text:
The Official Irish Republican Army or Official IRA (OIRA; ) was an Irish republican paramilitary group whose goal was to remove Northern Ireland from the United Kingdom and create a "workers' republic" encompassing all of Ireland. It emerged in December 1969, shortly after the beginning of the Troubles, when the Irish Republican Army (IRA) split into two factions. The other was the Provisional IRA. Each continued to call itself simply "the IRA" and rejected the other's legitimacy.

Unlike the "Provisionals", the "Officials" did not think that Ireland could be unified until the Protestant majority and Catholic minority of Northern Ireland were at peace. The Officials were Marxist-Leninists and worked to form a united front with other Irish communist groups, named the Irish National Liberation Front (NLF). The Officials were called the NLF by the Provisionals and "stickies" by nationalists in Belfast (apparently in reference to members who would glue Easter lilies to their uniforms), and were sometimes nicknamed the "Red IRA" by others.

It waged a limited campaign against the British Army, mainly involving shooting and bombing attacks on troops in urban working-class neighbourhoods. Most notably, it was involved in the 1970 Falls Curfew and carried out the 1972 Aldershot bombing. In May 1972, it declared a ceasefire and vowed to limit its actions to defence and retaliation. By this time, the Provisional IRA had become the larger and more active faction. Following the ceasefire, the OIRA began to be referred to as "Group B" within the Official movement. It became involved in feuds with the Provisional IRA and the Irish National Liberation Army (INLA), an OIRA splinter group formed in 1974. It has also been involved in organized crime and vigilantism.

The Official IRA was linked to the political party Official Sinn Féin, later renamed Sinn Féin The Workers Party and then the Workers' Party.

Split in the Republican movement, 1969–1970

Shift to the left
The split in the Irish Republican Army, soon followed by a parallel split in Sinn Féin, was the result of the dissatisfaction of more traditional and militant republicans at the political direction taken by the leadership. The particular object of their discontent was Sinn Féin's ending of its policy of abstentionism in the Republic of Ireland. This issue is a key one in republican ideology, as traditional republicans regarded the Irish state as illegitimate and maintained that their loyalty was due only to the Irish Republic declared in 1916 and in their view, represented by the IRA Army Council.

During the 1960s, the republican movement under the leadership of Cathal Goulding radically re-assessed their ideology and tactics after the dismal failure of the IRA's Border Campaign in the years 1956–62. They were heavily influenced by popular front ideology and drew close to communist thinking. A key intermediary body was the Communist Party of Great Britain's organisation for Irish exiles, the Connolly Association. The Marxist analysis was that the conflict in Northern Ireland was a "bourgeois nationalist" one between the Ulster Protestant and Irish Catholic working classes, fomented and continued by the ruling class. Its effect was to depress wages, since worker could be set against worker. They concluded that the first step on the road to a 32-county socialist republic in Ireland was the "democratisation" of Northern Ireland (i.e., the removal of discrimination against Catholics) and radicalisation of the southern working class. This would allow "class politics" to develop, eventually resulting in a challenge to the hegemony of both what they termed "British imperialism" and the respective unionist and Irish nationalist establishments north and south of the Irish border.

Goulding and those close to him argued that, in the context of sectarian division in Northern Ireland, a military campaign against the British presence would be counter-productive, since it would delay the day when the workers would unite to address social and economic issues.

The sense that the IRA seemed to be drifting away from its conventional republican roots into Marxism angered more traditional republicans. The radicals viewed Ulster Protestants with unionist views as "fellow Irishmen deluded by bourgeois loyalties, who needed to be engaged in dialectical debate". As a result, they were reluctant to use force to defend Catholic areas of Belfast when they came under attack from Ulster loyalists—a role the IRA had performed since the 1920s. Since the Northern Ireland Civil Rights Association marches began in 1968, there had been many cases of street violence. The Royal Ulster Constabulary (RUC) had been shown on television in undisciplined baton charges, and had already killed five non-combatant civilians, three of whom were children. The Orange Order's "marching season" during the summer of 1969 had been characterised by violence on both sides, which culminated in the three-day "Battle of the Bogside" in Derry.

August 1969 riots

The critical moment came in August 1969 when there was a major outbreak of intercommunal violence in Belfast and Derry, with eight deaths, six of them Catholics, and whole streets ablaze. On 14–15 August loyalists burned out several Catholic streets in Belfast in the Northern Ireland riots of August 1969. IRA units offered resistance, however very few weapons were available for the defence of Catholic areas. Many local IRA figures, and ex-IRA members such as Joe Cahill and Billy McKee, were incensed by what they saw as the leadership's decision not to take sides and in September, they announced that they would no longer be taking orders from the Goulding leadership.

Discontent was not confined to the northern IRA units. In the south also, such figures as Ruairí Ó Brádaigh and Sean MacStiofain opposed both the leadership's proposed recognition of Northern Ireland and the Republic of Ireland. This increasing political divergence led to a formal split at the 1969 IRA Convention, held in December. when a group led by Ó Brádaigh and MacStiofán walked out. The split resulted from a vote at the first IRA Convention where a two-thirds majority voted that republicans should take their seats if elected to the British, Republic of Ireland or Northern Ireland Parliaments. At a second convention, a group consisting of Mac Stiofáin, Dáithí Ó Conaill, Ó Brádaigh, Joe Cahill, Paddy Mulcahy, Leo Martin, and Sean Tracey, were elected as the "Provisional" Army Council. Their supporters included Seamus Twomey.

Accounts at that time suggest that the IRA members split roughly in half, with those loyal to the Goulding-led "Official" IRA prominent in some areas while the Provisional IRA were prominent in others. A strong area for the Official IRA in Belfast was the Lower Falls and Markets district, which were under the command of Billy McMillen. Other OIRA units were located in Derry, Newry, Strabane, Dublin, Wicklow and other parts of Belfast. However, the Provisionals would rapidly become the dominant faction, both as a result of intensive recruitment in response to the sectarian violence and because some Official IRA units (such as the Strabane company) later defected to them.

There was a similar ideological split in Sinn Féin after a contentious 1970 Sinn Féin Ard Fheis. The leadership of Sinn Féin passed a motion to recognise the Parliaments in London, Dublin and Stormont but failed to attain the prerequisite two-thirds majority necessary to change Sinn Féin's constitutional opposition to partitionist assemblies. Those defeated in the motion walked out. This resulted in a split into two groups with the Sinn Féin name. Those supportive of Seán Mac Stiofáin's "Provisional Army Council", were referred to in the media as Provisional Sinn Féin, or Sinn Féin Kevin Street, and contested elections as Sinn Féin. The other group, under the leadership of Tomás Mac Giolla, was to contest elections first as Official Sinn Féín, then Sinn Féin The Workers' Party, and aligned itself with the Official IRA, as the Marxist faction had come to be known. The party retained the historic Sinn Féin headquarters of Gardiner Street, thus giving legitimacy to its claim, in the eyes of some, to be the legitimate successor of that party. It was briefly known popularly as Sinn Féin Gardiner Place.

The Officials were known as the "Stickies" because they sold stick-on lilies to commemorate the Easter Rising. The Provisionals, by contrast, were known as "Pinnies" (pejoratively "Pinheads") because they produced pinned-on lilies. The term "Stickies" persisted for the Officials, although Pinnies (and Pinheads) disappeared, in favour of the nickname "Provos" and for a time, "Provies" for the Provisional IRA. (The paper-and-pin Easter Lily of the IRA was the traditional commemorative badge of the Easter Rising, whereas the self-adhesive Easter Lily of the Officials was a novel invention, symbolic of the divergence of opinion between them).

Impact of the split
Initially there was much confusion among republicans on the ground; Martin McGuinness for example, joined the Official IRA in 1970, unaware that there had been a split and only later joined the Provisionals. The Provisionals eventually extended their armed campaign from defence of Catholic areas. Despite the reluctance of Cathal Goulding and the OIRA leadership, their volunteers on the ground were inevitably drawn into the violence. The Official IRA's first major confrontation with the British Army came in the Falls Curfew of July 1970, when over 3,000 British soldiers raided the Lower Falls area for arms, leading to three days of gun battles. The Official IRA lost a large amount of weaponry, and their members on the ground blamed the Provisionals for starting the firing and then leaving them alone to face the British. The bad feeling left by this and other incidents led to a feud between the two IRAs in 1970, with several shootings carried out by either side. The two IRA factions arranged a truce between them after the OIRA killing of Provisional activist, and Belfast brigade D-Company commander, Charlie Hughes (a cousin of the well-known Provisional Brendan Hughes).

Soviet defector Vasili Mitrokhin alleged in the 1990s that the Goulding leadership sought, in 1969, a small quantity of arms (roughly 70 rifles, along with some hand guns and explosives) from the KGB. The request was approved and the weapons reportedly arrived in Ireland in 1972, although this has not been independently verified. On the whole, the OIRA had a more restricted level of activity than the Provisionals. Unlike the Provisionals, it did not establish de facto control over large Catholic areas of Belfast and Derry and its use of force was more defensive. However it retained a strong presence in certain localities, notably the Lower Falls Road, Andersonstown, Turf Lodge and the Markets areas of Belfast, along with a strong presence in Derry (particularly Free Derry in the Bogside area) as well as Newry and South County Down.

Paramilitary campaign

While the OIRA occasionally fought the British Army and the RUC throughout 1970 (as well as the Provisional IRA during a 1970 feud), they did not have a strong paramilitary presence until early 1971. In August 1971, after the introduction of internment without trial, OIRA units fought numerous gun battles with British troops who were deployed to arrest suspected republicans. The Official IRA company in the Markets area of Belfast, led by Joe McCann, held off an incursion into the area by over 600 British troops. In December 1971, the Official IRA killed Ulster Unionist Party (UUP) Senator John Barnhill at his home in Strabane. This was the first murder of a politician in Northern Ireland or the Republic of Ireland since the assassination of Free State Minister for Justice Kevin O'Higgins in 1927. In February 1972, the organisation also made an attempt on the life of UUP politician John Taylor.

On Bloody Sunday (30 January 1972), an OIRA man in Derry is believed by the Saville Inquiry to have fired a shot with a revolver at British troops, after they had shot dead 13 civil rights demonstrators  the only republican shots fired on the day and contrary to his orders. The anger caused by Bloody Sunday among Irish people was such that the Official IRA announced that it would launch an "offensive" against British forces.

However, the OIRA declared a ceasefire later in the same year. The ceasefire, on 30 May, followed a number of armed actions which had been politically damaging. The organisation bombed the Aldershot headquarters of the Parachute Regiment (the main perpetrators of Bloody Sunday), but killed only six civilians and a Roman Catholic army chaplain. After the killing of William Best, a Catholic British soldier home on leave in Derry, the OIRA declared a ceasefire. In addition, the death of several militant OIRA figures such as Joe McCann in confrontations with British soldiers, enabled the Goulding leadership to call off their armed campaign, which it had never supported wholeheartedly.

After 1972

Although formally on ceasefire (except for "defensive actions") since 1972, the Official IRA continued some attacks on British forces up until at least mid-1975, killing seven British soldiers in what it termed "retaliatory attacks". In addition, the OIRA's weapons were used intermittently in the ongoing feud with the Provisionals. This flared up into violence on several occasions, notably in October 1975. 11 republicans on either side were killed in the feud and a nine-year-old girl was shot dead by the Provisionals when they tried to shoot her father.

In 1974, radical elements within the organisation who objected to the ceasefire, led by Seamus Costello, established the Irish National Liberation Army (INLA). Another feud ensued in the first half of 1975, during which three INLA and five OIRA members were killed. The dead included prominent members of both organisations including Costello and the OIRA O/C, Billy McMillen. However, from the mid-1970s onwards, the Official republican movement became increasingly focused on achieving its aims through left-wing constitutional politics. This did not stop sporadic paramilitary activity from the OIRA, who on 8 September 1979 killed Hugh O'Halloran in a punishment beating in the Ballymurphy area of Belfast. O' Halloran was beaten to death with a hurley stick and a pickaxe handle. Two men, one of them who admitted to OIRA membership, were imprisoned for his manslaughter. The OIRA lost a number of members who gradually drifted away from the ceasefire up to shortly after the 1981 Hunger Strike, many either joining the Provisional IRA or the INLA or some simply dropping out.

From 1981 on, Sinn Féin the Workers Party, renamed the Workers' Party the following year, had some success in the Republic of Ireland, but little in Northern Ireland.

