi-Röhre
 als Kurzform die Tuba uterina, den Eileiter
 die Londoner U-Bahn, siehe London Underground
 den Jugendclub BBC im Berliner Ortsteil Fennpfuhl

Tube ist der Familienname folgender Personen:
 Minna Beckmann-Tube (1881–1964), Malerin und Opernsängerin

Tube ist das Pseudonym von:
 Tobias Herre (* 1968), deutscher Schriftsteller, siehe Tube (Schriftsteller)

Siehe auch:

 Tuba (Begriffsklärung)
 Tubus


text:
Adjumani  este un oraș  în  Uganda. Este reședinta  districtului Adjumani.

Note

Orașe din Uganda


text:
Сентер-Айленд () — селище () в США, в окрузі Нассау штату Нью-Йорк. Населення — 410 осіб (2010).

Географія
Сентер-Айленд розташований за координатами  (40.898546, -73.521919).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році селище мало площу 2,83 км², з яких 2,82 км² — суходіл та 0,00 км² — водойми.

Демографія

Згідно з переписом 2010 року, у селищі мешкало 410 осіб у 168 домогосподарствах у складі 114 родин. Густота населення становила 145 осіб/км².  Було 232 помешкання (82/км²).

Расовий склад населення:

До двох чи більше рас належало 0,5 %. Частка іспаномовних становила 7,3 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 20,0 % — особи молодші 18 років, 61,7 % — особи у віці 18—64 років, 18,3 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 51,7 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 104,0 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 108,9 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив  доларів США (медіана — ), а середній дохід на одну сім'ю —  доларів (медіана — ). За межею бідності перебувало 3,1 % осіб, у тому числі 2,1 % дітей у віці до 18 років та 1,1 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 215 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 27,4 %, фінанси, страхування та нерухомість — 20,9 %, науковці, спеціалісти, менеджери — 16,3 %.

Джерела

Селища Нью-Йорку
Населені пункти округу Нассау (Нью-Йорк)


text:
Орея́н () — муніципалітет у Франції, у регіоні Окситанія, департамент Верхні Піренеї. Населення —  осіб (2011).

Муніципалітет розташований на відстані близько 650 км на південь від Парижа, 120 км на захід від Тулузи, 3 км на північний схід від Тарба.

Історія

До 2015 року муніципалітет перебував у складі регіону Південь-Піренеї. Від 1 січня 2016 року належить до нового об'єднаного регіону Окситанія.

Демографія

Розподіл населення за віком та статтю (2006):

Економіка

У 2010 році в муніципалітеті числилось 3520 оподаткованих домогосподарств, у яких проживали 7975,0 особи, медіана доходів виносила  євро на одного особоспоживача

Галерея зображень

Посилання

 Сайт міста Ореян
 Ореян на сайті французького Національного інституту географії
 Ореян на сайті французького Національного інституту статистики й економічних досліджень
 [ Розташування муніципалітету Ореян на мапі Франції та сусідні муніципалітети]

Див. також
 Список муніципалітетів департаменту Верхні Піренеї

Примітки

Муніципалітети департаменту Верхні Піренеї


text:
Filadélfia  é um  município brasileiro do Estado do Tocantins. Sua população segundo o Censo 2022 é de 10.590 habitantes. Pacata e ordeira, Filadélfia fica localizada na margem esquerda do Rio Tocantins, onde faz divisa com o estado do Maranhão, do outro lado do rio está localizada a cidade de Carolina.
A cidade está a 512 km de Palmas, capital do Tocantins.

História
Criada em 8 de outubro de 1948, pela lei estadual, Lei N° 154 de 8 de outubro de 1948, instalada em 1 de janeiro de 1949, Filadélfia tem seu nome originado do seu fundador, o senhor Filadélfio Antônio de Noronha.

