text:
Mala Polana (; ) is a village northeast of Velika Polana in the Prekmurje region of Slovenia. Črnec Creek, a tributary of the Ledava, flows past the settlement.

References

External links

Mala Polana on Geopedia

Populated places in the Municipality of Velika Polana


text:
GV Водолея () — одиночная переменная звезда в созвездии Водолея на расстоянии приблизительно 1963 световых лет (около 602 парсеков) от Солнца. Видимая звёздная величина звезды — от +13,6m до +12,8m.

Характеристики
GV Водолея — жёлтая пульсирующая переменная звезда типа Дельты Щита (DSCT) спектрального класса G. Эффективная температура — около 5612 К.

Примечания

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Der La Crosse Regional Airport, bis August 2013: La Crosse Municipal Airport (IATA: LSE, ICAO: KLSE) ist der Flughafen von La Crosse im La Crosse County im Westen des US-amerikanischen Bundesstaates Wisconsin. Der ständig geöffnete Flughafen schließt die am Mississippi gelegene Region in Wisconsin, Minnesota und Iowa über Zubringerflüge zu Großflughäfen an den Luftverkehr des Landes an.

Die Federal Aviation Administration (FAA) stuft den zum National Plan of Integrated Airport Systems gehörenden Flughafen anhand der Zahl von 111.462 abfliegenden Passagieren als non hub primary commercial service airport ein.

Lage
Der Flughafen liegt im Norden von French Island, einer Insel im Mississippi im Norden des Stadtgebiets. Über die Airport Road und den Lakeshore Drive besteht Verbindung zur Innenstadt von La Crosse, über die Dawson Avenue zur Interstate 90.

Ausstattung
Der Flughafen verfügt über drei Start- und Landebahnen, die je einen Beton- bzw. Asphaltbelag haben. Der Kontrollturm des Flughafens stand im Jahr 2013 auf der Liste der zu schließenden Einrichtungen bei den Haushaltsauseinandersetzungen in den USA im Jahr 2013.

Es gibt einen Passagierterminal mit 3 Fluggastbrücken und eine Gepäckförderanlage. Mehrere Mietwagenfirmen haben Stützpunkte im Empfangsgebäude.

Flugzeuge und Flugbewegungen
Auf dem Flughafen sind insgesamt 85 Flugzeuge stationiert. Davon sind 73 einmotorige und 4 mehrmotorige Propellermaschinen, 7 Düsenjets sowie 1 Hubschrauber.

Von den 72 Flugbewegungen pro Tag sind 1 Prozent dem Linien- und Charterverkehr, 57 Prozent der Allgemeinen Luftfahrt und 30 Prozent dem Lufttaxiverkehr zuzuordnen. Daneben gibt es noch rund 11 Prozent militärische Flugbewegungen.

Fluggesellschaften und Flugziele
 American Eagle – Chicago O'Hare, Des Moines
 Delta Connection – betrieben von Endeavor Air – Detroit, Minneapolis-Saint Paul
 Delta Connection – betrieben von SkyWest Airlines – Minneapolis-Saint Paul

Weblinks
 Offizielle Website
 AirNav.com - La Crosse Regional Airport
 FAA Airport Information - KLSE
 Flight Aware - Live Flight Tracker

Einzelnachweise

La Crosse
La Crosse
Bauwerk im La Crosse County
La Crosse (Wisconsin)


text:
Guillaume Raskin (16 March 1937 – 16 November 2016) was a Belgian footballer. He played in 20 matches for the Belgium national football team from 1960 to 1964.

References

External links

1937 births
2016 deaths
Belgian footballers
Belgium international footballers
Place of birth missing
Association footballers not categorized by position


text:
Judah Hurwitz (; 1734–1797) was a Jewish physician and author living in Amsterdam, Netherlands in the 18th century. Born in Vilnius, Lithuania, he was the son of Mordechai Hurwitz. In 1766, his then popular work Ammudei Beit Yehuda (translated as Pillars of the House of Judah) was published by Yehuda Leib Sussmans in Amsterdam. Although Hurwitz's stated intention in the book is to defend the theology and practice of traditional Judaism, he is often considered an early member of the Haskalah.

External links
Original Hebrew text of Ammudei Beit Yehuda
The early Jewish Enlightenment in the Netherlands, and Hurwitz's place in therein
Ammudei Beit Yehuda in the Library of Congress

1734 births
1797 deaths
Lithuanian Orthodox Jews
Dutch Orthodox Jews
Physicians from Vilnius
Lithuanian emigrants to the Netherlands
People of the Haskalah


text:
The canton of Freyming-Merlebach is an administrative division of the Moselle department, northeastern France. Its borders were modified at the French canton reorganisation which came into effect in March 2015. Its seat is in Freyming-Merlebach.

It consists of the following communes:

Barst
Béning-lès-Saint-Avold
Betting
Cappel
Farébersviller
Freyming-Merlebach
Guenviller
Henriville
Hombourg-Haut
Hoste
Seingbouse

References

Cantons of Moselle (department)


text:
In enzymology, a dTDP-6-deoxy-L-talose 4-dehydrogenase () is an enzyme that catalyzes the chemical reaction

dTDP-6-deoxy-L-talose + NADP+  dTDP-4-dehydro-6-deoxy-L-mannose + NADPH + H+

Thus, the two substrates of this enzyme are dTDP-6-deoxy-L-talose and NADP+, whereas its 3 products are dTDP-4-dehydro-6-deoxy-L-mannose, NADPH, and H+.

This enzyme belongs to the family of oxidoreductases, specifically those acting on the CH-OH group of donor with NAD+ or NADP+ as acceptor. The systematic name of this enzyme class is dTDP-6-deoxy-L-talose:NADP+ 4-oxidoreductase. Other names in common use include thymidine diphospho-6-deoxy-L-talose dehydrogenase, TDP-6-deoxy-L-talose dehydrogenase, thymidine diphospho-6-deoxy-L-talose dehydrogenase, and dTDP-6-deoxy-L-talose dehydrogenase (4-reductase). This enzyme participates in nucleotide sugars metabolism.

References

EC 1.1.1
NADPH-dependent enzymes
Enzymes of unknown structure


text:
Kudrivka (în ) este o comună în raionul Sosnîțea, regiunea Cernihiv, Ucraina, formată din satele Kudrivka (reședința) și Leașkivți.

Demografie

Conform recensământului din 2001, majoritatea populației comunei Kudrivka era vorbitoare de ucraineană (%), existând în minoritate și vorbitori de alte limbi.

Note

Kudrivka, Sosnîțea, Cernihiv
Kudrivka, Sosnîțea, Cernihiv
Kudrivka, Sosnîțea, Cernihiv


text:
GBK, ou GB 16500, est un jeu de caractères publié en 1993 comme une extension de GB 2312, destiné à représenter les caractères chinois simplifiés, utilisé en République populaire de Chine (RPC) mais supplanté par GB 18030 en 2000.

GB est un sigle pour standard national (国家标准, Guójiā Biāozhǔn), alors que K équivaut à une extension (扩展, kuòzhǎn). GBK est non seulement un sur-ensemble de la norme précédente GB 2312 en incluant des sinogrammes traditionnels, mais également avec des sinogrammes apparus après la définition de GB2312 en 1981. Ainsi, certains noms avec des caractères autrefois non représentables, comme le caractère 镕 (róng) dans le nom de l'ancien Premier ministre Chinois Zhu Rongji, le sont avec GBK.

Histoire
En 1993, la norme d'Unicode 1.1 fut publiée, comprenant 20.902 caractères utilisés en Chine, Taïwan, au Japon et en Corée. Après ceci, le gouvernement de RPC a publié GB13000.1-93, un standard national (GuoBiao) équivalent à Unicode 1.1.

GBK fut défini en 1993 comme une extension GB2312-80, tout en incluant les caractères de GB13000.1-93 de par l'occupation des points de code inutilisés disponibles dans GB 2312. Par conséquent, GBK est à compatibilité ascendante avec GB 2312.

Microsoft a mis en œuvre GBK dans son système Windows 95 en tant que page de code 936, sous le nom CP936. Bien que GBK n'ait jamais été une norme officielle, la popularité de Windows a fait de GBK une norme de fait et il reste encore beaucoup utilisé.

Tandis que GBK comprenait tous les caractères chinois définis dans Unicode 1.1 et GB13000.1-93, ces normes ont employé différentes tables de code. La raison première de son existence était simplement d'établir le lien entre GB2312-80 et GB13000.1-93. La version de Microsoft compte 21.003 sinogrammes et 892 symboles contre respectivement 6763 et 682 pour GB 2312.

La norme GB18030-2000, publiée en 2000 et supplantant officiellement GBK, maintient cependant une compatibilité ascendante avec GBK, à l'exception de quelques caractères, notamment le signe Euro.