Throughout the 1980s, allegations that the Official IRA remained in existence and was engaged in criminal activity appeared in the Irish press. In June 1982 the feud with the INLA flared again after OIRA member James Flynn, the alleged assassin of Seamus Costello, was shot dead by the INLA in Dublin. In December 1985 five men, including Anthony McDonagh, pleaded guilty to charges of conspiracy to defraud the Inland Revenue in Northern Ireland—McDonagh was described in court as an Official IRA commander. In February 1992 a British Spotlight programme alleged that the Official IRA was still active and involved in widespread racketeering and armed robberies.

In 1990 the OIRA and Provisional IRA came to the brink of a feud twice, following clashes in which members of the two organisations were injured. Allegedly, mediators attempting to defuse the situation said the OIRA were at fault in both incidents.

British security forces were aware of the continued existence of the OIRA; in 1991 a senior RUC source was quoted on a BBC Spotlight programme as saying that the Worker's Party couldn't survive without funding from OIRA criminal activity and the protection the OIRA gave the party against the Provisional IRA. Despite this the Northern Ireland Office continued to receive Workers Party delegations. Social Democratic and Labour Party (SDLP) politician Brian Feeney alleged that the OIRA weren't interfered with in working-class Nationalist areas of Belfast to keep the Provisional IRA in check.

These eventually proved a considerable political embarrassment to the Workers' Party, and in 1992 the leadership proposed amendments to the party constitution which would, inter alia, effectively allow it to purge members suspected of involvement in the Official IRA. This proposal failed to obtain the required two-thirds support at the party conference that year, and as a result the leadership, including six of the party's seven members of Dáil Éireann, left to establish a new party, later named Democratic Left.

In 1995, some former Official IRA members in the Newry area launched a "re-founded" Official Republican Movement (ORM). This group was believed to have engaged in attacks on drug dealers in the Newry area in the late 1990s. In 1997 violence erupted between the ORM and the IRA; two ORM members and two Sinn Féin supporters were injured in separate gun attacks.

There have been allegations of criminality against former senior Official IRA figure Seán Garland, who was accused in 2005 by the United States of helping to produce and circulate counterfeit US dollars allegedly printed in North Korea.

Timeline of attacks and actions

Decommissioning
In October 2009, after a long period of inactivity, the Official IRA began talks with a view to decommissioning its stockpile of weapons, and in February 2010 the Newry-based Official Republican Movement announced that it had decommissioned its weapons. The process was confirmed to be completed by the Independent International Commission on Decommissioning on 8 February 2010, coming in the last 24 hours of the commission's existence. The decommissioning was completed at the same time as that of the republican INLA and the loyalist UDA South East Antrim Brigade. The step was described by British Prime Minister Gordon Brown as a "central part of moving Northern Ireland from violence to peace".

In 2015, it was reported that up to 5,000 Official IRA weapons may still be hidden in secret bunkers. The weapons were supplied to the OIRA in the 1980s by the Soviet Union's KGB and North Korea. The report said that the weapons were to be used to defend Catholic areas if there was an outbreak of major sectarian conflict, and that the plan was known only to a few high-ranking members of the organisation.

Support

The Official IRA had relations with the Soviet Union during the Troubles. One Irish diplomat in Moscow once wrote that Ireland provided the Soviets with a "convenient stick with which to beat the West." Assistance from the Soviet Union first occurred in late 1972 when Yuri Andropov who was then the head of the KGB (later to become General Secretary of the Soviet Union) authorized weapons shipments. On 21 August 1972, Andropov had presented a plan known as SPLASH to the Central Committee of the Communist Party of the Soviet Union. It was entitled "Plan for the Operation of a Shipment of Weapons to the Irish Friends". Two machine guns, 70 automatic rifles, 10 Walther pistols and 41,600 cartridges were sent. The pistols were lubricated with West German oil and the packaging was taken from several countries around the world by KGB agents so that the weapons could not be traced back to the Soviet Union. The weapons were brought to Ireland using the ship known as the Reduktor. Official IRA members also travelled to the Soviet Union for training. North Korea also sent arms to the Officials and taught them with assassination techniques and bomb-making skills. Throughout the 1980s, at least 5,000 weapons were supplied by Soviet and North Korean officials to the OIRA.

In July 1973, Irish Garda discovered eight cases of 17 rifles, 29,000 rounds of ammunition and about 60 pounds of gunpowder in Dublin sent to the OIRA by Canadian citizen John Patrick Murphy. While the Officials tried to gather help from supporters in America, there was little to no evidence such a thing happening.

Deaths as a result of activity
According to Malcolm Sutton's Index of Deaths from the Conflict in Ireland, part of the Conflict Archive on the Internet (CAIN), the OIRA was responsible for at least 50 killings during the Troubles. According to the book Lost Lives (2006 edition), it was responsible for 57 killings.

Of those killed by the OIRA:
22 (≈44%) were civilians, including 4 civilian political activists
19 (≈38%) were members or former members of the British security forces, including:
15 British soldiers and 1 former soldier
3 RUC officers
8 (≈16%) were members or former members of Republican paramilitaries
1 was a UDA member

The CAIN database says there were 27 OIRA members killed during the conflict, while Lost Lives says there were 35 killed.

See also
Timeline of Official Irish Republican Army actions
Official IRA Belfast Brigade
Eoghan Harris
Henry McDonald (writer)

References

Further reading
"Official IRA declares ceasefire". BBC News, 30 May 1972.

Provisional Irish Republican Army
Irish republican militant groups
Military wings of political parties
Proscribed paramilitary organisations in Northern Ireland
Proscribed paramilitary organisations in the Republic of Ireland
Irish Marxists


text:
Robert Allan "Gus" Lyons (July 8, 1890 – December 27, 1984) was a bond broker and political figure in British Columbia. He represented Victoria City from 1924 to 1928 as a Conservative.

He was born in London, Ontario, the son of Robert A. Lyons and Margaret Clark. Lyons served during World War I and was wounded, losing a leg. He was awarded the Distinguished Conduct Medal and the French Croix de Guerre. Lyons reached the rank of major. He died in Vancouver at the age of 94.

References

1890 births
1984 deaths
Canadian military personnel of World War I
British Columbia Conservative Party MLAs
Politicians from London, Ontario
Recipients of the Croix de Guerre 1914–1918 (France)
Canadian recipients of the Distinguished Conduct Medal

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Croton oreades est une espèce de plantes du genre Croton et de la famille des Euphorbiaceae, présent à Madagascar.

Il a pour synonyme :
 Croton oreades var. occidentalis, Leandri, 1939

Lien externe

Voir aussi
 Liste des espèces de Croton

Croton oreades
Oreades


text:
I.Q. (vero nome Ira Quimby) è personaggio dei fumetti DC Comics, creato da Gardner Fox e Carmine Infantino. È un supercriminale che comparve per la prima volta in Mystery in Space n. 87 (novembre 1987). I.Q. comparve soprattutto come nemico di Hawkman, e comparve recentemente in 52.

Biografia del personaggio
Ira Quimby è un piccolo delinquentello da quattro soldi che fu accidentalmente esposto alle radiazioni di una roccia irradiata dai Raggi Zeta di Adam Strange. Quimby scoprì che, a causa dell'attivazione del suo metagene, ottenne un'intelligenza al livello di un genio. Nominandosi I.Q., utilizzò questo suo nuovo intelletto per pianificare una serie di furti nelle gioiellerie. L'alta intelligenza di I.Q. si dimostrò tuttavia di breve durata, ma l'esposizione ulteriore alla roccia irradiata la ricostituì. Hawkman riuscì a rintracciarlo analizzando le tracce della roccia, e arresto sia I.Q. che la sua banda.

Hawkman

In Hawkman n. 7 (aprile 1965), I.Q. scoprì che la sua intelligenza sconfinata veniva ricostituita ogni qualvolta egli si esponeva alla luce del sole. Fu in grado di creare un dispositivo per rendersi invisibile, costruito di materiali comuni, e lo utilizzò per evadere dal carcere al fine di riprendere la sua carriera criminale. Nelle storie successive I.Q. affrontò la Justice League of America, Superman e i Metal Men, Batman, i Teen Titans, L'Atomo (Ray Palmer) ed Elongated Man.

Durante la storia di Crisi infinita, I.Q. saltò fuori come membro della Società segreta dei supercriminali di Alexander Luthor Jr..

52

In 52 Settimana 23, si scoprì che I.Q. era uno degli "scienziati pazzi" rapiti da Chang Tzu e dall'Intergang, per essere portati sulla Oolong Island e mettere insieme la Suicide Squad. Quando Black Adam attaccò la Oolong Island, rimase insieme agli altri e radunò i suoi colleghi scienziati con cui sconfisse Adam. Successivamente divenne il capo del progetto sull'Isola.

Justice League: Cry For Justice

Nella serie Justice League: Cry for Justice del 2009, si scoprì che Quimby stava lavorando per il super criminale Prometheus, che lo ripagò regredendo il cervello di I.Q. allo stato di quello di un bambino.

Poteri e abilità
Grazie all'esposizione alle radiazioni modificate dei Raggi Zeta che alterarono il suo metagene, I.Q. è un metaumano super intelligente. La sua intelligenza gli permette di creare armi e oggetti super avanzati da oggetti di uso comune. L'intensità e la durata della sua intelligenza dipendono da quanto rimane esposto alla luce solare.

Note

Voci correlate
 Hawkman

Personaggi DC Comics
Criminali immaginari


text:
Az Irisztelep avagy Irisznegyed (románul Cartierul Iris) Kolozsvár egyik városnegyede a város északi részében, az ipari övezetben.

Fekvése
A város északi részén, a Brétfű alja, a Nádas és a Szamos között helyezkedik el. Északról a Csillaghegy (Dealul Steluța) és a Szentgyörgy-hegy (Dealul Sfântu Gheorghe) határolja. Fő közlekedési útvonalai a Kajántóba vezető Kajántói út (Str. Oașului) és a Szentgyörgyhegyi út (Bd. Muncii). A város többi részével a vasútállomásig közlekedő 100-as villamos, illetve a Monostori negyedig közlekedő 102-es villamos  biztosítja az összeköttetést.

Története
1920-ban alapították a negyedben a Terapia gyógyszergyárat, ezt követte 1922-ben az Iris porcelángyár. Az Irisztelep az Iris porcelángyár környékén alakult ki az 1920-as és 1930-as években. Lakossága 1944-ben 289 fő volt.

A református egyházközség szervezését 1926–27-ben kezdte el Surányi Erzsébet tanárnő; eleinte bérelt házban tartottak bibliaórákat. 1930-ban görögkatolikus, 1939-ben unitárius, 1950–1957 között református templom épült; ez utóbbit Kós Károly és Debreczeni László tervezte. 1948-ban a kommunista rendszer felszámolta a görögkatolikus egyházat, ekkor a templomuk az ortodox egyházé lett, és a rendszerváltás után is az övé maradt. 1998-ban épült meg a református templom eredetileg is tervezett tornya.

1931-ben Reményik Sándor elkísérte Járosi Andor feleségét egy Irisztelepi bibliaórára; ennek hatására írta Biblia-óra című versét.

1944. május–júniusban az észak-erdélyi zsidóság gettósítása és deportálása során az Irisztelepi téglagyár területén alakították ki a kolozsvári gettót.

1970-ben épült a Nehézgépipari Kombinát (Combinatul de Utilaj Greu, CUG), amely 1985-ben 8000 embernek adott munkát. 1991 márciusban a vállalat hat kisebb céggé alakult át.

A Babeș–Bolyai Tudományegyetem 2001-ben létesült Bio- és Nanotudományi Interdiszciplináris Kutatóintézete az Irisz-negyedben kapott helyet.

Egy 2003-as tanulmány szerint az Irisztelep a város szegényebb negyedei közé tartozik. A városon belül itt voltak a legolcsóbbak a tömbházlakások, és második legolcsóbbak a házak. A 2002-ben végzett felmérés 1341 válaszadójának 46%-a a "Mit gondol, hol laknak a szegények?" nyílt kérdésre az Irisz-negyedet jelölte meg a térképen. 2018-ban (az Bulgáriateleppel együtt) a város kevésbé keresett lakóövezetének számított: a negyedben az átlagos ingatlanár négyzetméterenként 1093 euró volt, szemben a város 1287 euró/m2-es átlagával, illetve az 1417 euró/m2 maximális értékkel.

2018-ban az Irisztelep és a Bulgáriatelep között új híd építését kezdték el, a régi hidat pedig felújítják a gyalogos- és kerékpáros forgalom számára. A létesítmény átadását 2019. novemberre tervezték.