Segundo o historiador Raylinn Barros da Silva, a cidade de Filadélfia foi, junto com a cidade de Tocantinópolis, antiga Boa Vista do Padre João, os dois principais centros urbanos e políticos da região do antigo extremo norte de Goiás, pelo menos até a década de 1960. Até que a cidade de Araguaína, que pertenceu à Filadélfia na condição de distrito até o ano de 1958, emancipou-se politicamente.

Em 1980, Filadélfia sofreu com uma enorme inundação provocada pelo Rio Tocantins. Até então nunca se tinha visto naquelas proporções. Praticamente 70% das residências da cidade foram afetadas e a maioria delas, construída com "adobe", bloco de barro cru, ruíram e deram lugar a novas construções na cidade inteira. Somente para registrar, dentro da Igreja Matriz de Nossa Senhora do Perpétuo Socorro, a água do rio ficou com 30 cm de altura.

Até a criação do estado do Tocantins, em 05 outubro de 1988, o município pertencia a Goiás, com o mesmo nome.

Em 2010, parte do município, ou seja, as terras agricultáveis, foram atingidas pela formação do lago da represa no Rio Tocantins, construída na cidade de Estreito, Maranhão.

Economia
A atividade predominante no município é a pecuária e a agricultura, além da produção mineral, pois Filadélfia é grande produtora de gesso e calcário. Sua economia vem se desenvolvendo muito nos últimos anos, com o aumento considerável de empregos formais e a abertura de novos empreendimentos industriais e comerciais.

Geografia
O município conta com várias regiões e distritos, tais como a região da Barraria, os vilarejos "Zé Biel" ou "Bielândia", "Canabrava", "Mamoneira" e "Rodeador". No interior do município também encontra-se a comunidade Quilombola Grotão, já nas proximidades do Rio João Aires, divisa com o município de Palmeirante.

Religiosidade

Ainda segundo o historiador Raylinn Barros da Silva, os missionários orionitas, pertencentes à Congregação da Pequena Obra da Divina Providência, fundada por Luís Orione, foram os padres que estabeleceram a religiosidade católica em Filadélfia. Eles foram os primeiros religiosos que construíram as primeiras igrejas católicas na cidade. No mês de julho celebra-se os festejos de Nossa Senhora do Perpétuo Socorro, padroeira do município.

Turismo
Filadélfia é uma cidade turística. No interior do município, especificamente no distrito de Bielândia está localizada a Reserva Estadual das Árvores Fossilizadas, que apresenta um dos maiores registros de flora fossilizada do mundo. Outro fator que atrai os turistas é a praia fluvial, que se forma no Rio Tocantins nos meses de estiagem, fazendo com que haja um fluxo consideravelmente maior que o de costume, com a presença de turistas e filhos da terra vindos de todas as regiões e estados do Brasil.

Prefeitos
 Dotorveu Maranhão Machado (1949)
 Raimundo Franco de Souza
 Adeuvaldo de Oliveira Moraes
 Lindolfo Bento Pereira
 Wilson Martins de Castro
 Adailton de Oliveira Moraes
 Manoel Gonçalves de Alencar
 Ivanilzo Gonçalves de Alencar
 Jose Bento Fragoso
 Pedro Iran Pereira Espírito Santo
 Gilmar Aires Fragoso
 Carlos Martins Carneiro de Araújo (1º interventor)
 Sebastiao Dias da Silva (2º interventor)
 Capitão Tavares (4º interventor)
 Ivanilzo Gonçalves de Alencar (2001-2004)
 Pedro Iran Pereira Espírito Santo (2005-2008)
 Cleber Gomes Espírito Santo (2008-2011)
 Edenilson da Silva e Sousa (2012 - Eleição Indireta)
 Edenilson da Silva e Sousa (2013-2016)
 Ivanilzo Gonçalves de Alencar (2017- 2020)
 David Sousa Bento (2021 até a atualidade)

Ligações externas
Prefeitura Municipal


text:
Аніноаса () — місто у повіті Хунедоара в Румунії. Адміністративно місту також підпорядковане село Іскронь (населення 1986 осіб, 2002 рік).