Articles connexes
 CJC
 Codage des caractères chinois
 Unicode
 GB 18030
 GB 2312
GB 12345
 Big5 - norme utilisée à Taïwan et Hong Kong

Liens externes
  Page de référence de Microsoft pour GBK
  Correspondance GBK↔Unicode
  Évolution de GBK et GB2312 vers GB18030
  Formulaire d'enregistrement de GBK auprès de l'IANA

Codage du texte


text:
Das Naturschutzgebiet Querbruch im Antfelder Wald mit einer Größe von 45,3 ha liegt im Oberen Arnsberger Wald nördlich von Esshoff im Stadtgebiet von Olsberg im Hochsauerlandkreis. Das Gebiet wurde 2004 mit dem Landschaftsplan Olsberg durch den Hochsauerlandkreis als Naturschutzgebiet (NSG) ausgewiesen. Das NSG besteht aus zwei Teilflächen. Wobei das NSG nur durch die Fläche des Forsthauses Antfeld getrennt wird. Nördlich grenzt direkt das Stadtgebiet von Warstein an.

Gebietsbeschreibung
Beim NSG handelt es sich um den Querbruch mit Erlenbruchwald und Bach.

Schutzzweck
Das NSG soll den Bruch mit Arteninventar schützen.

Wie bei allen Naturschutzgebieten in Deutschland wurde in der Schutzausweisung darauf hingewiesen, dass das Gebiet "wegen der Seltenheit, besonderen Eigenart und Schönheit des Gebietes" zum Naturschutzgebiet wurde.

Siehe auch
 Liste der Naturschutzgebiete im Hochsauerlandkreis

Literatur
 Hochsauerlandkreis – Untere Landschaftsbehörde: Landschaftsplan Olsberg. Meschede 2004, S. 19–27.

Weblinks

Querbruch im Antfelder Wald


text:
Charles Terry Saxton (July 2, 1846 in Clyde, Wayne County, New York – October 23, 1903 in Rochester, Monroe County, New York) was an American lawyer and a Republican politician from New York.

Life and politics
He was the son of Daniel Saxton and Eliza A. Saxton. He was educated at the Clyde High School. He was a member of the Young Men's Debating Club in Cortland (which later became the Delphic Fraternity.)

In 1861, he joined the 19th Regiment of New York Volunteers, and finished the American Civil War as a major. He fought in the Red River Campaign and in the Battle of Port Hudson. Afterwards he studied law and was admitted to the bar. He was a Justice of the Peace, and President of the Village of Clyde.

He was an alternate delegate to the 1884 Republican National Convention, and a delegate to the 1900 Republican National Convention.

He was a member of the New York State Assembly (Wayne Co., 1st D.) in 1887, 1888 and 1889. In 1888, as Chairman of the Judiciary Committee, he took charge of the Ballot Reform Bill and secured its passage in both Assembly and Senate, but it was vetoed by Gov. David B. Hill. The next year, he had the bill passed again, but it was vetoed again by Hill.

He was a member of the New York State Senate from 1890 to 1894, sitting in the 113th, 114th, 115th, 116th (all four 28th D.) and 117th New York State Legislatures (26th D.); and was President pro tempore in 1894. In 1890, considering the governor's objections, he made a few changes to the Ballot Reform Bill and had it passed again, and it was finally enacted. He also was largely instrumental for the Electric Execution Bill to be passed and enacted. In 1891, he was appointed Chancellor of Union College, and the College awarded him the honorary degree of LL.D.

In the session of 1892, he made a strong but unsuccessful fight against the re-apportionment of the state, and for his refusal to vote on an enumeration bill (voting reapportionment) he and two other senators were declared guilty of contempt by Lt. Gov. William F. Sheehan and their names taken from the roll. But they were supported by the judiciary committee in their position, were purged of contempt and their names restored.

He was the Lieutenant Governor of New York from 1895 to 1896, elected on the Republican ticket with Levi P. Morton at the New York state election, 1894. On November 19, 1896, his wife Helen M. Saxton died at Clyde.

On March 30, 1897, he was appointed one of the first judges of the New York Court of Claims, to take office on January 1, 1898, for a six-year term. Until the end of 1897, this body had been the Board of Claims, with three commissioners. He was chosen Chief Judge, and died in office.

Because of his failing health, he went in late 1903 to Clifton Springs, New York, but did not get better. After several weeks, he entered the City Hospital at Rochester, and died a week later.

See also

List of New York Legislature members expelled or censured

References

External links
 His career, in NYT on September 19, 1894 (giving birthdate erroneously as July 25)
 His wife's death notice in NYT on November 20, 1896
 Appointed to the Court of Claims. in NYT on March 31, 1897
 Obit in NYT on October 24, 1903
"Grip's" historical souvenir of Cortland Grip's Historical Souvenir of Cortland, 1899.
Cortland Evening Standard, Fri., April 12, 1895.

1846 births
1903 deaths
Lieutenant Governors of New York (state)
New York (state) Republicans
Union Army officers
New York (state) state court judges
Majority leaders of the New York State Senate
People from Clyde, New York
Censured or reprimanded members of the New York State Legislature
19th-century American politicians
19th-century American judges


text:
Rehe – gmina w Niemczech, w kraju związkowym Nadrenia-Palatynat, w powiecie Westerwald
 Rehe – dawna prowincja w Chinach, istniejąca w latach 1928-1955
 Rehe – ród


text:
La Baga del Cortès, és una obaga del terme municipal de Sant Pere de Vilamajor, al Vallès Oriental, al veïnat de Canyes.

Està situada al vessant oriental de la serra de Palestrins, per damunt del mas del Cortès i envia les aigües a la riera de Vilamajor.

Enllaços externs
 Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer un pas d'aproximació

Geografia de Sant Pere de Vilamajor
Obagues del Vallès Oriental


text:
Il Santuario Madonna della Catena è una piccola chiesa posta nelle vicinanza dell'ex Ospedale Vittorio Emanuele II a Caltanissetta; originariamente era chiamata chiesa di Santa Margherita dal nome dalla contrada dove era edificata. Fu fondata nel 1734.

La chiesa ha una piccola torre campanaria sul lato monte, gli arredi interni sono molto sobri; dalla sua edificazione ha subito due restauri nel 1896 e nel 1949.

Il piccolo santuario è dedicato alla Madonna, che, mediante la sua intercessione, spezza le catene dell'oppressione, affanno, schiavitù, angustie di varia natura (personali, domestiche, ecc.) metaforicamente intese; liberando i fedeli dai problemi quotidiani. Il significato spirituale e teologico, ben comunicato dall'iconografia con cui viene comunemente raffigurata; la Vergine è infatti rappresentata mentre mostra ai fedeli la catena (slegata), che reca in mano come un trofeo, come una perenne testimonianza della sua potenza e della sua pietà, invito a sperare oltre ogni umana speranza; in quella catena si possono leggere tutte le catene, le angustie, i problemi, i pericoli che attanagliano la vita umana, che Maria può trionfalmente sciogliere.

Note

Bibliografia

Voci correlate
 Diocesi di Caltanissetta

Collegamenti esterni

Chiese di Caltanissetta
Chiese della diocesi di Caltanissetta


text:
Riwka Holtzberg, z domu Rosenberg (hebr. רבקה הולצברג; ur. 1980 w Izraelu, zm. 26 listopada 2008 w Mumbaju) – izraelska emisariuszka Chabad-Lubawicz w Mumbaju, gdzie wraz z mężem rabinem Gawri'elem prowadziła miejscowe centrum żydowskie Nariman House. Wraz z mężem została zamordowana podczas serii zamachów terrorystycznych w Mumbaju w 2008.

Życiorys
Urodziła się w Izraelu, jako córka rabina Szimona i Jehudit Rosenbergów. Wychowała się w Afuli. Studiowała w seminarium Bet Riwka w Kefar Chabad. Jej wuj, Jicchak Dowid Grossman jest naczelnym rabinem miasta Migdal ha-Emek.

W 2003 roku wraz z mężem przyjechała jako emisariuszka do Mumbaju w Indiach, by zorganizować tam wspólnotę religijną dla kilkuset zamieszkujących w tym mieście Żydów. Zakupili kilkupiętrowy budynek, który stał się centrum kultury żydowskiej o nazwie Nariman House. Prowadziła tam m.in. zajęcia dla kobiet.

Atak terrorystyczny
26 listopada 2008 roku, Nariman House został zaatakowany przez grupę terrorystów. Za zakładników wzięto kilkanaście osób, w tym rodzinę Holtzbergów. Po pewnym czasie wypuszczono dwuletniego Moshe wraz z Sandrą Samuel, nianię dziecka oraz pracownicę kuchni koszernej. Po dwóch dniach, budynek Chabadu został odbity przez antyterrorystów. W jego wnętrzu odnaleziono ciała Gawri'ela i Riwki Holtzbergów oraz sześciu innych osób.

Pogrzeb
Uroczystości pogrzebowe odbyły się 2 grudnia w Kefar Chabad i następnie na cmentarzu na Górze Oliwnej w Jerozolimie. W uroczystościach uczestniczył m.in. prezydent Izraela Szimon Peres, dwaj byli premierzy: Ehud Barak i Binjamin Netanjahu, naczelni rabini Izraela, deputowani do Knesetu, amerykański i indyjski ambasador w Izraelu oraz tysiące innych ludzi. We wszystkich ośrodkach Chabad-Lubawicz na świecie odbywały się modły w intencji zmarłych.

Rodzina
W 2003 roku poślubiła Gawri'ela Holtzberga z Nowego Jorku. Mieli trójkę dzieci. Pierwszy syn zmarł jako niemowlę w wyniku choroby Taya-Sachsa. Drugi syn jest również chory na tę chorobę i jest obecnie hospitalizowany w Izraelu. Trzeci syn, Mosze Cewi mieszkał razem z rodzicami w Mumbaju, a obecnie przebywa wraz z dziadkami w Izraelu.