Jegyzetek

Kolozsvár városrészei


text:
Lamar är en stad (city) i Prowers County, i delstaten Colorado, USA. Enligt United States Census Bureau har staden en folkmängd på 7 925 invånare (2011) och en landarea på 11 km². Lamar är huvudort i Prowers County.

Källor

Externa länkar
 State & County QuickFacts, US Census Bureau.

Orter i Colorado
Prowers County


text:
Parantennaria is a genus of Australian plants in the tribe Gnaphalieae within the family Asteraceae.

Species
The only known species is Parantennaria uniceps, native to Victoria and New South Wales.

References

External links
Australian Plant Image Index

Gnaphalieae
Endemic flora of Australia
Monotypic Asteraceae genera


text:
Ца́рське Село́:
 Царське Село — назва міста Пушкін до 1918-го.
 Царське Село — музей-заповідник у Пушкіні.
 «Царське Село» — мікрорайон у Києві.
 «Царське Село» — назва залізничної станції «Дитяче Село» до 1918-го.


text:
Ischiopsopha hyla är en skalbaggsart som beskrevs av Heller 1895. Ischiopsopha hyla ingår i släktet Ischiopsopha och familjen Cetoniidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Skalbaggar
hyla


text:
Johan Stagnell,  född den 8 april 1711 i Mortorp i Kalmar län, död den 1 februari 1795, var en svensk skolman och lustspelsförfattare, farbror till biskop Magnus Stagnelius.

Stagnell blev 1735 student i Lund, 1741 filosofie magister, 1744 docent. Han vistades i Stockholm 1751–56, och utnämndes 1755 till rector scholae trivialis i Kalmar. Platsen tillträdde han 1756, men utnämndes samma år till lektor vid Kalmar högre lärdomsskola, först eloquentiae, och senare linguae orientalis.

Stagnell var en oppositionell natur, som först i sen ålder lugnade sig, en livlig ande, med starka intressen, men som förgick sig och blev plump och rå. Han låg i ständig fejd, ofta inför domstolarna, med biskop och konsistorium, liksom med enskilda personer, och var suspenderad än för ett, än för ett annat. Ett fall var då han "oriktigt korrigerat djäknarnas stilar"; en annan gång gällde det hans förhållande till en annan skolmans hustru, med vilken han efter mannens död gifte sig; en tredje gång "hetsig skrifart och andra förseelser".

Slutligen, 1775, dömdes han till förlust av tjänsten (som han dock återfick) samt ett års fängelse för obevisade beskyllningar mot en handelsman och en överste, som påstods ha öppnat fästningsportarna till införande av förbjudna handelsvaror. Stadens invånare tycks ha hållit med Stagnell, och djäknarna följde honom i båtar med flygande fanor och klingande spel, då han fördes till slottsfängelset.

Stagnells egentliga betydelse ligger i de lustspel han författade under sin Stockholmstid, nämligen Baron Sjelfklok och fröken Granlaga (1753), Den lyckelige banquerotiéren (samma år), Tragicomedie uti en akt kallad Risbadstugan (1755), Jesper Hiernlös eller Den förvända hushållningen (1756), liksom även Amman (1756).

Stagnell är närmast lärjunge av Holberg, men han driver dennes stundom framträdande cynism till överdrift; särskilt är "Amman" en uppenbar Jeppestudie, och stycket annonserades till och med som författat av Holberg. "Risbadstugan" är en fars, vari en äktenskapsskandal, som vid denna tid timat i Stockholm, då en hustru med några grannkvinnors hjälp pryglat sin man, dramatiserats på ett grovkornigt sätt.

"Baron Sjelfklok och fröken Granlaga" och "Jesper Hiernlös" är rätt enkla försök till karaktärskomedier i den Holbergska stilen. Mest betydande är "Den lyckelige banquerotiéren", som är en politisk-socialt intressant satir av dåtida affärsförhållanden, som framställs i bjärta färger. Huvudpersonen är en svindlare och bankruttör, som driver procentarverksamhet, uppdyrkar kurserna, rymmer sin kos, men, sedan han fått kunglig lejd, återkommer, gör upp med sina kreditorer och triumferar.

Stycket är realistiskt, stundom naturalistiskt hållet; av särskilt intresse är börsscenen i första akten med sitt blottande av smuggleriet och andra oseder inom finansvärlden, liksom i den följande scenen på Goldfressers kontor. Stycket har sannolikt påverkats av likartade franska dramer, närmast Fatouvilles "Le banquerotier", en så kallad "italiensk komedi". Händelseutvecklingen, karaktärsteckning och tendens har vissa likheter, men själva modellerna var tydligen tagna ur det samtida ruttna affärslivet, och i detta avseende har Stagnells stycke i varje fall kulturhistorisk betydelse.

Stagnell deltog 1768 i en mycket livlig politisk versfejd, som hade sin utgångspunkt i en av honom författad bröllopsdikt till hovpredikanten
Stricker och som utgjorde mindre en bröllopslyckönskan än ett gisslande av den dåvarande mösstyrelsens ekonomiska politik, ett av de många uttryck av missnöje, som föregick 1769 års riksdag.

Källor

Noter

Externa länkar
 Johan Stagnell hos Litteraturbanken

Födda 1711
Avlidna 1795
Svenska lektorer
Svenska dramatiker
Svenskspråkiga dramatiker
Personer under frihetstiden
Män
Personer från Mortorps socken


text:
La Solana de la Gavarnera és una solana del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, al Pallars Jussà, en territori que havia estat del poble d'Hortoneda.

Es troba al sud-est d'Hortoneda, a la dreta de la llau de la Gavarnera, al nord de l'Obaga de la Canya i a migdia del Serrat Gros.

Etimologia
Joan Coromines associa Gavarnera i Gavernera a Gavarrera. Totes dues són variants diferents del nom de la planta de la gavarra, i tenen el significat de serrat embardissat. Aquest mot és d'origen iberobasc, associat amb el bas gaparra (esbarzer). La primera part del topònim, solana fa referència al tipus de territori de què es tracta (vegeu solana).

Referències

Enllaços externs
 Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació

Gavarnera


text:
Jack Sock era il detentore del titolo, ma è stato sconfitto al secondo turno da Reilly Opelka.

Frances Tiafoe ha battuto in finale Peter Gojowczyk con il punteggio di 6-1, 6-4.

Teste di serie

  Jack Sock (secondo turno)
  Juan Martín del Potro (secondo turno)
  Kevin Anderson (ritirato)
  Sam Querrey (primo turno)
  Nick Kyrgios (ritirato)

 John Isner (secondo turno)
 Adrian Mannarino (ritirato)
 Chung Hyeon (quarti di finale)
 Milos Raonic (secondo turno)

Qualificati

  Ramkumar Ramanathan (primo turno)
  John-Patrick Smith (primo turno)

 Alexander Bublik (primo turno)
 Franko Škugor (secondo turno)

Lucky loser

  Cameron Norrie (primo turno)
  Darian King (primo turno)

 Peter Polansky (primo turno)

Wildcard

  John Isner (secondo turno)
  Reilly Opelka (quarti di finale)

 Frances Tiafoe (campione)

Tabellone

Finali

Parte alta

Parte bassa

Collegamenti esterni

Delray Beach Open 2018


text:
Donacochara speciosa est une espèce d'araignées aranéomorphes de la famille des Linyphiidae.

Distribution
Cette espèce se rencontre  en Europe, au Moyen-Orient, en Asie centrale.

Publication originale
 Thorell, 1875 : Diagnoses Aranearum Europaearum aliquot novarum. Tijdschrift voor Entomologie, ,  (texte intégral).

Liens externes

Notes et références

Linyphiidae
Espèce d'araignées (nom scientifique)


text:
Beilschmiedia minutiflora är en lagerväxtart som beskrevs av Benth. & Hook. f.. Beilschmiedia minutiflora ingår i släktet Beilschmiedia och familjen lagerväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Lagerväxter
minutiflora


text:
Frida Kahlo, vlastním jménem Magdalena Carmen Frida Kahlo y Calderón, (6. července 1907 Coyoacán, Mexico City – 13. července 1954) byla mexická malířka z počátku 20. století. Malovala ve stylu původní mexické kultury, kterou mísila s prvky realismu, symbolismu a surrealismu. Jako mnozí surrealističtí umělci aktivně podporovala komunismus. Byla ženou mexického malíře Diega Rivery a milenkou komunistického revolucionáře Lva Trockého. Vytvořila 143 maleb, 55 z nich jsou autoportréty. Na otázku, proč maluje tolik autoportrétů, odpověděla: "Protože jsem tak často sama, protože já jsem subjekt, který znám nejlépe."

Biografie

Dětství
Frida Kahlo se narodila 6. července 1907 jako Magdalena Carmen Frida Kahlo y Calderón v Coyoacán v Mexiku a byla jednou ze čtyř dcer narozených maďarsko-židovskému otci a matce španělsko-mexicko-indiánského původu.

Frida překonala dětskou obrnu a v patnácti letech nastoupila do léčebného programu. Její léčba ale skončila už za tři roky, kdy byla vážně zraněna při havárii autobusu. Po nehodě strávila více než rok na lůžku, zotavovala se ze zlomeniny páteře, klíční kosti, žeber, pánve, ramena a zranění nohou. I přes velké množství provedených operací Kahlo strávila zbytek života v neustálých bolestech.

Počátky malby
Během rekonvalescence začala Kahlo tvořit olejomalby. Nejčastěji šlo o autoportréty, úmyslně naivní, malované jasnými barvami a plochými formami mexického lidového umění, které jí bylo blízké. Nad postelí měla připevněné zrcadlo, aby se viděla, když musela ležet.  V 21 letech se zamilovala do mexického muralisty Diega Rivery, který byl o 20 let starší, a roku 1929 se vzali. Jejich manželství bylo velmi bouřlivé, přetrvalo nevěry, tlak Riverovy kariéry, rozvod a následně druhý sňatek, její chabé zdraví a také neschopnost mít děti v důsledku nehody v autobusu. Pár spolu cestoval do Spojených států amerických a Francie, kde se Kahlo seznámila s významnými osobnostmi ze světa umění a politiky. První vlastní výstavu měla Frida Kahlo v roce 1938 v galerii Julien Levy v New Yorku. Až v roce 1940 si Kahlo užívala značného úspěchu, mnohem slavnější se ale stala až po své smrti.

Během svého pobytu v New Yorku se seznámila s maďarsko-americkým fotografem Nickolasem Murayem, který pořídil desítky portrétních černobílých i barevných fotografií. Murayovy portréty se staly nejznámějšími snímky umělkyně.

Marxismus
Frida i její manžel Diego byli velmi aktivními členy komunistické strany v Mexiku. V červenci 1954 se Frida naposledy objevila ve veřejném vystoupení, když se účastnila komunistické pouliční demonstrace.

Smrt
Během svého života musela postoupit více než 30 operací, brala velké množství léků. Ke konci života byla závislá na morfiu a alkoholu. Krátce po její první samostatné výstavě v roce 1953 jí musela být amputována noha. To ji psychicky zlomilo a pomýšlela dokonce na sebevraždu. Zemřela 13. července 1954, ve věku 47 let.
Když se jí jednou ptali, co udělat s jejím tělem, až zemře, odpověděla: "Spalte ho… Nechci být pochovaná. Strávila jsem příliš mnoho času vleže… jen ho spalte!"

Frida Kahlo věděla, jak dát svým obdivovatelům poslední sbohem. Během jejího pohřbu způsobil výbuch hořlaviny v otevřené spalovací peci narovnání jejího těla. Vlasy jí hořely a zářily jako svatozář. Její poslední zápisek do deníku zněl: "Doufám, že konec je radostný – a doufám, že se nikdy nevrátím. Frida."

Její pozůstatky jsou uloženy v urně a vystavené v Modrém domě, který sdílela spolu se svým manželem Diegem Riverou. Rok po její smrti věnoval Rivera dům mexické vládě, aby se z něj stalo muzeum. Dvanáctého července 1958 byl Modrý dům oficiálně otevřen jako Muzeum Fridy Kahlo.

Fotografie Fridy Kahlo

Výtvarné dílo

Dílo deníkem
Každé z Fridiných děl bylo její zkratkovitou biografií. Za svůj život vytvořila přes 200 olejomaleb, akvarelů a kreseb a převážná většina z nich byly autoportréty. Frida Kahlo se vždy bránila tomu, aby byla označována za surrealistickou malířku, ačkoliv k tomuto označení její tvorba vybízela. Argumentovala tím, že nezaznamenává sny, nýbrž realitu. Po celý svůj život stála ve stínu svého slavnějšího manžela, změnilo se to až po její smrti. Je příkladem ženské síly a stala se velkou inspirací pro feministické hnutí, byla průkopnicí tzv. "ženské estetiky".