Місто розташоване на відстані 241 км на північний захід від Бухареста, 64 км на південний схід від Деви, 123 км на північ від Крайови.

Населення
За даними перепису населення 2002 року у місті проживали  осіб.

Національний склад населення міста:

Рідною мовою назвали:

Склад населення міста за віросповіданням:

Зовнішні посилання
 Дані про місто Аніноаса на сайті Ghidul Primăriilor

Примітки

Міста Хунедоари


text:
Koorkenchery is a southern suburb of Thrissur in Kerala state, India. It is a major residential and commercial area in Thrissur. The Sri Maheswara Temple is located in the area, famous for its Pooyam festival. It is celebrated at the temple on Pooyam day, of the Malayalam month of Makaram (January or February). Koorkenchery is surrounded by desams (areas) like Kannankulangara, Chiyyaram, Vadookara and Kanimangalam.

Religious places
 Sri Maheswara Temple
 Sree Mahavishnu Temple, Kannankulangara
 Olakkada Sree Bhadrakali Temple
nirmalapuram St Joseph's Church
 St. Sebastians Chapel
 Christ the King Church
 Thoppil Sammooham Kshetram, Vadookara
 Achanthevar Siva Temple
 Keezhthrikkovil Temple
 Koorkancherry Juma Masjid
 Vadookara Juma Masjid

Educational institutions
 SN Boys & Girls High School
 JPHS & Teacher's Training Centre
 Boothanandha LP School
 Ramananda School
 Little Miracle Montessori Preschool
 SN College, Koorkenchery

Hospitals
Elite Mission Hospital, Koorkenchery
Metropolitan Hospital, Koorkenchery

See also
 Thrissur
 Thrissur District

References

Suburbs of Thrissur city


text:
St. Monika ist eine römisch-katholische Filialkirche in Ingolstadt. Die Pfarrei St. Augustin gehört zum Dekanat Ingolstadt im Bistum Eichstätt. Die Kirche ist namensgebend für das Ingolstädter Monikaviertel.

Beschreibung
Die Kirche hat einen freistehenden Glockenturm und ist von einem Kindergarten, einem Schwesternhaus und einem Pfarrheim umgeben. Der Kirchenraum ist quadratisch mit einer halbrunden Apsis. Im Innerer sind die Ziegelsteine und der Holzdachstuhl erkennbar. Sie bietet Platz für 100 Gottesdienstteilnehmer.

Geschichte
Entworfen wurde sie von Erhard Fischer und zwischen 1985 und 1988 erbaut. Bischof Karl Braun weihte am 18. Oktober 1986 die Kirche.

Am 29. April 2010 zelebrierte Ottmar Breitenhuber hier den Gottesdienst im ZDF.

Um die Sanierung von St. Augustin zu finanzieren, soll St. Monika profaniert werden und das Grundstück durch Erbbaurecht an die Gemeinnützige Wohnungsbaugesellschaft Ingolstadt gegeben werden.

Glocken

Einzelnachweise

Monika
Monika-von-Tagaste-Kirche
Filialkirche des Bistums Eichstätt
Erbaut in den 1980er Jahren
Geläut
Kirchengebäude in Europa


text:
The London, Midland and Scottish Railway (LMS) Fowler Dock Tank was an  steam locomotive. Designed for shunting in docks, it had a short wheelbase in order for it to readily negotiate tight curves. The locomotives spent their entire lives painted in plain black.

History
The LMS were responsible for operating lines on a number of docks which, due to space constraints, contained curves considerably sharper than most other places, thus most dock tanks had only four coupled (i.e. driving) wheels in order to allow them to negotiate the tight curves.

Design
With the growth in freight a more powerful engine was required which resulted in this design by Sir Henry Fowler for an  locomotive with a  wheelbase which, aided by the use of Cartazzi self-centring axleboxes on the rear axle, allowed the loco to negotiate curves of 2½ chains.