Przypisy

Izraelscy działacze społeczni
Urodzeni w 1980
Zmarli w 2008


text:
Dimeria chloridiformis är en gräsart som först beskrevs av Charles Gaudichaud-Beaupré, och fick sitt nu gällande namn av Karl Moritz Schumann och Carl Karl Adolf Georg Lauterbach. Dimeria chloridiformis ingår i släktet Dimeria och familjen gräs. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Externa länkar

Gräs
chloridiformis


text:
Soudat (okzitanisch Sodac) ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) im Département Dordogne in der Region Nouvelle-Aquitaine. Sie gehört zum Arrondissement Nontron und zum Kanton Périgord Vert Nontronnais. Zuständiger Gemeindeverband ist die Communauté de communes du Périgord Nontronnais. Die Einwohner werden als Soudatois bzw. Soudatoises bezeichnet.

Geographie
Das im Périgord Vert gelegene, acht Kilometer südöstlich von Montbron (Charente) und vier Kilometer (Luftlinie) südwestlich von Bussière-Badil entfernte Soudat ist Grenzgemeinde zum Département Charente.

Soudat wird von folgenden fünf Nachbargemeinden umgeben:

Zum Gemeindegebiet von Soudat gehören folgende Weiler, Gehöfte und Geländepunkte:
Bost du Mat, Chez Tendeau, La Basse Côte, La Chapelotte, La Grelière, La Guillaumie, Langlardie, Les Bories, Les Brousses, Les Chaumes, Les Forêts, Les Justices, Pellegrenier, Soudat und Vermont.

Das Gebiet um Pellegrenier bildet nahezu eine Enklave zwischen den Gemeinden Gemeinde Bussière-Badil und Eymouthiers.

Der topographisch tiefste Punkt des Gemeindegebietes liegt mit 134 Meter über dem Meer am Crochet im äußersten Südwesten, der höchste Punkt mit 266 Meter über dem Meer bei Langlardie an der Ostgrenze. Die maximale Höhendifferenz beträgt 132 Meter. Der Ortskern liegt auf 190 Meter.

Verkehrsanbindung
Am Nordrand des Gemeindegebiets verläuft die D 6 (die dann in der Dordogne in die D 91 übergeht) von Montbron nach Piégut-Pluviers. Der weiter im Süden gelegene Ortskern von Soudat lässt sich von der D 6 aus über eine Kommunalstraße erreichen (Abzweig beim Weiler Les Justices); diese führt dann weiter nach Varaignes. Von Les Justices aus quert die D 90 das nordwestliche Gemeindegebiet ebenfalls in Richtung Varaignes.

Bodenbedeckung

Die Bodenbedeckung der Gemeinde Soudat schlüsselt sich im Jahr 2018 gemäß der europäischen Datenbank CORINE Land Cover (CLC) wie folgt auf:

 Wälder – 43,1 %
 heterogene landwirtschaftliche Nutzung – 6,7 %
 Wiesen – 44,0 %
 Ackerland – 6,0 %
 Buschwerk – 0,2 %.

Die landwirtschaftliche Nutzung (bestehend aus heterogener Landwirtschaft inklusive Wiesen und Ackerland) steht eindeutig im Vordergrund. Sie ist mit 56,7 % im Jahr 2018 im Vergleich zu 1990 (57,8 %) leicht zurückgegangen.

Klima
Soudat besitzt ein abgeschwächtes ozeanisches Klima, das sich durch folgende Parameter auszeichnet:

Durch den Klimawandel zeichnen sich Erhöhungen im Jahresmittel ab, die sich bereits auch bemerkbar machen. So ist beispielsweise an der 59 Kilometer entfernten Wetterstation am Flughafen von Limoges-Bellegarde das langjährige Jahresmittel von 11,2 °C für 1971-2000 über 11,4 °C für 1981-2010 auf 11,8 °C für 1991-2020 angestiegen – ein Zuwachs um 0,6 °C innerhalb von 20 Jahren.

Hydrographie

Die Südgrenze des Gemeindegebiets wird vom Crochet gebildet, einem rechten Nebenfluss des Bandiats. Der Crochet wird im Unterlauf als Ruisseau de Varaignes bezeichnet, er entwässert nach Südwesten. Beim Weiler La Grelière nimmt er einen rechten Seitenarm auf, den Ruisseau le Pontet. Der Oberlauf des Crochets vor dem Zusammenfluss mit dem Pontet ist als Ruisseau de l'Étang d'Assat bekannt. Der Ortskern von Soudat besitzt eine Quelle, an der ein kleiner rechter Seitenarm des Pontets entspringt. Der Pontet selbst nimmt seinen Ursprung an der Nordgrenze nördlich von Pellegrenier und entwässert in Südsüdwest-Richtung. Aus ostnordöstlicher Richtung nimmt er dabei mehrere kleinere Seitentäler auf. Die Westgrenze der Gemeinde folgt einem rechtsseitigen, nach Süden ziehenden Trockental, das bei La Basse Côte in den Crochet mündet.

Der Bandiat und seine Seitenarme gehören zum Flusssystem der Charente.

Das Entwässerungsnetz besitzt eine Gesamtlänge von 5 Kilometer.

Geologie

Der Ruisseau de l'Étang d'Assat und der Ruisseau le Pontet haben sich ins variszische Grundgebirge des nordwestlichen Massif Central eingeschnitten (siehe in diesem Zusammenhang Saint-Mathieu-Dom), welches hier von migmatitischen Paragneisen (Metatexiten – Mζ1-2) repräsentiert wird.

Flussabwärts transgredieren südlich des Ortskerns und nordwestlich von Chez Tendeau Liassedimente (Sandsteine, Arkosen und Dolomite des Hettangiums (Formation l1-4), Brekzien und Sandsteine des Pliensbachiums überlagert von graublauen Tonsteinen und Dolomiten des Toarciums – Formation l5-9).

Über dem Lias folgen im Westen des Gemeindegebiets rekristallisierte Kalke des Doggers (Formation jC). Diese werden beim Weiler Les Bories von grauen Oolithkalken (mit braunen Ooiden) des Mittleren Bathoniums (Formation j1b) überlagert.

Der Höhenrücken am Nordrand der Gemeinde besteht aus dem tertiären Alluvium (Sande, Kiese, Schotter und Tone der Formation H-F) eines ehemaligen Flusssystems. Der Rücken bei Langlardie bildet hiervon einen Seitenast. Die weiter abwärts liegenden Hanglagen werden aus Kolluvium der Formation HC aufgebaut, das teils das Grundgebirge, teils die Sedimente verdeckt; es handelt sich hierbei um Umlagerungen des tertiären Alluviums. Die Täler von Crochet und Pontet, aber auch das Trockental werden von holozänem Alluvium der Formation Fy-z verfüllt.

Nördlich vom Ortskern von Soudat wurde im 19. Jahrhundert in der Formation HC noch Eisenerz gewonnen, welches aus wiederaufgearbeitem (wahrscheinlich eozänem) Sidérolithique stammte.

Ökologie

Naturpark
Die Gemeinde Soudat bildet seit 1998 einen integralen Bestandteil des Regionalen Naturparks Périgord-Limousin.

Schutzgebiet
Unter Naturschutz steht das gesamte Tal des Ruisseau de l'Étang d'Assat. Dieses Gebiet ist als ZNIEFF (Französisch zone naturelle d'intérêt écologique, faunistique et floristique) des Typus 1 unter der Bezeichnung Vallées du réseau hydrographique du Bandiat ausgewiesen. Die Flora besteht aus über 100 Pflanzenarten mit Großer Odermennig (Agrimonia procera) und Atlantisches Hasenglöckchen (Hyacinthoides non-scripta) als Indikatorpflanzen.

Geschichte
Ältestes Bauwerk in Soudat ist die romanische Kirche, deren einstige Stilrichtung anhand späterer Umbauarbeiten jedoch nicht mehr zu erkennen ist.

Bevölkerungsentwicklung

Quelle: INSEE

Die Bevölkerungszahlen Soudats sind generell rückläufig, erst seit 1999 ist eine leichte Trendwende zu erkennen.

Bei einer Fläche von 8,82 Quadratkilometer beträgt die Bevölkerungsdichte jetzt 10 Einwohner/km². Soudat war nach der Einwohnerzahl die kleinste und nach der Fläche die zweitkleinste Gemeinde des Kantons Bussière-Badil. Im jetzigen Kanton Périgord Vert Nontronnais ist sie nach der Einwohnerzahl die zweitkleinste und nach der Fläche die drittkleinste Gemeinde. Soudat hat jetzt außerdem die zweitniedrigste Bevölkerungsdichte.

Wirtschaft

Beschäftigung
Im Jahr 2015 waren 35 Erwerbsfähige zwischen 15 und 64 Jahren in der Gemeinde gemeldet, dies entspricht 38,0 % der Gesamtbevölkerung. Die Zahl der Arbeitslosen blieb seit 2010 mit 4 gleich, die Arbeitslosenquote beträgt somit 11,4 %.