Klíčové pro její tvorbu bylo chápání vlastní identity, chápání sebe samé jako mestizy (míšenky), ženy evropských a mexických kořenů. Dilema identifikace je esenciální pro chápání jejích děl. Tento rozpor je patrný v obraze Dvě Fridy z roku 1939, na němž jsou vyobrazeny dvě podobizny této malířky. Na jedné židli sedí v tradičních evropských krajkových šatech, postava na druhé židli je zase oblečená do oděvu typického pro Tijuanu.

Mexická kultura
Identifikace s mexickou kulturou je patrná i v jiném kontextu. Frida s Riverou žili po několik let ve Spojených státech, poznali spoustu významných osobností, ale nikdy se doopravdy nesžili s americkou kulturou. Tento odkaz je vepsán do obrazu s názvem Self Portrait on the Border Between Mexico and the United States (Autoportrét na hranici Mexika a USA) z roku 1932, kde stojí rozpolcená Frida zmítající se mezi dvěma světy; jasně zde znázorňuje své mexické kořeny.

Bolest
Malováním obrazů se také vyrovnávala s neskutečnými bolestmi, které jí od její nehody sužovaly. Známý je obraz Broken Column (Zlomený sloup) (1944), na kterém je vyobrazena s rozeklanou hrudí, hřebíky jako symbolem bolesti napíchanými po celém těle a slzami stékajícími po tvářích.

Každým z obrazů vyjadřovala své potřeby a touhy, byly prostředkem, jak se vypořádat se svým zoufalstvím, osaměním a častými depresemi. Objevoval se v nich strach, touha po dítěti, bolest i zoufalství z divokého vztahu s Riverou. Jejich manželství bylo vášnivé, poznamenané neustálými rozchody a udobřováním. V jejích obrazech je patrná adorace Diega, například na obraze s názvem Frida a Diego Rivera (1931) je jeho postava vyobrazena znatelně vyšší a mohutnější než postava Fridy a je v něm hmatatelný její obdiv k tomuto muži. Diego Rivera byl ústředním motivem mnoha Fridiných obrazů, například oleje s názvem Diego and I (Diego a já) z roku 1949. Jde o Fridin autoportrét, kde je Diego vyobrazen v roli "třetího oka" ve středu jejího čela.

Tradice
Její dílo je propojením aztéckých tradic s křesťanskými. Jde například o obraz z roku 1940 Self Portrait with Thorn Necklace and Hummingbird (Autoportrét s trnovým náhrdelníkem a kolibříkem), na němž má Kahlo na krku náhrdelník z trní (symbol bolesti), který může evokovat Kristovu trnovou korunu. Na konci náhrdelníku jakoby jeho přívěšek visí kolibřík, který má v mexické kultuře hned několik symbolických významů: je symbolem-talismanem pro štěstí v lásce i symbolem aztéckého boha války. Nicméně kolibřík na trnovém náhrdelníku, který Fridě zraňuje kůži do krve, je autorkou namalován jako mrtvý.

Marxismus v malbě
V posledním roce svého života zařadila Frida do své tvorby i marxistickou tematiku. Jako velká stoupenkyně komunistického režimu podpořila v roce 1954 své přesvědčení například obrazem Self Portrait with Stalin (Autoportrét se Stalinem), na němž je vyobrazena s velkým obrazem Stalina za zády, nebo Marxism Will Give Health to the Sick (Marxismus dá zdraví nemocným) ze stejného roku. Kahlo věřila, že ji její politické smýšlení může uzdravit a osvobodit. Její poslední obrazy už nebyly tak precizní, jsou charakteristické tenkými tahy štětcem a nejasnými detaily.

Přínos díla Fridy Kahlo pro feministickou teorii
Osobnosti Fridy Kahlo a jejímu dílu začala být věnována celosvětová pozornost od osmdesátých let 20. století v souvislosti s rozvojem feministického hnutí. Výstavu, která byla v roce 2007 uspořádána v Mexico City u příležitosti stého výročí narození Fridy Kahlo, zhlédlo za dva měsíce více než 360 000 návštěvníků.

V roce 2002 byl o Fridě Kahlo natočen biografický film v americko-mexické koprodukci nazvaný Frida, v hlavní roli se Salmou Hayek.  Výběr z jejích deníků, korespondence, úvah o malířství a dalších textů byl vydán knižně a sama Frida se stala hrdinkou několika beletrizovaných biografií. Osud Fridy Kahlo se stal inspirací pro vznik dvou oper, baletu a několika divadelních her.

Odkazy

Reference

Literatura

Externí odkazy

 Frida Kahlo na webu artmuseum.cz
 Veronika Moudrá: Frida Kahlo (bakalářská práce UK)
  The Fascinating Life of Frida Kahlo
  Ten Dreams Galleries
  The Prodigious Century

Mexické malířky
Surrealističtí malíři
Mexičtí ateisté
Mexičtí komunisté
Trockisté
LGBT výtvarníci
LGBT Mexičané
Bisexuálové
Narození 6. července
Úmrtí 13. července
Narození v roce 1907
Úmrtí v roce 1954
Ženy
Osobnosti na amerických poštovních známkách


text:
The women's 100 metres hurdles event at the 1977 Summer Universiade was held at the Vasil Levski National Stadium in Sofia on 20 August.

Medalists

Results

Heats

Wind:Heat 1: -0.2 m/s, Heat 2: ? m/s, Heat 3: ? m/s

Final

Wind: -0.6 m/s

References

Athletics at the 1977 Summer Universiade
1977


text:
Charles-Hugues Le Febvre de Saint-Marc (22 June 1698 – 20 November 1769) was an 18th-century French playwright and homme de lettres.

Saint-Marc is remembered for works of different genres, especially by editions of various authors such as the Mémoires by Feuquières, the Œuvres by Pavillon, Boileau, Chaulieu, etc., with notes and commentaries. In 1748, he wrote the libretto of an opera entitled le Pouvoir de l'Amour. He composed the 17th and 18th volumes and part of the 19th of the Pour et Contre by abbé Prévost.

He was a member of the .

Notes

Sources
 A.-F.-F. Babault, Dictionnaire général des théâtres, t. 5, Paris, Babault, J. Capelle, Renaud Treuttel, Wurtz et Le Normant, 1810.

18th-century French dramatists and playwrights
18th-century French journalists
French opera librettists
1698 births
Writers from Paris
1769 deaths


text:
Sog (; ) è una contea cinese della prefettura di Nagchu nella Regione Autonoma del Tibet. Nel 1999 la contea contava 34.639 abitanti.

Città
La contea è suddivisa in 2 comuni e 8 villaggi.

 Yala 亚拉镇 (comune)
 Rongbu 荣布镇 (comune)
 Ruoda 若达乡 (villaggio)
 Rewa 热瓦乡 (villaggio)
 Chiduo 赤多乡 (villaggio)
 Gamei 嘎美乡 (villaggio)
 Jiale 加勤乡 (villaggio)
 Jiangda 江达乡 (villaggio)
 Sechang 色昌乡 (villaggio)
 Gamu 嘎木乡 (villaggio)

Note

Collegamenti esterni

Sog


text:
Milan Galić (serbiska: Милан Галић), född 8 mars 1938 i Bosansko Grahovo, Jugoslavien (idag Bosnien och Hercegovina), död 13 september 2014 i Belgrad, Serbien, var en jugoslavisk fotbollsspelare (anfallare).

Biografi
Galić spelade för Partizan Belgrad från 1958 till 1966, då han gick vidare utomlands till belgiska Standard Liège där han spelade 1966–1970. Därefter fortsatte Galić till franska Stade de Reims, där han spelade 1970–1973.

1959–1965 spelade Galić i Jugoslaviens fotbollslandslag. Tillsammans med landslaget blev han guldmedaljör i fotboll vid olympiska sommarspelen i Rom 1960, kom tvåa vid fotbolls-EM i Frankrike 1960 och fyra vid fotbolls-VM i Chile 1962. Totalt spelade Galić 51 landskamper och sköt 37 mål för det jugoslaviska fotbollslandslaget, vilket gör honom till Jugoslaviens näst bäste målskytt någonsin efter Stjepan Bobek.

Efter att ha avslutat sin spelarkarriär arbetade Galić för Jugoslaviens fotbollsförbund.

Referenser

Män
Födda 1938
Avlidna 2014
Fotbollsfunktionärer
Jugoslaviska fotbollsspelare
Jugoslaviska landslagsspelare i fotboll
Serbiska fotbollsspelare
Spelare i Europacupen i fotboll för landslag 1960
Spelare i FK Partizan Belgrad
Spelare i Stade de Reims
Spelare i Standard Liège
Spelare i Jugoslaviska förstaligan i fotboll
Spelare i Erste Klasse A
Spelare i Ligue 1
Spelare i VM i fotboll 1962
Jugoslaviska olympiska guldmedaljörer
Olympiska guldmedaljörer 1960
Tävlande vid olympiska sommarspelen 1960 från Jugoslavien
Tävlande i fotboll vid olympiska sommarspelen 1960


text:
La scrittura asemica è una forma di scrittura semantica aperta senza parole. La parola asemica significa "senza nessuno specifico contenuto semantico". Con la non specificità della scrittura asemica viene un vuoto di significato che si lascia al lettore di riempire e interpretare. Questo processo è simile al modo in cui si dedurrebbe il significato da un'opera d'arte astratta. La natura aperta delle opere asemiche permette al significato di presentarsi trans-linguisticamente; un testo asemico può essere "letto" in maniera simile indipendentemente dalla lingua naturale del lettore. Molteplici significati per lo stesso simbolismo sono un'altra possibilità per un'opera asemica.

Stili di scrittura asemica
Una parte della scrittura asemica comprende i pittogrammi o ideogrammi, i cui significati sono talvolta, ma non sempre, suggeriti dalle loro forme. La scrittura asemica, a volte, esiste come concezione od ombra delle pratiche convenzionali di scrittura. Riflettendo la scrittura, ma non esistendo completamente come sistema di scrittura tradizionale, la scrittura asemica cerca di far fluttuare il lettore in uno stato tra il leggere e il guardare.

La scrittura asemica non ha alcun senso verbale, benché possa avere un chiaro senso testuale. Attraverso la sua formattazione e la sua struttura, la scrittura asemica può suggerire un tipo di documento e, in tal modo, un significato. La forma d'arte è ancora scrittura, spesso in forma calligrafica, e dipende dal senso e dalla conoscenza dei sistemi di scrittura da parte del lettore per avere senso, o può essere compresa attraverso l'intuizione estetica.

La scrittura asemica può essere vista anche come una percezione relativa, per mezzo della quale lingue sconosciute e alfabeti dimenticati forniscono modelli e piattaforme per nuove modalità di espressione. È stato suggerito che la scrittura asemica esiste in due modi: la scrittura asemica "vera" e la scrittura asemica "relativa". La vera scrittura asemica si presenta quando il creatore del brano asemico non può leggere la propria scrittura asemica. La scrittura asemica relativa è un sistema di scrittura naturale che può essere letto da alcune persone ma non da tutti (ad es. i cifrari). Tra questi due assiomi è dove la scrittura asemica esiste e si svolge.

Le influenze sulla scrittura asemica sono manoscritti illeggibili, inventati o primitivi (pitture rupestri, scarabocchi, disegni di bambini, ecc.). Ma invece di essere pensata come mimica dell'espressione pregrafica, la scrittura asemica può essere considerata come uno stile di scrittura pregrafico che usa tutte le forme della creatività per l'ispirazione. Altre influenze sulla scrittura asemica sono la xenolinguistica, le lingue artistiche, i sigilli della magia, gli alfabeti non decifrati e i graffiti.

La scrittura asemica si presenta nella letteratura e nell'arte di avanguardia con forti radici nelle più antiche forme di scrittura. Un esempio moderno di scrittura asemica è il Codex Seraphinianus di Luigi Serafini. Serafini descrisse l'alfabeto del Codex come asemico in una conversazione alla Società di Bibliofili dell'Università di Oxford tenuta l'8 maggio 2009.