Construction
Ten of these simple sturdy locomotives were built on Lot 61 in 1928 and 1929 by Derby Works although, unusually for dock tanks they incorporated outside cylinders, these normally being considered too dangerous in an area where people were working close to the rapidly moving rods. Other than this they were typical of most dock tanks with simple slide valves and oval buffers.

Numbering
They were initially numbered 11270–11279, renumbered under the LMS 1933 renumbering scheme to 7100–7109, and renumbered again in 1939 to 7160–7169.  Despite their small quantity, the LMS considered them standard locomotives. After nationalisation in 1948, BR added 40000 to their numbers making them 47160–47169, and allocated 5 of the 10 to Scottish depots, where they operated on branch lines as well as docks.

Withdrawal
Withdrawals took place between 1959 and 1964 with none surviving into preservation.

References

0-6-0T locomotives
2 Fowler Dock Tank
Railway locomotives introduced in 1928
Scrapped locomotives
Standard gauge steam locomotives of Great Britain
Shunting locomotives


text:
Ruhotina (cyr. Рухотина) – wieś w Bośni i Hercegowinie, w Republice Serbskiej, w mieście Bijeljina. W 2013 roku liczyła 276 mieszkańców.

Przypisy

Miejscowości w mieście Bijeljina


text:
Andrea Masi (born 30 March 1981) is a retired Italian rugby union footballer. His usual position was in the centres but he has also played at fly-half and at full-back. His last club before retirement was the English Premiership club Wasps. In a 16-year international career lasting from 1999 to 2015, Masi won 95 caps for the Italy national team, and was a part of their squad at four World Cups in 2003, 2007, 2011 and 2015.

Masi was born in L'Aquila, Abruzzo. He was recognized as a talented player at an early age, and he made his debut for L'Aquila at the age of 16.
He was soon called up for national selection, and made his international debut for Italy against Spain in 1999. He became a regular in the Italian squad, but did not feature in the Six Nations until 2003 when he appeared against England.

He joined Viadana in 2003 and was also included in Italy's squad for the World Cup in Australia that year. He had his 2005 season disrupted by injury. In the 2008 Six Nations Championship, new coach Nick Mallett played Masi at fly-half, a role he had not played before but many experts believed this move was unsuccessful and he was moved to full-back for the start of the 2009 Six Nations Championship.

In March 2011, Masi was named the 2011 Six Nations Player of the Championship. Masi scored Italy's late try in their first ever Championship win against France.

In June 2011 he joined the Pro12 Italian franchise Aironi. However, the team was discontinued in 2012, and Masi moved to England to join Wasps.

In 2016, Masi retired from playing and subsequently took up a position as a coach for the Wasps academy. In 2021, Masi left Wasps for a return to Italy in a coaching role for Benetton Rugby.

References

External links

1981 births
Living people
People from L'Aquila
Aironi players
Biarritz Olympique players
Racing 92 players
Italian rugby union players
Italy international rugby union players
Zebre Parma players
Wasps RFC players
Rugby union fullbacks
Italian expatriate rugby union players
Italian expatriate sportspeople in France
Italian expatriate sportspeople in England
Expatriate rugby union players in France
Expatriate rugby union players in England
Sportspeople from the Province of L'Aquila


text:
Acalymma bisignatum es un coleóptero de la familia Chrysomelidae.

Fue descrita científicamente por primera vez en 1887 por Jacoby.

Referencias

bisignatum


text:
Cisgen () sau cissex este un termen care înseamnă opusul cuvântului transgen. Cuvântul se trage de la latinescul "cis" + "gen". O persoană născută cisgen este una care nu este transgen (transsexuală), și în cazul căreia identitatea și "rolul de gen" sunt echivalente cu sexul biologic. De exemplu, o femeie cisgen este o femeie care își identifică genul cu sexul biologic. O femeie transgen este o persoană cu sex masculin, un bărbat, care, din diferite cauze, se identifică cu genul feminin și încearcă să se comporte ca o femeie și/sau să își modifice aspectul estetic cât mai apropiat de una. Marea majoritate a populației umane este cisgen. Identitatea de gen nu e același lucru cu orientarea sexuală.