Unternehmen
Am 31. Dezember 2015 waren 12 Unternehmen in Soudat ansässig, davon 7 in Handel, Transport und Dienstleistungen, 3 in Landwirtschaft, Forsten und Fischerei, 1 im Baugewerbe und 1 im Sektor Verwaltung, Bildung, Gesundheit und Soziales.

Sehenswürdigkeiten
 Kirche Saint-Julien-de-Brioude
Die ehemalige Kirche Saint-Romain ist mittlerweile spurlos verschwunden.

Einzelnachweise

Literatur

Weblinks

 Soudat auf der Website von annuaire-mairie.fr
 Soudat auf cartesfrance.fr in Französisch
 Einwohnerentwicklung seit 1793 auf cassini.ehess.fr

Ort in Nouvelle-Aquitaine


text:
Amchitka (/æmˈtʃɪtkə/; en aleuta: Amchixtax̂; en rus: Амчитка) és una illa volcànica, tectònica i inestable del grup d'illes Rat, situades a les Illes Aleutianes, al sud-oest d'Alaska. És l'únic cementiri nuclear que forma part d'un refugi nacional de fauna salvatge, ja que l'illa està inclosa al Refugi de fauna marítima d'Alaska. L'illa, amb una superfície terrestre d'uns 300 km², té una llargada d'uns 68 km i una amplada d'entre 1,6 i 6,4 km. L'àrea té un clima atlàntic, amb moltes tempestes i cels normalment ennuvolats.

Aquesta illa va estar poblada durant més de 2.500 anys pels aleutians. El 1832 va deixar d'estar-ho de manera permanent i el 1867 es va incloure en la compra d'Alaska pels Estats Units. Durant la Segona Guerra Mundial, les forces nord-americanes van utilitzar l'espai com a camp d'aviació durant la Campanya de les Illes Aleutianes.

La Comissió de l'Energia Atòmica dels Estats Units (AEC) va seleccionar aquest territori per dur-hi a terme detonacions subterrànies d'armes nuclears. S'hi van realitzar tres proves d'aquest tipus. El 1965 es va efectuar una explosió de 80 quilotones que va rebre el nom de Long Shot; el 1969 va ser el torn de l'explosió d'una megatona anomenada Milrow; i el 1971 es va perpetrar amb cinc megatones la prova subterrània més gran feta pels Estats Units, la Cannikin. Les proves van ser molt controvertides i els grups ecologistes temien terratrèmols i tsunamis greus sobretot després de l'explosió de Cannikin. El 1973 l'AEC va marxar de l'illa i ja no s'hi han fet més proves nuclears. Des de llavors s'hi ha controlat la presència de contaminació radioactiva.

Geografia
Amchitka és l'illa més meridional de les Illes Rat, que forma part de la cadena de les Aleutianes. Es troba entre les coordenades  i . Té el mar de Bering al nord i l'est i l'oceà Pacífic al sud i a l'oest.

La part oriental de l'illa és un altiplà baix, amb estanys aïllats i turons de poca pendent. La vegetació és baixa però abundant i es compon de molses, líquens, hepàtiques, falgueres, herbes, ciperàcies i 'èmpetrum. El centre de l'illa és muntanyós, mentre que l'extrem occidental és àrid i la vegetació és escassa.

Té un clima atlàntic, sovint boirós i ventós, ennuvolat el 98% del temps. L'oceà fa que les temperatures siguin moderades, però les tempestes són freqüents. Geològicament és una illa volcànica que forma part d'un petit bloc de l'escorça de l'arc Aleutià trencat per una subducció, un fenomen que passa quan una placa oceànica s'enfonsa sota una altra en un límit de plaques convergent. És una de les zones tectòniques més inestables dels Estats Units.

Fauna i flora
L'impacte del poble aleuta en el medi ambient havia estat «petit» fins l'arribada dels russos la dècada del 1740, quan es va iniciar un període de caça intensa que va afectar principalment la població de llúdrigues i foques. El 1911 l'illa conservava una de les principals poblacions de foques de les illes properes, motiu pel qual el 1913 es va proclamar l'illa com a refugi de la fauna. El 1921 s'hi va introduir la guineu blava d'acord amb els natius i se'n van caçar fins al 1936.

L'ocupació militar de l'illa del 1942 al 1951, amb fins a 10.000 homes, va portar les rates a l'illa i va suposar un gran canvi per a l'illa amb la construcció d'edificis i camins. Del 1951 al 1957, els EUA van impulsar un programa per erradicar les guineus i les rates que va exterminar les primeres i va reduir la xifra de les segones. Els gossos i gats abandonats pel principi de la Segona Guerra Mundial també van desaparèixer.

El paisatge de l'illa entre Milrow i Cannikin no tenia arbres i consistia en un sistema de tundra marítima que experimentava humitat i vent en totes les estacions. La vegetació es restringia als extrems o àrees protegides pel vent, amb zones d'herba i líquens. Hi havia basses i forats sense connexions de drenatge. El paisatge encara no s'havia recuperat de l'impacte de l'ocupació militar del 1942 al 1951.

Pel que fa a la fauna, l'informe del 1970 deia que només hi havia dos tipus de mamífers a l'illa, les rates i els homes. Identificava també tres grups de peixos, Salvelinus malma, gasterostèids i cotoïdeus, així com salmons a la tardor. També s'hi havien identificat 98 espècies d'ocells, entre els quals dominaven els aquàtics, i la majoria només s'aturaven temporalment a l'illa durant les seves migracions. Els ocells d'especial interès que citava eren el pigarg americà, l'oca emperadriu, Troglodytes hiemalis, el pardal melòdic i el falcó pelegrí.

La fauna marina era més rica, amb àmplies extensions d'algues que proveïen invertebrats i peixos d'aliment. Les cinc espècies de salmó del Pacífic tenien molta demanda. Pocs centenars naixien a prop de l'illa. Hi anaven al darrere pescadors japonesos, americans, asiàtics i russos. El 1970 hi havia 2.500 llúdrigues, 750 lleons marins i 350 foques. Alguns d'aquests animals es van traslladar a altres illes abans de les proves nuclears.

Una vegada dutes a terme les proves nuclears, a partir del juliol del 1972 i durant 18 mesos es va desenvolupar una operació per netejar l'illa de l'impacte de les bombes, amb 225 treballadors i un cost de 13 milions de dòlars. També se'n van desmantellar les estacions sísmiques, se'n van segellar les 34 perforacions sísmiques i es van desmuntar diverses instal·lacions, incloent-hi les 400 estructures que perduraven des de la Segona Guerra Mundial. L'AEC va marxar i lliurar l'illa al Departament d'Interior el 8 de setembre del 1973.

El 1974 els EUA van anunciar que l'illa havia estat declarada una «reserva de la biosfera» i el 1976 va passar a formar part del Refugi de fauna marítima d'Alaska. Posteriorment s'han fet nous programes de restauració mediambiental, com el del 1986, que va costar 6,7 milions de dòlars. El radar de llarg abast instal·lat el 1987 va afectar negativament el medi ambient perquè es va perdre 1 km² d'espai pels ocells i generava contaminació. Fins al 1991 encara es cremaven bombes de napalm emmagatzemades a l'illa, però es va suspendre l'activitat perquè es considerava massa perillosa. A principis de la dècada del 2000 es va experimentar amb mètodes per millorar la presència d'espècies en perill d'extinció, com les oques migratòries.

Història
La història humana d'Amchitka va començar fa almenys 2.500 anys, amb els aleutes. El 1980 es van descobrir restes humanes que daten de l'any 1000 dC.

La primera persona que es coneix que va posar nom a l'illa va ser l'explorador danès Vitus Bering el 1741, que la va anomenar Sant Macari. El 1783 setze nàufrags japonesos entre els quals hi havia el mariner Daikokuya Kōdayū van desembarcar a Amchitka després d'estar set mesos a la deriva. Els nàufrags van rebre les atencions de treballadors russos de l'empresari moscovita Vassili Iàkovlevitx Jígarev i van caçar amb les poblacions indígenes. Sis dels nàufrags van morir en tres anys. Després se sap que la va veure l'explorador anglès Joseph Billings el 1790 i la va visitar l'almirall rus Gleb Xixmariov el 1820.

El juny de 1942 els japonesos van ocupar algunes de les illes aleutianes occidentals amb la intenció d'acabar-se apropiant Amchitka. Ansiosos de foragitar els japonesos, l'estat major dels Estats Units van decidir anar ràpidament a la zona per recuperar el territori. Els nord-americans van decidir bastir una sèrie de camps aeris a l'oest d'Umnak per situar els bombarders que havien d'atacar les forces invasores.

L'exèrcit dels Estats Units va establir bases a 14 indrets, entre ells Adak. Seguint les indicacions del Departament de la Guerra, es va realitzar un primer reconeixement d'Amchitka el setembre del 1942 i es va concloure que seria complicat fer-hi un camp d'aviació. No obstant això, el 13 de desembre van decidir que s'havia d'alçar l'aeroport per evitar que els japonesos fessin el mateix. Per això es va dur a terme una nova missió de reconeixement del 17 al 19 de desembre que va informar que en dues o tres setmanes es podria construir una primera pista d'aterratge i en tres o quatre mesos podien tenir enllestit un aeroport. El pla es va aprovar i es va iniciar el mateix 1942.