La scrittura asemica esiste come stile internazionale, con scrittori e artisti che la creano in molti paesi in tutto il globo. Un artista, che stava praticando la scrittura asemica fin dai primi anni 1970, è la defunta Mirtha Dermisache (1940-2012) dell'Argentina. Dermisache ripeteva intensamente che i suoi grafismi non avevano alcun significato, ma che anche senza significato mantenevano pienamente i diritti di un'opera autonoma. Anche Cecil Touchon, di Austin, Texas, è un artista che crea frammenti asemici di scrittura fin dalla metà degli anni 1970. Touchon porta il collage nella scrittura asemica utilizzando le parole dal materiale di vecchi poster, che decostruisce in forme illeggibili che mantengono ancora la presenza estetica della scrittura. Un altro artista contemporaneo, che ha creato scrittura asemica negli ultimi 25 anni (metà degli anni 1980), è José Parlá, residente a Brooklyn, New York. Parlá funge da trascrittore storico e da narratore visivo. Come trascrittore, registra le sue esperienze in codice calligrafico e palinsestico, con i suoi graffiti e la sua arte astratta che documentano la storia e il degrado dei luoghi urbani.

In Cina, durante gli anni 1990, ebbe origine un movimento di calligrafia astratta conosciuto come "calligrafismo", uno dei cui principali proponenti fu Luo Qi. Il calligrafismo è un movimento estetico che mira a sviluppare la calligrafia come un'arte astratta. I caratteri non hanno bisogno di mantenere le loro forme tradizionali o di essere leggibili come parole. In Vietnam, durante gli anni 2000, apparve un gruppo calligrafico chiamato la Banda dei Cinque Zenei. Per questo gruppo di giovani artisti, of young artists, "senza parole" significa ciò che non può essere detto, ciò che è sia prima che dopo la specificità della denominazione. Essere senza parole è dire niente e dire tutto. Alcuni praticanti attuali della scrittura asemica sono Tim Gaze, Michael Jacobson, Satu Kaikkonen, De Villo Sloan, Federico Federici, Francesco Aprile, Cristiano Caggiula, Marco Giovenale, Karri Kokko, John M. Bennett, Giuseppe Calandriello, Jim Leftwich, Jukka-Pekka Kervinen, Márton Koppány, Drew Kunz, Ekaterina Samigulina, Riccardo Cavallo, Geof Huth, John Martone, Tommasina Squadrito e Rosaire Appel. Tra i precursori italiani vale la pena citare il lavoro di Emilio Villa, Giuliano Della Casa, vicino al gruppo 63, di Adriano Spatola, William Xerra, Luciano Caruso, Vincenzo Accame, Magdalo Mussio,  Giovanni Fontana, Tomaso Binga, Giovanna Sandri, Martino Oberto e di Irma Blank.

Pubblicazioni specializzate
Le pubblicazioni che si occupano di scrittura asemica includono la Asemic Magazine di Tim Gaze, la galleria The New Post-Literate sul blog di Michael Jacobson, la rivista "Utsanga.it" di Francesco Aprile e Cristiano Caggiula, il blog collettivo "Asemic Net" di Marco Giovenale. Ci sono gruppi che si occupano di scrittura asemica su Flickr, Google, Facebook e nella Unione internazionale degli artisti postali. La scrittura asemica è apparsa in libri, opere d'arte, film e alla televisione, ma è stata distribuita specialmente via internet. Più recentemente ci sono stati modelli di architettura che utilizzano la scrittura asemica nel processo di progettazione. Attualmente, c'è un robot che esegue la scrittura asemica dal vivo.

Storia
Ecco un brano citato da un recente messaggio di posta elettronica del poeta visivo Jim Leftwich (stava spiegando se stesso a un artista di nome Billy Bob Beamer):

Satu Kaikkonen, un'artista/scrittrice asemica contemporanea, ebbe da dire questo sulla scrittura asemica:

Bruce Sterling fa commenti sulla scrittura asemica sul suo blog della rivista Wired Beyond The Beyond:

Influenze e predecessori

 Dall'intervista di Tim Gaze al Commonline Journal: "Si potrebbe dire che la natura, sin dall'inizio dei tempi, manifesti la scrittura asemica. Essa ha bisogno soltanto che un essere umano veda la scrittura, e la riconosca".
 Nella Cina della dinastia Tang, ca. 800 d.C., due uomini spinsero la calligrafia corsiva con il pennello al punto dell'illeggibilità. Zhang Xu "il pazzo" (uno degli Otto immortali della coppa di vino) era solito eccitarsi dopo aver bevuto vino, e scrivere un corsivo esuberante ma illeggibile. Anche il più giovane "monaco pazzo" Huai Su trovò fama come scrittore di calligrafia corsiva libera.
 Il manoscritto Voynich, un "erbario" illustrato del XV secolo che ha finora resistito a tutti i tentativi di decifrazione o di spiegazione.
 Il marziano di Hélène Smith, sebbene questo possa essere anche considerato una lingua artificiale con un coerente sistema di scrittura artificiale.
 Austin Osman Spare, sigillazione. Spare pubblicò un metodo mediante il quale le parole di una dichiarazione di intenti sono ridotte a un progetto astratto e poi caricate dell'energia della propria volontà.
 Alphabet, Narration di Henri Michaux (1927), e gli intuitivi disegni a china, quali Stroke by Stroke (2006). Michaux si riferisce alla sua scrittura asemica come "gesti interiori".
 J. B. Murray creò una personale scrittura dello spirito che poteva tradurre graurdando attraverso un bicchiere d'acqua.
 Cy Twombly, molti di suoi più noti dipinti della fine degli anni 1960 sono reminiscenze di una lavagna scolastica sulla quale qualcuno si era esercitato a scrivere "e" corsive. I suoi dipinti della fine degli anni 1950, inizio degli anni 1960 potrebbero invece richiamare l'accumulazione a lungo termine di graffiti nei bagni. Si dovrebbe anche verdere la serie di Twombly Roman Notes (1970).
 Christian Dotremont e i suoi logogrammi.

 "L'idea [del lettrismo / di Isidore Isou] per la poesia del futuro era che essa dovesse essere puramente formale, priva di ogni contenuto semantico." Il lettrismo è un importante precursore della scrittura asemica perché i lettristi spesso inventavano nuovi simboli invece di usare le parole. Essi inoltre atomizzarono la scrittura fino alla lettera e la sintetizzarono con immagini visive; il termine che inventarono per questo tipo di scrittura è "ipergrafia". Un primo esempio di ipergrafia è il dipinto del 1951 Sans Titre di Gabriel Pomerand, dove l'artista creò nuovi simboli e gesti. In seguito, all'inizio degli anni 1970, Alain Satié pubblicò il suo libro ipergrafico Écrit en Prose che ha quasi l'intero dialogo scritto in testo asemico.

 I dipinti calligrafici di Brion Gysin influenzati dalla calligrafia giapponese ed arabo. Un importante esempio di uno dei dipinti calligrafici di Gysin è Calligraffiti of Fire (1986).
 Morita Shiryu fu uno dei cinque calligrafi che formarono il Bokujin-Kai o "Società dell'inchiostro umano". Il moderno ringiovanimento della calligrafia, per Morita, risiedeva nell'esplorazione della vera forma che metterebbe la calligrafia in grado di avere una rilevanza e un'accessibilità mondiale. Egli incoraggiò i calligrafi a prendere le distanze dalla creazione di caratteri puri al fine di rivitalizzare la forma delle loro espressioni attraverso la sperimentazione con l'arte astratta.
 Ulfert Wilke e l'espressionismo astratto. Wilke era profondamente affascinato dalla lingua scritta, e gran parte della sua opera era derivata dalla sua interpretazione astratta delle forme, dei colori e dei significati della scrittura che trovava in tutte le lingue e le forme.
 Jean Degottex, pittore, disegnatore tecnico e scultore francese. Dall'inizio degli anni 1950 mostrò un interesse nella realizzazione dei segni e nella resa delle forme calligrafiche che impegnava sia la superficie sia lo spazio della carta o della tela (ad es. Sea Spears, 1954; Parigi, Gall. Fournier), un approccio simile al metodo surrealista di scrittura e di disegno automatico.
 Nel 1974 la New York Graphic Society pubblicò un'opera molto influente per gli scrittori asemici, il libro di Max Ernst Maximiliana: The Illegal Practice of Astronomy: hommage à Dorothea Tanning.
 La scrittura cribriforme di Timothy Ely. L'opera di Ely evoca una gamma di materiali tematici: conoscenza arcana, segreti e crittografia, tempo e atemporalità. Ha sviluppato una lingua scritta privata usando 366 segni individuali o "cifre idiografiche". Ely scrive storie visive, da non confondere con romanzi grafici. Le sue narrazioni sono tutt'altro che lineari. "Mi piace l'idea di fare un'arte che ti obbliga a confrontarti con il mistero," dice Ely. "Comunque tenti di affrontarla, non c'è soluzione."
 Il libro del cielo di Xu Bing; "L'installazione consisteva in una serie di libri, pannelli e rotoli sui quali erano stampari migliaia di caratteri che assomigliavano a veri ideogrammi cinesi, tutti privi di contenuto semantico".
 Roland Barthes, controscritture.
 Rachid Koraichi, la sua opera è influenzata da una persistente fascinazione per i segni di tutti i tipi, sia reali sia immaginari. A cominciare dalle imtricate bellezze degli alfabeti calligrafici arabi, la sua opera è composta di simboli, glifi e cifre tratte da un'ampia varietà di altre lingue e culture.
 Gu Wenda, negli anni 1980, cominciò, il primo di una serie di progetti centrati sull'invenzione di falsi ideogrammi cinesi, senza significato, dipinti come se fossero veramente vecchi e tradizionali. Un'esposizione di questo tipo, tenutasi a Xi'an nel 1986, mostrava dipinti di falsi ideogrammi su scala massiccia. In altre opere sviluppa vari testi illeggibili basati su influenze linguistiche nell'area in cui sta creando un'installazione. Gu afferma che i testi illeggibili sono usati per evocare le limitazioni della conoscenza umana.
 Il famoso artista indonesiano Made Wianta, similmente, fa affidamento perlopiù sulla sua pennellata per muoversi liberamente e spontaneamente attraverso una superficie desiderata per formare modelli curvi e ondulati che ricordano una delle ricchezze estetiche dell'Asia orientale. Vedi la sua opera Caligraphy on the Blue Gate (1995) o Purple Caligraphy (2010).