Identitatea de gen nu are legătură cu reproducerea sexuată. O persoană cisgen, transgen sau non-binară poate avea sau nu progenituri. Sexul reproducător nu necesită o identitate de gen specifică, în timp ce reproducerea necesită doar un singur act de copulare pentru a fertiliza ovulul prin spermatozoizi.

Există trei identități de gen: cisgen, transgen, non-binar.

LGBT


text:
Цецинія Аррія Молодша (; ? — після 96) — римська матрона часів ранньої Римської імперії.

Життєпис
Походила з етруського роду нобілів Цецинів. Донька Авла Цецини Пета, учасника змови Луція Скрибоніана, та Аррії Старшої. Замолоду вийшла заміж за Публія Клодія Фразею, в майбутньому лідера опозиції.

Підтримувала свого чоловіка у поглядах щодо імператора Нерона. У 66 році бажала накласти руки разом із Фразеєю, але той наказав Аррії жити, щоб виховувати доньку. У 75 році була заслана у зв'язку з діяльністю її зятя Гая Гельвідія Пріска, проте незабаром імператор Веспасіан повернув Аррію до Риму.

У 93 році імператор Доміціан відправив у заслання онука Аррії Молодшої — Гая Гельвідія Пріска Молодшого — разом з її донькою Фаннією. Аррія пережила страту онука в 96 році. У 97 році, після приходи до влади імператора Нерви, її було повернуто до Риму. Намагалася домогтися реабілітації зятя та онука, але марно. Про дату її смерті немає відомостей.

Родина
Чоловік — Публій Клодій Фразея Пет, консул-суфект 56 року.

Діти:
 Фаннія, дружина Гая Гельвідія Пріска, претора 70 року.

Джерела
 Simone Follet: Arria (minor). In: Richard Goulet (Hrsg.): Dictionnaire des philosophes antiques. Band 1, CNRS, Paris 1989, ISBN 2-222-04042-6, S. 596

Жінки Стародавнього Риму


text:
Prințul Alexandru Ludwig Georg Friedrich Emil de Hesse (15 iulie 1823 – 15 decembrie 1888) a fost al treilea fiu și al patrulea copil al lui Ludovic al II-lea, Mare Duce de Hesse și a Wilhelmine de Baden.

Biografie
Deși Alexandru este cel mai bine cunoscut pentru scandalul cauzat de căsătoria lui, paternitatea lui, de asemenea, a fost obiectul unui scandal. S-a zvonit că tatăl lui și al surorii sale Maria a fost de fapt August Ludwig, Freiherr von Senarclens de Grancy, șambelanul mamei lor. Mama lui, deși consort al Marelui Ducat, a trăit despărțită de soțul ei, de care în cele din urmă a divorțat, dar acesta nu a repudiat paternitatea oricăruia dintre cei patru copii născuți în timpul căsătoriei.

Atunci când țareviciul Alexandru al Rusiei și-a ales-o ca soție pe tânăra soră a Prințului Alexandru, Maria, care avea 16 ani, părinții lui au consimțit la căsătorie. Din cauza tinereții ei, Prințul Alexandru a escortat-o pe sora lui în Rusia pentru nunta ei, rămânând la curtea rusă; a intrat în cercul cumnatului său.

Căsătorie
Cariera lui promițătoare a fost compromisă de iubirea lui Alexandru pentru contesa Julia Hauke, doamnă de onoare a surorii sale. Contesa era o orfană germano-poloneză și fiica unui fost ministru de război al țarului. La vremea aceea, țarul Nicolae I îl considera pe Alexandru un posibil soț pentru nepoata sa. Când a auzit de povestea de dragoste a lui Alexandru, el a interzis cuplului să se căsătorească.