Les forces nord-americanes van desembarcar sense oposició a Amchitka el 12 de gener de 1943. Malgrat les condicions meteorològiques adverses i els bombardejos dels japonesos, l'aeroport es va poder començar a utilitzar el 16 de febrer. El comandament d'Alaska estava a 80 km del seu objectiu, que era Kiska. Els militars van acabar construint diversos edificis, carreteres i tres pistes d'aviació a l'illa, un dels quals posteriorment seria reconstruït i utilitzat per la Comissió de l'Energia Atòmica dels Estats Units a finals dels anys seixanta. Al seu punt àlgid hi havia 15.000 soldats a l'illa.

La batalla de les Illes Aleutianes es va acabar amb èxit el 24 d'agost de 1943. Aquest mes es va posar en funcionament una estació d'intercepció estratègica, que es mantindria fins al febrer de 1945. El 31 de desembre del 1949 es va tancar la base de les forces aèries perquè el personal era insuficient. L'exèrcit va tancar la seva instal·lació de comunicacions l'agost del 1950. El 31 de desembre del 1950, la força aèria 2107 de l'Air Weather Group es va endur la darrera persona que tenia a Amchitka i la instal·lació va ser abandonada.

El lloc va allotjar més tard, del 1959 al 1961, un sistema de telecomunicacions de les forces aèries anomenat White Alice. També hi van construir una estació repetidora temporal a la dècada del 1960 i 1970. Entre el 1991 i el 1993 s'hi va instal·lar un prototip de radar de llarga distància del tipus Over-the-horizon per controlar Rússia.

Demografia
El 1832 l'illa va deixar d'estar habitada de manera permanent pels pobles aleutians, que es van començar a desplaçar periòdicament a les illes circumdants i les aigües properes.

Després de segles d'opressió russa, europea i americana que en alguns moments havia comportat l'esclavitud, les proves nuclears van suposar un cop devastador per la població aleutiana. Entre el 1965 i el 1970 no es va traslladar cap consulta o comunicació als pobles indígenes sobre les proves nuclears ni tampoc s'han fet estimacions posteriors.

L'illa tenia 26 persones el 1990 segons el cens dels Estats Units. Tots havien acabat el batxillerat, 17 tenien estudis universitaris i tots treballaven. Eren molt rics, ja que tenien una renda per capita de 57.117 dòlars quan la renda mitjana dels Estats Units era de 17.610 dòlars. Probablement eren científics americans. Aquesta va ser l'única vegada que va aparèixer al cens, ja que el 2000 va deixar de sortir-hi.

Proves nuclears

Plans

Amb la retirada de les forces militars de l'illa el 1950, el Departament de Defensa dels Estats Units va considerar per primera vegada la possibilitat de fer-la servir per a les proves nuclears previstes per al 1951. Els informes sobre la potencial formació de cràters a causa de les armes nuclears indiquen que es van idear plans per detonar 20 quilotones. Després d'haver fet 34 forats d'assaig, el lloc es va considerar inadequat, i el projecte es va traslladar al camp de proves de Nevada.

A finals de la dècada del 1950 els científics es van adonar que calia millorar el coneixement sismològic per detectar les explosions nuclears subterrànies soviètiques. El test Rainier de 17 quilotones, que formava part de l'operació Plumbbob que es va desenvolupar a Nevada, va produir elevats registres sísmics, però es va comparar amb un terratrèmol ordinari. El 1959, James Rhyne Killian, assistent del president de Ciència i Tecnologia, es va incorporar a la comissió de millora sísmica amb el doble objectiu de millorar els instruments sísmics de manera global i investigar amb més profunditat els efectes sísmics de les explosions nuclears. Aquesta comissió posteriorment va recomanar el programa de proves que es va conèixer amb el nom de Vela Uniform, que formaria part del projecte Vela. El projecte el va activar finalment l'administració Eisenhower.

Juntament amb la Comissió d'Energia Atòmica, el Departament de Defensa va començar a avaluar Amchitka per fer-hi les proves Vela Uniform.

Long Shot

Per dur a terme la prova del Vela Uniform anomenada Long Shot ('Tir llarg')  el Departament de Defensa va ocupar Amchitka de 1964 a 1966 i l'AEC va proporcionar el dispositiu, els instruments de mesura i el suport científic. L'objectiu era «determinar el comportament i les característiques dels senyals sísmics generats per detonacions nuclears i diferenciar-los dels senyals sísmics generats per terratrèmols que es produeixen de manera natural».

Tot i que no es donaria a conèixer públicament fins al 18 de març de 1965, els alts funcionaris d'Alaska van ser notificats el febrer anterior. Després del devastador terratrèmol d'Alaska del 27 de març de 1964, el governador va manifestar la seva preocupació pels efectes psicològics de la prova sobre la població. Però se'n va oblidar ràpidament.

Long Shot es va detonar el 29 d'octubre de 1965 i el rendiment va ser de 80 quilotones. Va ser la primera prova subterrània en una zona remota i la primera prova gestionada pel Departament de Defensa. Tot i que no hi va haver un col·lapse superficial, es va trobar triti i criptó a la superfície després de la prova; tot i que no es va fer públic fins al 1969.

Milrow i Cannikin
Tot i que es va realitzar com a part del programa de proves d'armes nuclears, «el propòsit del test Milrow era provar una illa, no una arma». Es tractava d'un «tret de calibració» destinat a produir dades a partir de les quals es podria preveure l'impacte d'explosions més grans i, concretament, determinar si la detonació de Cannikin prevista es podia fer amb seguretat. Milrow va ser detonat el 2 d'octubre de 1969 , amb un rendiment aproximat d'1 a 1,2 megatones.

L'ona de xoc va arribar a la superfície amb una acceleració de més de 340 metres per segon, provocant una mena de cúpula en la superfície terrestre, aproximadament de 3 km de radi, que es va elevar uns 5 metres. L'explosió «va convertir el mar que els envoltava en fang» i «va forçar guèisers de fang i aigua en els corrents i llacs locals que es van elevar 15 metres en l'aire» El material que es va ensorrar a la cavitat formada per l'explosió va generar un Cràter d'enfonsament.

Cannikin havia de servir per provar el disseny de l'interceptor de míssils antibalístics (ABM) Spartan, un element de gran rendiment que «produïa quantitats abundants de rajos X i minimitzava la sortida de fissió i restes per evitar l'apagada dels sistemes de radar ABM». La prova «mesuraria el rendiment del dispositiu, el flux de radi i l'espectre, i garantiria el desplegament d'un disseny fiable».

Polèmica
Pocs dies després de la prova de Milrow, el comitè de l'organització antinuclear Don't Make A Wave ('No facis una onada') va organitzar una reunió a Vancouver, al Canadà. El nom del comitè es referia a les prediccions fetes per un periodista de Vancouver anomenat Bob Hunter, que després seria membre de Greenpeace. Va escriure que la prova provocaria terratrèmols i un tsunami. Es van tractar les divisions entre els ecologistes sobre si havien de centrar els esforços en lluitar contra una altra explosió o calia ampliar l'abast de les protestes per anar contra totes les amenaces percebudes contra el medi ambient. En abandonar la trobada, un home es va acomiadar amb la tradicional salutació de la pau. «Converteix-la en una pau verda», va respondre un altre membre. Eren els inicis de Greenpeace.

L'AEC va defensar que generar un terratrèmol greu era «molt improbable» si no es donava la circumstància que un terratrèmol natural fos imminent en una falla propera i va afegir que un tsunami era «encara més improbable». Altres no hi estaven d'acord. Russell Train, que aleshores era president del Consell de Qualitat Ambiental, va argumentar que «l'experiència amb Milrow... no proporciona una base segura per a l'extrapolació. En els fenòmens altament no lineals implicats en la generació de terratrèmols, pot haver-hi un valor llindar de la soca que s'ha de superar abans de l'inici d'un gran terratrèmol... L'explosió subterrània podria servir com la primera d'una filera de fitxes de dòmino i produir un gran terratrèmol... de la mateixa manera que en el cas dels terratrèmols, en aquest moment no és possible avaluar quantitativament la probabilitat d'un tsunami per l'explosió».

El juliol del 1971, un grup anomenat Comitè per a la Responsabilitat Nuclear va presentar una demanda contra l'AEC, demanant al tribunal que suspengués la prova. La demanda no va reeixir, el Tribunal Suprem va rebutjar la demanda per 4 vots contra 3, i Richard Nixon va autoritzar personalment la prova que va costar 200 milions de dòlars, malgrat les objeccions del Japó, el Perú i Suècia. «Allò que el Tribunal no sabia, però, va ser que sis agències federals, inclosos els departaments d'Estat i Interior, i la desapareguda EPA, havien presentat objeccions greus al test de Cannikin, que anàven des de problemes ambientals i de salut fins a problemes legals i diplomàtics. Nixon va emetre una ordre executiva per evitar que es publiquessin els comentaris crítics.» El comitè Don't Make A Wave va llogar un vaixell per navegar a l'illa per protestar, però a causa de les condicions meteorològiques no van poder arribar a la seva destinació.