Note

Bibliografia

Giuseppe Calandriello (a cura di), Asemica 2, con testo critico La scrittura che nasconde di Ada De Pirro. Opere di Rosaire Appel, Andrea Astolfi, Tomaso Binga, Mariangela Guatteri, Michael Jacobson, Karri Kokko, Enzo Patti, Giancarlo Pavanello, Antonio Francesco Perozzi, Morten Søndergaard, 2022.
Giuseppe Calandriello (a cura di), Asemica, con testo critico Verso la scrittura asemica di Cecilia Bello Minciacchi. Opere di Francesco Aprile, Antonino Bove, Julien Blaine, Cristiano Caggiula, Giuseppe Calandriello, Federico Federici, Giovanni Fontana, Marco Giovenale, Lamberto Pignotti, William Xerra, 2022.
Rosaire Appel, Morpheme Pages. Press Rappel, 2008. ISBN 978-0-557-03591-5
 Rosaire Appel, Wordless (Poems). Press Rappel, 2009. ISBN 978-1-4414-8258-7
 Rosaire Appel, As It Were: 17 Asemic Stories. Press Rappel, 2010. ISBN 978-1-4528-6510-2
Francesco Aprile-Cristiano Caggiula (a cura di), Asemic Writing. Contributi teorici, Ivrea, Archimuseo Adriano Accattino, 2018
Francesco Aprile-Cristiano Caggiula, About asemic writing, in "utsanga.it", settembre 2015, poi in "ScriptJr" marzo 2018, poi in "Zeno Press" 2018 (https://www.zenopress.com/essays/about-asemic-writing), poi in "Electronic Cottage" maggio 2018 (https://www.electroniccottage.org/francesco-aprile/about-asemic-writing) - https://www.academia.edu/36251631/About_Asemic_Writing
Francesco Aprile, Pagine per un abbecedario asemantico. Appunti di lavoro, in "utsanga.it", marzo 2018, https://www.academia.edu/36330600/Aprile_Pagine_per_un_abbecedario_asemantico._Appunti_di_lavoro_Utsanga_15_marzo_2018_
Francesco Aprile, Scrivere nell'infinito debito. La meraviglia, il gorgo, in "Scrivere all'infinito", a cura di Adriano Accattino, Ivrea, Archimuseo Adriano Accattino, 2018, https://www.academia.edu/36329455/SCRIVERE_NELLINFINITO_DEBITO._LA_MERAVIGLIA_IL_GORGO
Francesco Aprile, Sul concetto di Struction in scrittura, in utsanga.it, giugno 2018, https://www.academia.edu/36930364/Aprile_Sul_concetto_di_Struction_in_scrittura_-_utsanga.it_giugno_2018
 Max Ernst (Artist), Peter Schamoni (Author), Maximiliana: The illegal practice of astronomy : hommage à Dorothea Tanning. New York Graphic Society, 1974.
Federico Federici, Biophysique Asémique, 2021.
Federico Federici, Misura del sonno (e altre ricerche verbovisive) / Maß des Schlafes (und andere verbovisuelle Forschungen), 2021.
Federico Federici, Transcripts from demagnetized tapes, 2021.
 Federico Federici, A private notebook of winds, 2019.
 Federico Federici, Stuttgarter Strukturfonien, 2019.
 Federico Federici, Liner notes for a Pithecanthropus Erectus sketchbook, 2018, with a foreword by SJ Fowler.
 Federico Federici, The way I discovered the Berlin Wall has fallen, 2017: a LaTex generated asemic book.
Gianluca Garrapa, Asemic writing. Intervista a Francesco Aprile, in "satisfiction", 2018 - https://www.academia.edu/37124767/Satisfiction_Asemic_writing._Intervista_a_Francesco_Aprile.pdf
Gillo Dorfles, Le scritture asemantiche di Irma Blank, galleria Cenobio-Visualità, Milano, 1974  .Leggibile anche all'indirizzo https://gammm.org/2007/07/18/blank-dorfles/ (post del 18 lug. 2007 a cura di Marco Giovenale)
 Giuseppe Garrera, Disagio del sillabario. Breve analisi per una ipotesi sulla radice dolorosa delle scritture asemantiche e asemiche, in: Sebastiano Triulzi (a cura di), Concreta 1 [catalogo della mostra Concreta - Festapoesia, 21 apr. - 6 mag. 2018, Accademia d'Ungheria in Roma, a cura di G.Garrera, I.Puskás e S.Triulzi], Diacritica edizioni, 2019, pp. 72-82
Tim Gaze, Writing. xPress(ed), 2004. ISBN 951-9198-86-5
 Tim Gaze, Noology. Arrum Press, 2008.
 Tim Gaze, 100 Scenes. Transgressor Press, 2010. ISBN 978-0-9807303-4-0
Marco Giovenale, Asemic writing / scrittura asemantica, articolo in "l'immaginazione", n. 274, mar.-apr. 2013, p.41
Marco Giovenale, Gioco (e) radar, # 05, Asemic writing, in alfabeta2, 15 feb. 2015
Marco Giovenale, X for asemics. (Elementi oggettivi e soggettivi per avvicinare la «scrittura asemantica»), in: Sebastiano Triulzi (a cura di), Concreta 1 [catalogo della mostra Concreta - Festapoesia, 21 apr. - 6 mag. 2018, Accademia d'Ungheria in Roma, a cura di G.Garrera, I.Puskás e S.Triulzi], Diacritica edizioni, 2019, pp. 65-72
 Michael Jacobson, The Giant's Fence. Barbarian Interior Books, 2006. ISBN 978-1-4116-6208-7 () & as a download at Ubuweb: ()
 Michael Jacobson, Action Figures. Barbarian Interior Books, 2009. ISBN 978-1-257-91900-0
 Michael Jacobson, Mynd Eraser. Barbarian Interior Books, 2011.()
 Carlos Martinez Luis, Nomadic and Archeological Scriptures. LUNA BISONTE PRODS, 2009. ISBN 978-1-892280-76-3
 Marilyn R. Rosenberg, etceteras. LUNA BISONTE PRODS, 2010.
 The catalog for the first asemic writing exhibit in Russia:
 Asemic Movement 3 published by Mycelium Samizdat Publishers:
 Asemic issue of Moria:

 Tim Gaze & Michael Jacobson (editors), An Anthology Of Asemic Handwriting. Uitgeverij, 2013. ISBN 978-90-817091-7-0
 Peter Schwenger, Asemic: The Art of Writing. University of Minnesota Press, 2020.

Voci correlate

 Apofenia
 Arte ASCII
 Autografo
 Dadaismo
 Glossolalia
 La veglia di Finnegan
 Letteratura sperimentale
 Libro d'arte
 Lorem ipsum
 Poesia aptica
 Poesia sonora
 Poesia visiva
 Scrittura automatica
 Scrittura libera
 Teatro dell'assurdo
 Wild Style (writing)

Altri progetti

Collegamenti esterni

 Utsanga.it.
Collezione permanente con opere di scrittura asemica, poesia visiva e calligrammi, del Museo Sociale Danisinni (Mu.S.Da.)

Sistemi di scrittura
Nonsenso


text:
Aylanes o Ailanes es una pedanía perteneciente al municipio Valle de Zamanzas, situado en la comarca de Las Merindades, provincia de Burgos, comunidad autónoma de Castilla y León, en España.
Código INE 09-416-0001, 26 habitantes en 2006, 15 varones, 11 mujeres.

Contexto geográfico
Dista 3.5 km, carretera ; de la capital de municipio, Gallejones, se encuentra a 81.5 km de Burgos, por Quintanilla Escalada; a 25.2 km de Villarcayo, por Manzanedo e Incinillas; a 106.9 km de Bilbao y a 99.9 km de Santander por el puerto de El Escudo.
 Sistema de Coordenadas Universal Transversal de Mercator ED50 UTM 30N X: 439 764.94, Y: 4 746 240.77

Historia
Desde la Edad Media al siglo XVIII, esta localidad estuvo integrada dentro de la Merindad de Castilla Vieja, como solariego de Don Nuño y bajo el nombre de Aybanes. Posteriormente el lugar pasó a pertenecer al Valle de Zamanzas, en el partido de Laredo, jurisdicción de señorío inserta en el Marquesado de Cilleruelo ejercida por el Duque de Frías, quien nombraba su regidor pedáneo.

Descripción de Sebastían Miñano (1.826)
Lugar de Señorío, de España, provincia y partido de Santander, valle de Zamanzas, Regidor Pedáneo, 20 vecinos, 87 habitantes, 1 parroquia y 1 ermita, en medio de dos barrancos. Situado en terreno montañoso (Ver Villanueva-Rampalay y Tudanca) advirtiendo que en este pueblo se crían muchos robles y toda especie de frutales. Dista 11½ leguas de la capital. Contribuye con el valle.

Descripción de Pascual Madoz (1.848)
AILANES: 1. en la prov., aud. terr., c. g. y dióc. de Burgos (11 leg.), part. jud. de Sedano (4), ayunt. del valle de Zamanzas. Sit. en terreno montuoso, donde le baten todo los vientos, con despejada atmósfera y Clima saludable. Tiene 27 Casas de mediana fáb., una igl. parr. servida por un cura párroco, cuya plaza provee el ordinario por oposición en concurso general, y una ermita construida en medio de dos barrancos, en la que se dice misa los das festivos. El Terreno es quebrado y cubierto de fragosidades: en varios puntos del mismo brotan fuentes de exquisitas aguas que aprovechan los vecinos para beber, abrevadero de ganados, de bestias de labor y demás objetos de agricultura; en la parle montañosa se crían pinos, robles, encinas, arbustos y abundancia de pastos; la tierra destinada al cultivo es bastante fértil. Prod. trigo, centeno, avena, maíz, lino, legumbres, hortalizas y diversidad de frutas; ganado vacuno, caballar, porcina, merino, lanar y cabrío. Ind. telares de lienzos y paños bastos, carboneras y hornos de yeso. Pobl. 14 vec.: 53 alm.

Patrimonio artístico y natural
Iglesia de San Cristóbal Mártir: Dedicada a San Cristóbal Mártir, la iglesia parroquial románica de esta localidad data de una época tardía, posiblemente en el último cuarto del siglo XII, y es una obra de carácter modesto y rural, aunque bella y armoniosa, acorde con las características de esta área norteña de las Merindades. En 2005 fue incluida en el Plan de Intervención del Románico Norte de la Junta de Castilla y León, procediéndose a su restauración integral en el año 2009.
 Ermita.

Parroquia
Iglesia de San Cristóbal Mártir, dependiente de la parroquia de Sedano en el Arcipestrazgo de Ubierna-Úrbel, diócesis de Burgos

Véase también
Listado de municipios de la provincia de Burgos por número de habitantes

Notas

Bibliografía

Enlaces externos
Información el la web de la Diputación de Burgos
Historia, proyecto de restauración y fotografías de la iglesia de San Cristóbal

IDECyL, Infraestructura de Datos Espaciales de la Junta de Castilla y León.

España y Portugal 1826-29
Localidades de Valle de Zamanzas


text:
Makrokylindrus baceskei är en kräftdjursart som beskrevs av Lomakina 1968. Makrokylindrus baceskei ingår i släktet Makrokylindrus och familjen Diastylidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Kommakräftor
baceskei


text:
Absolute is the brand of a long-running series of compilation albums owned by the Swedish record company EVA Records. Initially, the only albums in the series were called Absolute Music, but starting in 1990 there have been other themed albums such as Absolute Dance and Absolute Rock.

History
The first Absolute album, Absolute Music 1, was released on November 11, 1986. The idea to make a compilation with contemporary hits came from the president of Virgin Records, Anders Hjelmtorp, inspired by the successful Now! albums.

During the first years after 1986, the Absolute series was a pure collaboration between record companies Virgin, EMI and Elektra. In January 1990 EVA Records was started with Virgin, EMI and BMG as part-owners. In 1991 Warner also became a part-owner.

Since the start, new Absolute-albums have been released a few times each year. As of 2020, the latest album in the series is Absolute Music 89 which was a double album featuring artists like Carola, Zara Larsson and Shawn Mendes. Apart from the main albums in the series (Absolute Music) there have also been several themed albums. The first one was Absolute Italiana released May 14, 1990. Other examples of themed albums are:

Absolute Dance
Absolute Rock
Absolute Love
Absolute Reggae
Absolute Christmas
Absolute Summer
Absolute Kidz

References

External links
Absolute - Official website

Compilation album series
1986 introductions


text:
El Motorcycle speedway, normalment conegut com a Speedway (Via ràpida o Pista de curses en anglès), és una disciplina esportiva motociclista en la qual quatre i, de vegades, fins a sis pilots competeixen en curses de quatre voltes a un circuit oval, en sentit contrari al de les busques del rellotge.

Les motocicletes de Speedway no tenen canvi de marxes ni frens. Les curses es corren en una pista oval plana, generalment de terra o de pissarra poc compacta. Els competidors hi fan lliscar les seves màquines de costat, amb derrapatges controlats en els revolts. A les rectes les motocicletes assoleixen velocitats de fins a 110 km/h (70 mph).

Originat els anys 20 a Maitland, Nova Gal·les del Sud, Austràlia, actualment se'n fan competicions nacionals i internacionals a diversos països, entre ells la Copa del Món de Speedway, que proclama el campió del món de l'especialitat a partir de la puntuació total obtinguda en el conjunt dels Grans Premis de Speedway de la temporada. L'Speedway és molt popular al centre i nord d'Europa i en menor mesura a Austràlia i Amèrica del Nord. És regulat internacionalment per la FIM (Fédération Internationale de Motocyclisme) com a variant de les curses de pista (Track Racing). Les competicions estatals d'aquest esport estan regulades per les federacions de cada estat afiliades a la FIM.

Història

La primera competició (o "reunió", meeting en anglès) de Speedway va tenir lloc el 15 de desembre de 1923 al recinte firal de Maitland (Lower Hunter Valley, Nova Gal·les del Sud, Austràlia), segons que va informar-ne el diari Maitland Mercury. Sembla ser, però, que hi hagué proves anteriors a Austràlia mateix, i als EUA s'hi havien corregut curses similars en petites pistes de terra des d'abans de la Primera Guerra Mundial. En aquestes curses hi destacà el pilot Don Johns ja abans de 1914 per la seva conducció, consistent a agafar tot el revolt en derrapatge controlat i aixecant així gran quantitat de terra i pols. El seu estil als revolts va ser seguit per pilots com ara Albert "Shrimp" Burns, Maldwyn Jones o Eddie Brinck molt abans de 1923.