Alexandru a plecat în Anglia însă s-a întors în Rusia și a fugit cu Julia de la St. Petersburg. Cei doi s-au căsătorit la Breslau în 1851.

Fratele mai mare al lui Alexandru, Ludovic al III-lea, Mare Duce de Hesse, i-a permis să se repatrieze la Hesse împreună cu soția lui deși el nu a recunoscut căsătoria lor drept una dinastică. I-a acordat ei titlul nou și ereditar de contesă de Battenberg (Battenberg era un orășel și un castel aflat în ruină la nordul ducatului).

Copii

Deși Prințul Alexandru și-a păstrat drepturile sale dinastice, soția sa morganatică a trăit o viață liniștită. Au locuit în principal la castelul Heiligenberg în sudul ducatului. În 1858 Marele Duce Louis al III-lea a ridicat-o în rang pe cumnata sa de la "contesă" la "prințesă"  (Prinzessin) von Battenberg.

Alexandru de Hesse și Julia de Battenberg au avut cinci copii:

Prințesa Maria de Battenberg 1852 - 1923
Prințul Louis de Battenberg 1854 - 1921
Prințul Alexandru de Battenberg, 1857–1893
Prințul Henric de Battenberg 1858 - 1896
Prințul Francis Joseph de Battenberg 1861 - 1924

Prințul Alexandru de Hesse a murit de cancer în 1888; Prințesa Julia de Battenberg care s-a convertit la romano-catolicism a murit la Schloss Heiligenberg în 1895 la vârsta de 70 de ani.

Descendenți
Au trăit să vadă patru din cei cinci copii făcând căsătorii dinastice. Fiul cel mare, Louis, s-a căsătorit cu Prințesa Victoria de Hesse (a doua fiică a reginei Victoria). Printre copii lor s-au inclus Louise Mountbatten care a devenit regină a Suediei prin căsătoria ei cu Gustaf al VI-lea Adolf al Suediei și Prințesa Alice de Battenberg care a devenit mama lui Filip, Duce de Edinburgh (soțul reginei Elisabeta a II-a)

Al doilea fiu, Alexandru, a devenit Prinț al Bulgariei. El a obținut consimțământul lui Frederic al III-lea al Germaniei de a se căsători cu Prințesa Victoria a Prusiei; uniunea s-a bucurat și de aprobarea bunicii Victoriei, regina Victoria a Marii Britanii. Dar Alexandru a fost detronat iar Prințul Bismarck s-a opus căsătoriei din motive politice. Alexandru s-a căsătorit morganatic cu Johanna Loisinger.

Al treilea fiu, Henric, s-a căsătorit cu fiica cea mică a reginei Victoria, Beatrice. Singura lor fiică, Prințesa Ena a devenit regină a Spaniei prin căsătoria cu regele Alfonso al XIII-lea al Spaniei. Nepotul lor Juan Carlos I a fost rege al Spaniei.

Arbore genealogic

Legături externe

Nașteri în 1823
Decese în 1888
Casa de Battenberg
Casa de Hesse-Darmstadt


text:
La diocesi di Bulla (in latino: Dioecesis Bullensis) è una sede soppressa e sede titolare della Chiesa cattolica.

Storia
Bulla, identificabile con le rovine di Sidi-Mbarec nell'odierna Tunisia, è un'antica sede episcopale della provincia romana dell'Africa Proconsolare, suffraganea dell'arcidiocesi di Cartagine.

Sono due i vescovi attribuibili a Bulla. Felice prese parte al sinodo riunito a Cartagine dal re vandalo Unerico nel 484, in seguito al quale venne esiliato. Quodvultdeus intervenne al concilio cartaginese del 525. Potrebbe appartenere a questa diocesi anche Victor Bulnensis, che assistette al concilio antimonotelita del 646.