Prova de Cannikin
Cannikin es va detonar el 6 de novembre de 1971 , com la tretzena prova de la sèrie de proves nuclears subterrànies de l'Operació Grommet (1971-1972). El rendiment anunciat va ser de 5 megatones, el test nuclear subterrani més gran de la història dels Estats Units. Les estimacions del rendiment precís oscil·len entre 4,4 i 5,2 megatones. El sòl es va aixecar 6 metres per una força explosiva de gairebé 400 vegades la potència de la bomba d'Hiroshima. La subsidència i la fallida del lloc van crear un nou llac de centenars de metres d'amplada. L'explosió va causar un xoc sísmic de 7,0 a l'escala de Richter, provocant despreniments de roques i esllavissades de 3.300 m². Tot i que els terratrèmols i tsunamis previstos pels ecologistes no es van produir, sí que hi va haver petits esdeveniments tectònics en les setmanes següents, alguns dels quals de quatre graus, per la interacció de l'explosió amb tensions tectòniques puntuals.

Des del 1973
L'AEC va marxar de l'illa el 1973, tot i que els científics van continuar visitant l'illa amb finalitats de seguiment. El 2001 el Departament d'Energia va tornar a l'illa per eliminar la contaminació ambiental. Els forats de fang de la perforació es van estabilitzar barrejant-los amb terra neta i recobrint-los amb una membrana de polièster, rematada amb terra i sembrada.

Algunes veus s'han mostrat preocupades que es puguin generar noves fissures al sòl, la qual cosa permetria filtrar materials radioactius a l'oceà. Un estudi de Greenpeace del 1996 va concloure que Cannikin estava filtrant tant plutoni com americi al medi ambient. El 2004, submarinistes científics de la Universitat d'Alaska a Fairbanks van recollir organismes del litoral a poca profunditat i van determinar que no hi havia «indicis de cap fuga radioactiva». Un estudi del 2006 va arribar a conclusions semblants en determinar que els nivells de plutoni «[eren] molt baixos i sense rellevància biològica».

El Departament d'Energia continua supervisant l'indret com a part del seu programa de reparació. Es preveu que continuï fins al 2025 i després es pretén convertir la zona en un espai per a la conservació de la vida salvatge amb accés restringit.

Referències

Bibliografia
 Hunter, Robert. The Greenpeace to Amchitka An Environmental Odyssey. Vancouver, B.C.: Arsenal Pulp Press, 2004.
 Sense, Richard G., i Roger J. Desautels. Amchitka Archaeology Progress Reports. Las Vegas, Nev: Holmes & Narver, Inc.?, 1970.

Illes d'Alaska
Illes Rat
Proves nuclears dels Estats Units
Articles de qualitat de ciències de la Terra
Traduccions que són articles de qualitat


text:
Alfred Kratzer (* 25. September 1935; † Dezember 2008) war ein deutscher Fußballspieler.

Sportlicher Werdegang
Kratzer entstammte der Jugend des BC Augsburg. Als Teenager rückte er 1954 in die Wettkampfmannschaft auf, für die der Stürmer bis zum Abstieg 1959 in der erstklassigen Oberliga Süd unregelmäßig zum Einsatz kam und in 59 Erstligapartien 16 Tore erzielte. Anschließend wechselte er zum Regionalrivalen TSG Ulm 1846, für den er in den folgenden beiden Oberliga-Spielzeiten vier Treffer in 15 Spielen erzielte.

Nach dem Zweitligaabstieg der Ulmer Mannschaft 1961 folgte Kratzer einem Angebot aus Westdeutschland und lief fortan für den seinerzeitigen Zweitligisten Wuppertaler SV auf. 1962 stieg er mit dem Klub unter Trainer Robert Gebhardt als Tabellenzweiter hinter Bayer 04 Leverkusen in die Oberliga West auf. Als Tabellenvorletzter qualifizierte sich die Mannschaft bei der Einführung der Bundesliga 1963 für die zweitklassige Regionalliga. In der Spielzeit 1963/64 platzierte sich Kratzer mit dem Klub als Vizemeister hinter Alemannia Aachen. In den anschließenden Qualifikationsspielen zur Aufstiegsrunde zur Bundesliga zog die Mannschaft jedoch gegen den FK Pirmasens mit zwei Niederlagen den Kürzeren. Damit endete Kratzers Karriere zumindest im höherklassigen Fußball. Für den WSV hatte er in 43 Ligaspielen zwölf Tore erzielt.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (BC Augsburg)
Fußballspieler (SSV Ulm 1846)
Fußballspieler (Wuppertaler SV)
Deutscher
Geboren 1935
Gestorben 2008
Mann


text:
John Jairo Angulo (Esmeraldas, 20 de julio de 1989) es un futbolista ecuatoriano que juega de mediocampista en el Pastaza SC de la Segunda Categoría de Ecuador.

Clubes

Palmarés

Campeonatos nacionales

Referencias

Futbolistas de Ecuador
Futbolistas del Manta Fútbol Club
Futbolistas del Delfín Sporting Club
Futbolistas del Club Social y Deportivo Macará
Futbolistas del Gualaceo Sporting Club
Esmeraldeños


text:
Das Virginia Slims of Chicago 1994 war ein Damen-Tennisturnier in Chicago. Das Teppichplatzturnier war Teil der WTA Tour 1994 und fand vom 7. bis 13. Februar 1994 statt.

Einzel

Setzliste

Ergebnisse

Doppel

Setzliste

Ergebnisse

Weblinks

WTA Tour 1994
Tennisturnier in Chicago


text:
Affassat bezeichnet:
 Affassat (Inselgruppe, Qasigiannguit), Inselgruppe im Distrikt Qasigiannguit, Grönland
 Affassat (Inselgruppe, Sisimiut), Inselgruppe im Distrikt Sisimiut, Grönland


text:
During the 2017–18 season, Cádiz CF are participating in the Spanish LaLiga 1|2|3, and the Copa del Rey.

Squad

Transfers
List of Spanish football transfers summer 2017#Cádiz

In

Out

Competitions

Overall

Liga

League table

Matches

Copa del Rey

References

Cádiz CF seasons
Cádiz CF


text:
Álvaro Mas Huertas (born 22 May 1992) is a Spanish footballer who plays for CFUD Ilicitana as a midfielder.

Club career
Born in Elche, Valencian Community, Mas made his senior debuts with lowly FC Jove Español San Vicente. In the summer of 2013 he moved straight into Segunda División with neighbouring Hércules CF, immediately earning the trust of manager Quique Hernández and appearing during the preseason.

Mas made his debut in the competition on 17 August 2013, coming on as a late substitute for Javier Portillo in a 1–1 home draw against Real Zaragoza. On 22 August of the following year he was loaned to Tercera División's Orihuela CF.

References

External links

 Futbolme profile

1992 births
Living people
Footballers from Elche
Spanish footballers
Association football midfielders
Segunda División players
Tercera División players
Hércules CF B players
Hércules CF players
Orihuela CF players


text:
Der Betts-Nunatak ist ein  hoher Nunatak im ostantarktischen Mac-Robertson-Land. Im südlichen Teil der Prince Charles Mountains ragt er 4 km östlich des Skinner-Nunataks als einer der Goodspeed-Nunatakker auf.

Eine Mannschaft der Australian National Antarctic Research Expeditions entdeckte ihn 1957 im Zuge seismischer Messungen in diesem Gebiet. Luftaufnahmen entstanden 1958 und 1960. Das Antarctic Names Committee of Australia benannte ihn 1973 nach Martin Stephen Betts, Mitglied einer Mannschaft zur Erkundung der Prince Charles Mountains im Jahr 1972.

Weblinks
 Betts Nunatak im Composite Gazetteer of Antarctica (englisch)

Berg in den Prince Charles Mountains
Nunatak


text:
Rostpannad knottfågel (Conopophaga castaneiceps) är en fågel i familjen knottfåglar inom ordningen tättingar.

Utseende och läte
Rostpannad knottfågel är en knubbig och kortstjärtad fågel. Hanen är grå med kastanjebrun hjässa och bruntonad rygg. Honan är brunare med kastanjebrunt även på hals och bröst. Båda könen har en delvis dold fjäderplym bakom ögat som den kan resa. Sången består av ett hårt skallrande ljud som stiger i tonhöjd.

Utbredning och systematik
Rostpannad knottfågel delas in i fyra underarter:
 Conopophaga castaneiceps chocoensis – förekommer i Colombia (västra Andernas västsluttning och Baudóbergen i västra Chocó)
 Conopophaga castaneiceps castaneiceps – förekommer i centrala och östra Anderna i Colombia, Ecuador
 Conopophaga castaneiceps chapmani – förekommer Andernas östsluttning från södra Ecuador till norra Peru (San Martín)
 Conopophaga castaneiceps brunneinucha – förekommer i Andernas östsluttning i Peru (Huánuco till Cusco)

Levnadssätt
Rostpannad knottfågel hittas i undervegetation i bergsbelägen molnskog. Den påträffas vanligen enstaka nära marken.

Status och hot
Arten har ett stort utbredningsområde och tros öka i antal. Internationella naturvårdsunionen IUCN listar den därför som livskraftig (LC).

Referenser

Externa länkar

 Läten på xeno-canto.org

Knottfåglar
Fåglar i neotropiska regionen


text:
Enköping (nel medioevo nota anche con il suo nome latino Encopia) è una città della Svezia capoluogo dell'omonimo comune, conta  abitanti e si trova nella contea di Uppsala. La città ospita varie industrie manifatturiere, un ospedale e il Reggimento Uppland dell'Esercito svedese.