Arribada al Regne Unit
La primera reunió al Regne Unit va tenir lloc a High Beech el 19 de febrer de 1928. Hi ha, però, qui afirma que ja se n'havien celebrat algunes curses el 1927 a Camberley, Surrey i Droylsden, a Lancashire. Tot i ser descrit com "The first British Dirt Track meeting" aleshores, la reunió de Camberley del 7 de maig de 1927 diferia de l'Speedway actual en què les curses es van córrer en el sentit horari. Les curses a Droylsden es van celebrar en sentit contrari al de les busques del rellotge però és generalment acceptat que l'esport va arribar al Regne Unit quan els australians Billy Galloway i Keith McKay van arribar-hi amb la intenció d'introduir l'Speedway a l'Hemisferi nord. Tots dos apareixen a la reunió de 1928 a High Beech.

La primera reunió al Regne Unit on es van presentar motocicletes sense frens i en pista de terra solta amb revolts amplis i rodons va ser la tercera que s'hi va celebrar, el 9 d'abril de 1928 a High Beech, on Colin Watson, Alf Medcalf i "Digger" Pugh varen demostrar-ne la tècnica per primera vegada.

Un primitiu Speedway es va celebrar a l'Estadi Olímpic de Glasgow (Glasgow Nelson) el 9 d'abril de 1928 i la primera reunió plenament professional fou al Celtic Park el 28 d'abril de 1928. Al País de Gal·les la primera reunió va ser a Cardiff el 1928.

Primers campionats
A finals dels anys 20 l'australià Colin Stewart, de Colac, Victòria, va guanyar la prestigiosa Silver Gauntlet. També va aconseguir èxit internacional competint amb el Southampton el 1929, i va ser capità del Glasgow a la Northern League el 1930 abans de traslladar-se a Wembley el 1931, per al qual va córrer en només quatre curses, aconseguint una mitjana de 4,00 punts per cursa. També va competir en el Campionat escocès de 1930, que va ser guanyat per Harry Whitfield, del Wembley.

El precursor del Campionat del Món, el Star Riders' Championship, es va inaugurar al Regne Unit el 1929, però va ser dividit en dues seccions, ja que es va considerar que els pilots britànics no estaven encara a l'altura dels australians i nord-americans. Frank Arthur va guanyar la secció d'ultramar (Overseas) i Roger Frogley la britànica (British). A l'any següent, les dues seccions es van fusionar i Vic Huxley en va resultar el guanyador. Huxley també va ser subcampió en tres ocasions i va guanyar el primer campionat British Match Race el 1931.

L'Speedway a Catalunya i Mallorca

L'agost de 1929 es disputà la primera cursa de Speedway a Catalunya, concretament a l'Estadi de Montjuïc de Barcelona, amb la participació de 10 pilots britànics, destacant entre ells Douglas, Sinclair i Preston. El dia 1 de setembre de 1929 hi començaren a córrer pilots catalans com ara Nogueras i Carme Viñals.

L'Speedway gaudí de popularitat a Catalunya durant uns quants anys, fins que amb la Guerra civil espanyola es va deixar de practicar i va caure en l'oblit. Unes dècades més tard, cap al 1972, dos emprenedors (el pilot anglès Reg Luckhurst i el promotor australià Ian Hoskins) intentaren introduir aquesta modalitat a Mallorca i, amb aquesta finalitat, varen produir una petita sèrie de motocicletes equipades amb motor Bultaco. Tot i que arribaren a organitzar algunes curses a l'Hipòdrom de Son Pardo, a Palma, la manca de tradició d'aquesta modalitat a l'illa posà fi a la iniciativa ben aviat.

La pista

Les competicions professionals de Speedway estan regulades per la FIM que estableix les normes relatives a la construcció, mida i requisits de seguretat de la pista. Les curses de Speedway tenen lloc en una pista plana de forma oval formada per dues rectes unides per dos semicercles. La pista ha de fer entre 260 i 450 metres (entre 850 i 1.500 peus) de longitud, i aquesta es mesura a una distància d'un metre (3,3 peus) des de la part interior.

Aproximadament a mig camí d'una de les rectes s'hi marca una línia de sortida tota a través de color blanc. La zona de sortida també està dividida en quatre parts iguals (conegudes com a portes) marcades amb línies blanques perpendiculars a la línia de sortida i que fan com a mínim 1 metre (3,3 peus). Les portes de sortida consten d'un mecanisme amb molles que aixequen dues o tres vetes de cinta per tal d'iniciar la cursa.

Hi ha normes addicionals que regulen la col·locació de sistemes d'alerta, com ara llums, i la construcció del mecanisme de sortida. L'ample de via mínim és de 10 metres (33 peus) en les rectes i els revolts han de fer de com a mínim 14 metres (46 peus) d'amplada. L'amplada mínima ha de garantir a cada pilot un espai adient per córrer amb seguretat per la pista.

Les normes de la FIM estableixen que una pista de Speedway ha de disposar d'un garatge o zona de boxes per a les motocicletes, així com serveis mèdics i de premsa. Els límits de les pistes estan marcats per línies blanques o barreres a l'interior i fora de la pista, i qualsevol corredor que creuï el límit amb les dues rodes serà desqualificat a menys que només ho faci per seguretat o hi sigui obligat per un altre competidor.

La pista es compon de quatre capes. L'ús d'asfalt o formigó per a qualsevol capa està prohibit. La capa superior (la superfície) ha de ser de pissarra, granit, maó o grànuls de material solt, i cap partícula no pot mesurar més de 7 mm (0,28 polzades). Aquesta capa superior ha de ser arranjada i anivellada a intervals durant una reunió per tractors amb remolcs-rasclet especialment adaptats per a redistribuir uniformement la superfície. Les pistes es reguen abans i, si cal, durant les reunions per evitar que la superfície s'assequi massa i per protegir el públic i els corredors de la pols.

Els competidors fan servir la superfície de la pista per fer lliscar les seves motos de costat (powersliding o broadsiding en anglès) als revolts amb la roda del darrere per tal de negociar el viratge sense desaprofitar la potència del motor durant tot el llarg revolt. L'habilitat de l'Speedway rau en la capacitat del pilot per controlar la seva moto en els viratges i així evitar la pèrdua de llocs a causa de la desacceleració.

Els requisits de seguretat inclouen l'ús de tanques de filferro de suspensió, tanques d'aire i tanques de fusta. Les tanques d'aire consten de panells inflats instal·lats als revolts. La tanca està dissenyada per a dissipar l'energia, permetent una zona de compressió que transfereix l'aire a la resta de la tanca través de vàlvules d'escapament o ports de restricció connectats a les altres seccions. Són de compliment obligatori per a les pistes a la British Elite League, a la Ekstraliga polonesa, els Grand Prix de Speedway i la Copa del Món de Speedway. Zones neutres fora de la pista minimitzen el risc potencial de dany als espectadors si un pilot corre fora de les zones segures.

La majoria de les pistes emprades es dediquen al Speedway o a altres esports com ara curses de Sidecar Speedway o Banger racing (automobilístiques). Per a esdeveniments més grans, la FIM de tant en tant aprova la utilització d'estadis que instal·len pistes temporals, com el Gran Premi del Regne Unit que se celebra al Millennium Stadium de Cardiff.

Velocitat

Cada pista fa entre 260 i 400 metres de llarg i cal aproximadament un minut per a completar quatre voltes. Per exemple, Leigh Adams va establir un rècord de 59 segons en 342 metres (1.120 peus) de pista, cosa que dona una velocitat mitjana de 83 km/h (49 mph). La velocitat en trams rectes de la pista arriba a 110 km/h (70 mph) i més en algunes pistes, però la minva de velocitat als revolts abaixa la mitjana.

Al començament d'una cursa calen entre un i dos segons perquè la moto arribi a la "corba de velocitat" (una mica inferior a la mitjana), cosa que fa estimar entre 2,5 i 3 segons per arribar als 100 quilòmetres per hora (62 mph).
La sortida és un aspecte fonamental de la cursa, per tant una "sincronització" correcta pot ajudar el pilot a guanyar un avantatge inicial sobre els contrincants. També durant la cursa es poden aconseguir avantatges de velocitat: Els pilots disposats a prendre risc que opten per cercar les zones de major adherència de la pista, en comptes del traçat lògic, de vegades obtenen una mica de velocitat extra que els permet avançar els altres pilots per l'exterior o l'interior.

Les motocicletes
L'Speedway empra un únic tipus de motocicleta, que es regeix pel reglament tècnic de Speedway de la FIM. Antigament s'hi feien servir motocicletes amb motor en posició vertical (col·locat així al xassís), però avui dia la majoria dels corredors professionals fan servir les de motor horitzontal, ja que es diu que són més fàcils de pilotar. Les motocicletes de Speedway no tenen frens, i l'embragatge s'utilitza com un mecanisme d'alliberament a l'inici de les curses.

Els reglaments de la FIM estableixen que les motocicletes no han de tenir frens, han de funcionar amb metanol pur, el motor ha de tenir només una marxa i han de tenir un pes mínim de 77 quilograms (170 lliures). Mitjançant l'ús de pinyons i engranatges al motor i la roda del darrere la relació de transmissió es pot ajustar segons sigui necessari per a cada pista. L'ús de metanol permet una major relació de compressió del motor, produint més energia que altres combustibles i derivats a velocitats altes (aproximadament 130 quilòmetres per hora als revolts).

Les motos utilitzades han de complir aquestes especificacions:

 Pesar un mínim de 77kg (amb el dipòsit buit)
 Motor de quatre temps amb una cilindrada màxima de 500 cc, monocilíndric amb un carburador i una bugia
 Alimentades per metanol, sense additius
 Silenciador aprovat
 Amplada de manillar superior a 650 mm i inferior a 850 mm
 Proteccions a les peces mòbils del motor quan sigui recomanable
 Utilitzar plàstic irrompible quan sigui recomanable
 Protector de cadena addicional, per evitar que la cadena pugui tallar els dits o una mà per accident
 Clavilla especial, per evitar que una cadena trencada pugui ferir el pilot o un altre competidor
 Deflector de terra

Les motos utilitzades no poden:

 Tenir cap mena de peça de Titani
 Tenir cap mena de fre
 Tenir parts ceràmiques sense recobriment
 Emprar telemetria durant la cursa, excepte per a cronometratges
 Emprar components electrònics per controlar el motor
 Emprar sobrealimentació per turbocompressor o de cap mena

A més a més, totes les motocicletes han de tenir instal·lat un dispositiu de seguretat de desconnexió elèctric, definit com un interruptor que ha de tallar el circuit de l'alimentació elèctrica per la simple acció d'estirar un cordó o una cadena no elàstica (amb una longitud màxima de 30 centímetres (12 polzades)) connectat al canell dret del pilot. Abans d'anar equipades amb aquest dispositiu, en una situació d'emergència s'acostumava a aturar la moto desendollant la bugia de la seva presa o bé apagant el subministrament de combustible.

L'alt índex de compressió del motor també pot ajudar a frenar la moto, ja que si l'accelerador està tancat el motor es pot aturar. Els pilots poden aturar la motocicleta deixant-la caure de costat a la pista per tal d'evitar atropellar un pilot caigut.

Les curses
Les curses (conegudes com a heats, eliminatòries) consten de quatre pilots (dos per cada equip) i són a més de quatre voltes. Els corredors porten cascs de diferents colors: Tradicionalment els pilots de l'equip de casa els duen de color vermell i blau, i els d'equips visitants els duen de color verd i groc. Els pilots han de ser capaços de conduir les seves motos a la línia de sortida, sense cap ajuda exterior i sense empènyer-les, i després s'hi han de situar en paral·lel. La zona de sortida es divideix en una graella de quatre parts iguals i els pilots de cada equip han d'ocupar el seu lloc a les reixes alternes o "portes".

Si un pilot no és a la línia de sortida en un termini de temps raonable pot ser desqualificat, encara que a les curses de lliga al Regne Unit, en aquest cas es permet als equips triar entre que el pilot desqualificat surti de 15 metres enrere o bé substituir-lo per un de reserva. Aquest període és normalment de dos minuts, el determina l'àrbitre de la reunió i en general s'indica mitjançant una campana, un llum carabassa intermitent o un rellotge digital. Tots els corredors han d'estar a punt rere les cintes abans que acabi aquest termini.
El temps addicional entre curses, si l'àrbitre ho considera oportú, es pot destinar a fer que un pilot que en corri dues de seguides es prepari per a la següent.