Dal 1933 Bulla è annoverata tra le sedi vescovili titolari della Chiesa cattolica; dal 13 marzo 2001 il vescovo titolare è Percival Joseph Fernandez, già vescovo ausiliare di Bombay.

Cronotassi

Vescovi
 Felice † (menzionato nel 484)
 Quodvultdeus † (menzionato nel 525)
 Vittore ? † (menzionato nel 646)

Vescovi titolari
 Merlin Joseph Guilfoyle † (24 agosto 1950 - 12 novembre 1969 nominato vescovo di Stockton)
 Federico Bonifacio Madersbacher Gasteiger, O.F.M. † (9 aprile 1970 - 3 novembre 1994 nominato vescovo di San Ignacio de Velasco)
 William Edward Lori (28 febbraio 1995 - 23 gennaio 2001 nominato vescovo di Bridgeport)
 Percival Joseph Fernandez, dal 13 marzo 2001

Bibliografia
 Pius Bonifacius Gams, Series episcoporum Ecclesiae Catholicae, Leipzig, 1931, p. 464
 Stefano Antonio Morcelli, Africa christiana, Volume I, Brescia, 1816, p. 108
 Joseph Mesnage, L'Afrique chrétienne, Paris, 1912, p. 108

Collegamenti esterni
 La sede titolare nel sito di www.catholic-hierarchy.org
 La sede titolare nel sito di www.gcatholic.org

Bulla
Bulla


text:
Een oubliehoorn is een oubliewafeltje waarvan één zijde strak, en de tegenovergestelde zijde ruim opgevouwen wordt, waardoor een kegelvorm ontstaat. Een oubliehoorn wordt meestal gebruikt als manier om consumptie-ijs te serveren. Hij is eetbaar, terwijl andere ijsverpakkingen zoals een papieren bakje dat niet zijn.

Geschiedenis
Volgens een bekend verhaal werd de eerste oubliehoorn gemaakt op de Saint Louis World's Fair in 1904. Ernest A. Hamwi stond met zijn wafelkraam naast een ijskraam die te weinig bakjes had. Hamwi bood vervolgens opgerolde wafels aan, en de eerste oubliehoorn was geboren. Aannemelijker is echter dat het hoorntje al eerder bestond, maar pas door deze tentoonstelling grote bekendheid verkreeg.

Frederick Bruckman vroeg in 1912 patent aan op een hoorntjesrolmachine die oubliehoorns kon maken. Vóór de uitvinding ervan werden de oubliewafels met de hand opgerold.

Een (lege) oubliehoorn heeft de vorm van een (holle) kegel.

Consumptie-ijs
Koek


text:
The Lucky Number is a 1933 British sports comedy film directed by Anthony Asquith and starring Clifford Mollison, Gordon Harker, Joan Wyndham and Frank Pettingell. The screenplay concerns a professional footballer who attempts to recover a winning pools ticket. The film was made by Gainsborough Pictures and shot at Islington and Welwyn Studios with sets designed by Alex Vetchinsky. The football scenes were filmed in and around Highbury Stadium in North London.

Cast
Clifford Mollison as Percy Gibbs
Gordon Harker as A Hackney Man
Joan Wyndham as Minnie Sullivan
Frank Pettingell as Mr Brown
Joe Hayman as Mr MacDonald
Hetty Hartley as Mrs MacDonald
Esme Percy as Chairman
Hay Petrie as Photographer
Alfred Wellesley as Pickpocket
Wally Patch as Bookmaker

References

Bibliography
Wood, Linda. British Films, 1927-1939. British Film Institute, 1986.

External links

1933 films
Films directed by Anthony Asquith
1930s English-language films
1930s sports comedy films
British sports comedy films
Films set in London
Gainsborough Pictures films
Islington Studios films
Films shot at Welwyn Studios
British association football films
British black-and-white films
Films with screenplays by Franz Schulz
1932 comedy films
1930s British films