Geografia fisica
La città sorge nei pressi del lago Mälaren, a circa  a ovest di Stoccolma. Nelle sue vicinanze si trovano numerose città svedesi, e per tale motivo lo slogan comunale è "Sweden's Closest City" (La città più vicina della Svezia) creato nel 1965 quando un uomo d'affari locale notò che in un raggio di 120 chilometri da Enköping, si trovano 38 città svedesi e 1/3 della popolazione della Svezia.

Storia
Nei pressi di Enköping ci sono alcuni dei megaliti risalenti all'età del bronzo meglio conservati della Svezia centrale. La città stessa data le sue origini risale al XIII secolo, pur emergendo come città intorno al 1250. Allora, come oggi, la città circondata da ricchi terreni agricoli nelle vicinanze del lago Mälaren, era pertanto popolata da una ricca popolazione rurale.

Enköping riveste da sempre anche un importante ruolo di crocevia per il commercio e le comunicazioni: la Mälarbanan e la strada statale E18 collegano la città alle vicine città di Stoccolma e di Västerås.

Galleria d'immagini

Note

Voci correlate
 Comune di Enköping
 Provincia storica di Uppland
 Contea di Uppsala

Altri progetti

Collegamenti esterni

Aree urbane della contea di Uppsala


text:
O Parque da Cidade da Póvoa de Varzim é um parque urbano público da Póvoa de Varzim em Portugal. O parque está localizado numa antiga planície, onde existiam um pequeno ribeiro, campos de cultivos e algumas quintas. A modelação do terreno originou a criação de colinas, lago, charcos, ilha e caminhos. Foram construídas pequenas pontes, praças e edíficios. O parque inclui o Estádio Municipal da Póvoa de Varzim.

O parque foi desenhado pelo arquitecto paisagista Sidónio Pardal. Hoje com 30 hectares, o projecto quando concluído terá quase 78 hectares, reduzidos de 90 iniciais. A área do parque estende-se desde a auto-estrada A28 até à lagoa da Pedreira.

História

O projeto para um parque urbano na Póvoa de Varzim foi pensado cedo no século XX, e estava planeado para a área envolvente à Praia da Lagoa no local de uma antiga lagoa de água salgada, contudo as imobiliárias da Póvoa de Varzim fizeram pressão para o desenvolvimento urbano da zona em frente à praia e apenas restou uma pequena zona interior para o parque. Em 1997, um novo projeto começou a ser planeado numa área mais a interior. Este novo local tinha uma área significativamente maior e estava localizado entre a auto-estrada A28 (IC1) e a Lagoa da Pedreira.

O novo projeto era parte da política urbanística do presidente da câmara Macedo Viera e foi desenhado pelo arquiteto paisagista Sidónio Pardal, o mais conceituado entre os arquitetos paisagistas portugueses, que desenhou o Parque da Cidade do Porto (1992-2002). O parque poveiro estava planeado para ser um dos maiores parques urbanos portugueses com 90 hectares, um tamanho similar ao do Porto, com 83 ha e considerado o maior parque urbano de Portugal. O arquiteto paisagista referiu-se à zona de desenvolvimento da Póvoa como sendo "monótona, inóspita, plana e exposta à auto-estrada", por isso vários taludes tiveram que ser erigidos.

O projeto da Cidade Desportiva, a primeira fase, começou em 2003 com a construção do Estádio Municipal. Em 2005, foram criados campos de futebol com relvado artificial, por detrás do estádio. O parque de lazer com 19 ha começou a ser construído em 2007 e foi aberto ao público durante as festas de São Pedro da Póvoa de Varzim. A construção foi lenta e faseada, principalmente devido à existência de 150 parcelas de terreno privadas. Os fundos para o projeto foram fundos próprios da Câmara Municipal da Póvoa de Varzim e os restantes 25% obtidos do Fundo de Turismo, que gere os impostos obtidos do Casino da Póvoa.

Paisagismo e equipamentos

O Parque Nascente é um parque de Lazer com 19 hectares e um lago central de 2 hectares. O lago está rodeado por 3 km de caminhos e 20 estações. Estas estações são construções graníticas, por vezes incluindo também xisto, usados para descanso, algumas com forma de pequenas praças ou anfiteatros outras para estadias mais reservadas.

Apesar de existirem quartos de banho, circuito de fitness e parque de estacionamento, o parque não tem bares ou serviços semelhantes e esta opção é parte da política de desenvolvimento para levar as pessoas a se focarem nos grandes relvados e na própria natureza e não ferir o ambiente natural criado. O parque nascente está localizado na zona de Sencadas de Amorim. O acesso pedonal, para as pessoas que chegam da zona suburban em Amorim, é feito pelo Pontão das Sencadas, que atravessa por cima a auto-estrada A28. O projecto incluiu um túnel por baixo da Avenida do Mar para futuro acesso pedonal para os moradores da zona urbana de Barreiros.

Apesar de existirem alguns bancos, a maioria dos assentos são pequenos muros granitos com dupla função. Foram seleccionadas 28 espécies de árvores para o parque, num total de 1600 árvores, estando por isso o parque na sua infância e pensado para a futura expansão da cidade, quando o parque ser parte do centro da cidade.

A zona de desenvolvimento poente do parque da cidade é a componente paisagística do parque e assenta na recuperação da lagoa da Pedreira, na expansão da Avenida 25 de Abril pelo parque numa vala, e uma ciclovia ligando o parque à Praia da Lagoa. O projecto prevê a remodelação das falésias da lagoa e o seu uso para desportos náuticos, o plantio de milhares de árvores e um novo hotel.

A Cidade Desportiva inclui o Estádio Municipal, campos de futebol circundantes, maioritariamente usados para o campeonato infantil das freguesias da Póvoa de Varzim. O estádio encontra-se rodeado por colinas e arbustos numa tentativa de reduzir o impacto visual. Estes equipamentos ocupam uma área com cerca de 10 hectares. A modelação do terreno do estádio foi desenhado por Sidónio Pardal com o apoio do arquiteto Vítor Mogadouro que desenhou o edíficio. O estádio tem bancada coberta com capacidade para 1050 espectadores, edifício de apoio, pista sintética de atletismo e parque de estacionamento próprio. A cidade desportiva tem planos para incluir um novo estádio do Varzim S.C e o Complexo Desportivo do Clube Desportivo da Póvoa, ambos são desenvolvimentos privados.

Lago e vida selvagem

A ecologia do Lago do parque é artificial, contudo nele habitam e procriam várias espécies de aves, poucas destas foram introduzidas, tendo a maioria alcançado o parque pelos seus próprios meios. O lago é também usado como ponto de paragem e descanso para várias espécies de aves aquáticas migratórias, assim como residência para peixes, mamíferos e répteis. O lago tem uma ilha central inacessível a visitantes com 130 metros de comprimento por 20 de largura com uma linha de árvores expressiva que é anterior à existência de toda a modelagem do terreno. A ilha é rodeada por vários rochedos que emergem à superfície do lago. A profundidade é de apenas 60 centímetros.

Encontram-se no parque espécies de répteis autóctones como o Lagarto-de-água, o sardão, a Lagartixa-de-bocage e o Cágado-mediterrânico, uma tartaruga portuguesa. Alguns mamíferos também chegaram ao parque, entre os quais doninhas e ratos-de-água, estes últimos uma espécie rara de campanhol semi-aquático e de bom porte. As aves, de fácil observação, são várias: patos-reais, gansos do Egipto, gansos domésticos, corvos marinhos e cisnes brancos, alguns introduzidos, outros colonizadores, maioria dos quais procriam no parque. Melros, pegas, pernilongos e galinhas d'água, entre outras espécies, também são comummente observadas. É por isso um local de eleição para observadores de aves que referem outras espécies como frisadas, pato-trombeteiro, torcicolos e zarro-negrinha.

O lago, com moldagem de margens, foi criado ao reter-se a água de um pequeno curso de água que atravessa o parque, o Esteiro, cuja nascente se localiza no monte da Cividade e que atravessa o parque de sudeste a noroeste. O ribeiro é também a principal fonte de escoamento do lago. Parte da água para encher o lago foi obtida do lençol freático, da Lagoa da Pedreira. O ribeiro, no leito do lago, possuía ali, no máximo, 1 a 1,5 metros de largura.

Aves observadas
São várias as espécies de aves fotografadas por observadores de aves no parque, estas habitam no parque ou por ali passam como parte da sua paragem migratória.