Una "porta" de sortida està formada per dues o més cintes a la línia de sortida. El corredors ha de situar-s'hi com a màxim a 10 centímetres (3,9 polzades) i no la poden tocar en cap moment. També han de romandre immòbils fins que s'aixequin les cintes. Si un pilot incompleix aquestes normes incorre en infraccions de cinta i pot resultar en una sortida en fals (que queda gravada en vídeo) i el pilot desqualificat (excepte al Regne Unit, on hi ha l'opció de sortir 15 metres enrere o canviar el pilot). La cursa s'inicia amb l'elevació de la cinta, gràcies al mecanisme operat per l'àrbitre de la cursa, i els pilots hauran de córrer al voltant de la pista en sentit contrari a les busques del rellotge, sense que cap de les dues rodes surti del límits de les pistes.

Un cop la cursa en marxa, cap pilot no pot rebre ajuda externa, incloent-hi empentes per a engegar la moto. Històricament s'havia permès la figura de l'"empenyedor" al començament de la cursa, que ajudava el pilot a engegar. Hi havia una línia blanca a la marca de 30 metres per designar la distància màxima d'empenta permesa, però a causa de problemes de seguretat l'assistència ara és il·legal.

De tant en tant les curses consten de sis corredors, però això és estrany, ja que la majoria de pistes són massa estretes per donar cabuda als pilots addicionals de manera segura.

Puntuació
L'Speedway aplica una escala mòbil de puntuació, coneguda com a mètode 3-2-1-0: Tres punts per al guanyador, dos punts per al segon lloc i un punt per al tercer. Un pilot no puntua si acaba en quart lloc, si no acaba o si és expulsat. Aquests punts s'acumulen durant la competició, ja sigui en classificacions individuals o per equips.
En cas d'empat, la cursa s'adjudica normalment en empat. Si es tracta d'un empat al primer lloc, tots dos pilots rebran dos punts. Un empat al segon lloc atorga un punt a cada pilot mentre que un empat en la darrera posició atorga zero punts a tots dos pilots.

Càlcul del CMA
Cada pilot té un CMA (Calculated Match Averages, Mitjana per competició) que es calcula a partir de la següent fórmula:

La CMA va de 3,00 a 12,00, i un pilot que superi per dalt o per baix aquests dos valors serà valorat com el millor. Aquestes mitjanes es fan servir en lligues com la Elite britànica per tal d'identificar els millors pilots a l'hora d'admetre participants per a una cursa.

Al començament de la temporada, un pilot conserva el seu últim registre de CMA fins que ha competit en sis cures a casa i sis a fora. Aleshores s'emet un nou CMA, que entrarà en vigor set dies després. Aquests són posteriorment actualitzats el dia 15 de cada mes a partir de maig, i entrarà en vigor el primer dia del mes següent.
Aquests CMA s'utilitzen en la majoria de les lligues professionals i poden ser alterats de manera ponderada en funció de la lliga on el pilot va guanyar el seu CMA. Un pilot que no té cap CMA registrat en rebrà un d'indicatiu per a l'inici de la temporada segons la seva experiència prèvia en Speedway.

Competició

Campionats internacionals

Els Campionats internacionals de Speedway individual han tingut diverses formes des dels seus inicis als anys 30. L'actual campionat de la FIM Speedway Grand Prix (SGP) se celebra des de 1995. L'SGP utilitza un sistema de classificació basat en la posició final de cadascun dels pilots: El pilot que ha guanyat més punts al final del torneig és declarat Campió del Món. El danès Nick Pedersen és l'actual campió del món, per tercera vegada (la primera el 2003 i la segona el 2007).

El sistema de puntuació a les reunions de Grand Prix va canviar el 2005, fent servir el mètode 3-2-1-0 a les curses i acumulant aquests punts per decidir el guanyador de cada Gran Premi. Al final de la sèrie el que major puntuació obté es converteix en el Campió del Món.

Campions del Món destacats són Ivan Mauger (sis vegades campió del món), Ole Olsen (tres vegades), Ove Fundin (cinc vegades), Lionel Van Praag (primer campió del món el 1936), Hans Nielsen (anomenat "El professor ", quatre vegades Campió del Món), Tony Rickardsson (sis vegades), Erik Gundersen i Jason Crump, tots dos tres vegades campions del món.

La Speedway World Cup (Copa del Món de Speedway) també se celebra cada any, amb equips dels països amb més tradició, en general en una sèrie de reunions durant una setmana a l'estiu. El campió actual és Dinamarca (2008).

El Speedway World Pairs Championship (Campionat del Món per parelles de Speedway) va ser un torneig anual de Speedway que se celebrava cada any en un país diferent. Cada estat triava els seus dos pilots perquè el representessin. La primera edició es va celebrar el 1970 i la darrera el 1993. Des de 1994 es va fusionar amb la Copa del Món per Equips.

Campionats estatals

La majoria dels països europeus tenen les seves pròpies lligues nacionals de Speedway, complementades sovint amb una o diverses competicions de copa. Els estats on l'Speedway és més important a Europa són el Regne Unit, Suècia, Polònia i Dinamarca. En aquests, la temporada de curses va de març a octubre.

En menor escala, les reunions se celebren també a l'Argentina, Austràlia, República Txeca, Itàlia (on és molt popular al nord, sobretot al Friül i el Vèneto), Rússia, Eslovènia i els EUA.

A Alemanya l'Speedway no té tanta anomenada com el Long Track, molt popular allà, però malgrat això el país acull el Gran Premi de Speedway d'Alemanya i ha tingut un campió del món, Egon Müller, el 1983.

En alguns països el pilots estrella estan molt ben pagats. En d'altres els corredors ho són a temps parcial amb una segona feina, o simples afeccionats.

Referències

Enllaços externs

 Informació sobre Speedway al Web de la FIM
 Preguntes freqüents sobre l'Speedway i derivats
 Vídeo d'una cursa de la Copa del Món del 2004


text:
Mios – miejscowość i gmina we Francji, w regionie Nowa Akwitania, w departamencie Żyronda.

Według danych na rok 1990 gminę zamieszkiwało 3786 osób, a gęstość zaludnienia wynosiła 28 osób/km² (wśród 2290 gmin Akwitanii Mios plasuje się na 112. miejscu pod względem liczby ludności, natomiast pod względem powierzchni na miejscu 17.).

Bibliografia

Miejscowości w departamencie Żyronda


text:
Johann(es) Selner (auch: Johannes Sölner, * um 1525 in Nabburg; † November 1583 in Leubnitz) war von 1553 bis 1560 der zweite Kreuzkantor in Dresden.

Leben und Werk

Selner ging 1550 zum Theologiestudium nach Wittenberg, wo er auch als Kantor wirkte. 1553 wurde er auf Empfehlung Melanchthons als Nachfolger von Sebaldus Baumann zum Kantor der Dresdner Kreuzkirche berufen. 1560 wurde er Pfarrer in Leubnitz, wo er im November 1583 starb.

Selner veröffentlichte 1557 fünf Bände mit lateinischen Motetten, die aber vermutlich 1760 beim Brand der Kreuzkirchenbibliothek verbrannten.

Literatur
 Walter Blankenburg: Selner [Sellner, Sölnerus], Johann [Johannes]. In: Oxford Music Online, 2001.

Kreuzkantor
Kirchenmusiker
Deutscher
Geboren im 16. Jahrhundert
Gestorben 1583
Mann


text:
Johann Friedrich von Schulte, född den 23 april 1827 i Winterberg (Westfalen), död den 19 december 1915 i Obermais (Meran), var en tysk teolog och kanonist.

Schulte, som blev professor 1854 i Prag och därefter 1872-1906 var det i Bonn, var motståndare till ofelbarhetsdogmen 1869-1870, ledde gammalkatolikernas kongresser 1871-1876 och var från 1874 närmast efter biskopen deras ordförande.

Åren 1874-1879 var han riksdagsman och tillhörde nationalliberala partiet. Han adlades 1868. Schulte utgav en mängd arbeten inom sitt fack, Der Altkatholizismus (1887), Lebenserinnerungen (3 band, 1908-1909) med mera.

Källor

Tyska professorer i teologi
Tyska kanonister
Personer verksamma vid Karlsuniversitetet
Personer verksamma vid Bonns universitet
Teologer under 1800-talet
Jurister under 1800-talet
Tyska forskare under 1800-talet
Födda 1827
Avlidna 1915
Män
Ugglan


text:
Церковь Всех Святы́х, в земле Росси́йской просия́вших (Всесвя́тская) — православный храм на улице Водопьянова города Липецка. Архитектор — Владимир Рулёв.

Первый православный храм в новых правобережных микрорайонах Октябрьского округа города. Согласно проекту, вместимость храма — 600 человек. Возведён полный храмовый комплекс, включающий помимо церкви с колокольней воскресную школу и крестильную.

Первый настоятель храма и строитель — протоиерей Владимир Сельцов.

История
Возведение храма началось весной 2002 года. Чин освящения закладного камня совершён митрополитом Воронежским и Липецким Мефодием 31 августа 2002 года. На чине освящения присутствовало около тысячи человек.

Первоначально на месте храма был установлен списанный железнодорожный вагон, переоборудованный стараниями прихожан для совершения богослужений и треб. В конце 2003 года, после перекрытия фундамента храма, прихожане переместились на цокольный этаж (подвал).

В конце 2007 года на храм начали водружать купола. 10 апреля 2008 года при большом стечении верующих, на колокольню строящегося храма водружён последний большой купол с православным крестом весом 6,5 тонн. Купол перед подъёмом освятил епископ Липецкий и Елецкий Никон (Васин). После установки купола колокольни здание храма достигло проектной высоты — 49 метров (высота шестнадцатиэтажного жилого дома).

Интересные факты
 Советским планом застройки города Липецка на месте храма предполагалось строительство здания райкома КПСС. Для этих целей в 1990 году был вырыт котлован, началась закладка фундамента. Распад СССР и последующий запрет на деятельность КПСС не позволил этим планам осуществиться. Котлован, ежегодно заливаемый талыми водами, в неизменном виде просуществовал до 2002 года.
 Купола храма покрыты специальными листами нитротитана. Этот современный качественный материал впервые был применён при строительстве Храма Христа Спасителя и в настоящее время стал стандартным материалом для куполов православных храмов. По своим характеристикам материал значительно превосходит традиционную для российских храмов позолоту. Отмечается, что срок службы нитротитана в условиях промышленного города не менее пятидесяти лет.

Духовенство
 Настоятель храма — протоиерей Владимир Сельцов
 протоиерей Вячеслав Крюков
 иерей Сергий Боев
 иерей Алексий Синельников
 иерей Андрей Слепокуров
 иерей Димитрий Рыбицкий
 диакон Александр Синельников
 диакон Виталий Труфанов

Примечания

Источники

Ссылки
 Официальный сайт храма
 Липецкая и Елецкая епархия РПЦ

Всех Святых
Липецк
Липецк
Храмы, построенные в 2012 году в России


text:
Le Value Line Composite Index est indice boursier très élargi créé par la société de recherche financière Value Line, qui sert de support à un contrat à terme sur indice boursier du même nom, qui a été lancé sur le Kansas City Board of Trade (KCBT) en 1982, dans une démarche innovatrice de gestion des risques. Cet indice boursier est une moyenne de  sociétés américaines cotées en bourse, ce qui en fait un des indices boursiers les plus larges au monde.

Entreprises entrant dans la composition de l'indice

Le nombre total de sociétés dans l'indice est de près de . Leurs cours sont combinés de deux manières, sous la forme d'une moyenne géométrique et sous la forme d'une moyenne arithmétique.

Toutes les entreprises dans l'indice Composite sont cotées sur l'une des principales bourses énumérées ci-dessous. Le nombre d'entreprises fluctue en fonction de différents facteurs, notamment : l'ajout ou le retrait de la cote des entreprises, les fusions, les acquisitions, les faillites, et les décisions prises par les responsables de l'indice, soucieux de refléter au mieux le marché américain des actions dans sa globalité.

En outre, le nombre de sociétés cotées sur une bourse peut varier, comme une société peut se déplacer d'une bourse à l'autre.

Les bourses sur lesquelles les sociétés membres de l'indice sont cotées sont :
 L'American Stock Exchange
 Le NASDAQ
 La Bourse de New York
 La Bourse de Toronto

Notes et références

Liens externes
 Valeur de la Ligne de l'Arithmétique de l'Indice de Prix Actuels et Historiques
 Valeur de la Ligne Géométrique de l'Indice des Prix Actuels et Historiques

Indice boursier


text:
Phaonia sordidisquama är en tvåvingeart som beskrevs av Stein och Becker 1908. Phaonia sordidisquama ingår i släktet Phaonia och familjen husflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Husflugor
sordidisquama