Aves aquáticas
 Alopochen aegyptiacus (Ganso-do-Egipto)
 Anas clypeata (Pato trombeteiro)
 Anas crecca (Marrequinha)
 Anas penelope (Piadeira)
 Anas platyrhynchos (Pato real)
 Anser anser domesticus (Ganso doméstico)
 Aythya fuligula (Zarro-negrinha)
 Cygnus atratus (Cisne negro)
 Cygnus olor (Cisne)
 Tachybaptus ruficollis (Mergulhão pequeno)
 Tadorna ferruginea (Pato ferrugíneo)
Ralídeos
 Fulica atra (Galeirão)
 Gallinula chloropus (Galinha d'água)
Garças
 Ardea cinerea (Garça real)
 Ardeola ralloides (Papa-ratos)
 Bubulcus ibis  (Garça boieira)
 Egretta garzetta  (Garça branca pequena)
Aves de rapina
 Buteo buteo (Águia-de-asa-redonda)
 Falco tinnunculus (Falcão Peneireiro)

Pássaros maiores
 Pica pica (Pega)
 Sturnus unicolor (Estorninho preto)
 Sturnus vulgaris (Estorninho)
 Turdus merula (Melro)

Passarinhos
 Anthus pratensis (Petinha-dos-prados)
 Carduelis cannabina (pintarroxo)
 Carduelis carduelis (Pintassilgo)
 Carduelis chloris (Verdilhão)
 Cisticola juncidis (Fuinha-dos-juncos)
 Erithacus rubecula (Pisco-de-peito-ruivo)
 Estrilda astrild (Bico-de-lacre)
 Ficedula hypoleuca (Papa-moscas-preto)
 Hirundo rustica (Andorinha-das-chaminés)
 Motacilla flava (Xiribina boieira, Alvéola-amarela)
 Motacilla alba (Xiribina, Alvéola-branca)
 Oenanthe oenanthe (Chasco cinzento)
 Parus major (Chapim real)
 Passer domesticus (Tarrote, pardal)
 Phoenicurus ochruros (Rabirruivo-preto)
 Phylloscopus collybita (Felosa)
 Phylloscopus ibericus (Felosa-ibérica)
 Periparus ater (Chapim preto)
 Prunella modularis (Ferreirinha)
 Riparia riparia (Andorinha-das-barreiras)
 Turdus philomelos (Tordo)
 Saxicola rubetra (Cartaxo-nortenho)
 Saxicola rubicola (Cartaxo)
 Serinus serinus (Chamariz)
 Sylvia communis (Papa-amoras)

Aves limícolas
 Actitis hypoleucos (Maçarico-das-rochas)
 Calidris alpina (Pilrito)
 Charadrius dubius (Borrelho-pequeno-de-coleira)
 Charadrius hiaticula (Borrelho-grande-de-coleira)
 Himantopus himantopus (Pernilongo)
 Limosa limosa (Maçarico-de-bico-direito)
 Philomachus pugnax (Combatente)
 Tringa glareola (Maçarico-bastardo)
 Tringa totanus (Perna-vermelha)
Aves marinhas
 Chlidonias niger (Gaivina preta)
 Chroicocephalus ridibundus (Guincho)
 Larus canus (Gaivota-parda)
 Larus delawarensis (gaivota-de-bico-riscado)
 Larus michahellis (Gaivota-de-patas-amarelas)
 Larus fuscus (Gaivota-de-asa-escura)
 Phalacrocorax carbo (Corvo marinho)
 Sternula albifrons (Andorinha-do-mar anã)
 Sterna hirundo (Andorinha-do-mar)
outras
 Alcedo atthis (Guarda-rios)
 Ciconia ciconia (Cegonha)
 Cuculus canorus (Cuco)
 Jynx torquilla (Torcicolo)
 Upupa epops (Poupa)

A Ver-o-Mar
Amorim
Beiriz
Póvoa de Varzim
Espaços verdes do Grande Porto


text:
Carriera
La sua prima esperienza in un concorso di bellezza avviene nel 1973 con la vittoria del titolo Miss Oktoberfest. Summer Bartholomew in seguito vince il titolo di Miss California nel 1975 e nello stesso anno la prestigiosa corona di Miss USA. Grazie a questa vittoria ha la possibilità di partecipare a Miss Universo, quell'anno tenuto a El Salvador, dove si piazza alla terza posizione dietro la vincitrice, la finlandese Anne Marie Pohtamo. Bartholomew in seguito tornerà a Miss USA come giudice nel 1977 e nel 1982.

In seguito Summer Bartholomew intraprenderà la carriera televisiva, diventando la valletta fissa per il gioco televisivo Sale of the Century nel 1984, dopo un breve periodo come valletta de La ruota della fortuna nel 1982. La modella è inoltre comparsa nel film Love Is Forever con Michael Landon e Priscilla Presley. Così come il conduttore Jim Perry, Summer Bartholomew è quasi del tutto scomparsa dalle scene dopo la fine delle trasmissioni di Sale of the Century nel 1989.

Altri progetti

Collegamenti esterni

Miss USA
Concorrenti di Miss Universo 1975


text:
La parawulffita és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el nom per la seva relació amb la wulffita.

Característiques
La parawulffita és un sulfat de fórmula química K₅Na₃Cu₈O₄(SO₄)₈. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5.

L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 4386/1.

Formació i jaciments
Va ser descoberta a la fumarola Yadovitaya, situada al segon con d'escòria de l'avanç nord de la Gran erupció fisural del volcà Tolbàtxik (Territori de Kamtxatka, Rússia), on s'ha trobat en forma de cristalls cristalls poc definits o grans de forma irregular. També ha estat descrita a la fumarola Arsenatnaya, també al Tolbàtxik. Aquest volcà rus és l'únic indret a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

Referències

Minerals sulfats
Minerals de potassi
Minerals de sodi
Minerals de coure
Minerals descoberts al Tolbàtxik


text:
The social model of disability identifies systemic barriers, derogatory attitudes, and social exclusion (intentional or inadvertent), which make it difficult or impossible for disabled people to attain their valued functionings. The social model of disability diverges from the dominant medical model of disability, which is a functional analysis of the body as a machine to be fixed in order to conform with normative values. While physical, sensory, intellectual, or psychological variations may result in individual functional differences, these do not necessarily have to lead to disability unless society fails to take account of and include people intentionally with respect to their individual needs. The origin of the approach can be traced to the 1960s, and the specific term emerged from the United Kingdom in the 1980s.

The social model of disability seeks to redefine disability to refer to the restrictions caused by society when it does not give equitable social and structural support according to disabled peoples' structural needs. As a simple example, if a person is unable to climb stairs, the medical model focuses on making the individual physically able to climb stairs. The social model tries to make stair-climbing unnecessary, such as by making society adapt to their needs, and assist them by replacing the stairs with a wheelchair-accessible ramp. According to the social model, the person remains disabled with respect to climbing stairs, but the disability is negligible and no longer disabling in that scenario, because the person can get to the same locations without climbing any stairs.

History

Disability rights movement

There is a hint from before the 1970s that the interaction between disability and society was beginning to be considered. British politician and disability rights campaigner Alf Morris wrote in 1969 (emphasis added):The history of the social model of disability begins with the history of the disability rights movement. Around 1970, various groups in North America, including sociologists, disabled people, and disability-focused political groups, began to pull away from the accepted medical lens of viewing disability. Instead, they began to discuss things like oppression, civil rights, and accessibility. This change in discourse resulted in conceptualizations of disability that was rooted in social constructs.

In 1975, the UK organization Union of the Physically Impaired Against Segregation (UPIAS) claimed: "In our view it is society which disables physically impaired people. Disability is something imposed on top of our impairments by the way we are unnecessarily isolated and excluded from full participation in society." This became known as the social interpretation, or social definition, of disability.

Mike Oliver
In 1983, the disabled academic Mike Oliver coined the phrase social model of disability in reference to these ideological developments. Oliver focused on the idea of an individual model versus a social model. Oliver's seminal 1990 book The Politics of Disablement is widely cited as a major moment in the adoption of this model. The book included just three pages about the social model of disability.

Developments
The "social model" was extended and developed by academics and activists in Australia, the UK, the US, and other countries to include all disabled people, including those who have learning disabilities,  intellectual disabilities, or emotional, mental health or behavioural problems.

Tool for cultural analysis
The social model has become a key tool in the analysis of the cultural representation of disability; from literature, to radio, to charity-imagery to cinema.  The social model has become the key conceptual analysis in challenging, for examples, stereotypes and archetypes of disabled people by revealing how conventional imagery reinforces the oppression of disabled people.  Key theorists include Paul Darke (cinema), Lois Keith (literature), Leonard Davis (Deaf culture), Jenny Sealey (theatre) and Mary-Pat O'Malley (radio).

Components and usage

A fundamental aspect of the social model concerns equality. The struggle for equality is often compared to the struggles of other socially marginalized groups. Equal rights are said to empower people with the "ability" to make decisions and the opportunity to live life to the fullest. A related phrase often used by disability rights activists, as with other social activism, is "Nothing About Us Without Us".

The social model of disability focuses on changes required in society. These might be in terms of:

Attitudes, for example a more positive attitude towards certain mental traits or behaviors, or not underestimating the potential quality of life of disabled people,
Social support, for example help dealing with barriers; resources, aids, or positive discrimination to provide equal access, for example providing someone to explain work culture for an autistic employee,
Information, for example using suitable formats (e.g. braille) or levels (e.g. simplicity of language) or coverage (e.g. explaining issues others may take for granted),
Physical structures, for example buildings with sloped access and elevators, or
Flexible work hours for people with circadian rhythm sleep disorders.

Limitations
Oliver did not intend the social model of disability to be an all-encompassing theory of disability, but rather a starting point in reframing how society views disability. This model was conceived of as a tool that could be used to improve the lives of disabled people, rather than a complete explanation for every experience and circumstance.

It has been criticized for underplaying the role of disabilities. It has also been criticized for not promoting the normal differences between disabled people, who can be any age, gender, race, and sexual orientation, and instead presenting them as a monolithic, insufficiently individuated group of people.

As an identity
In the late 20th century and early 21st century, the social model of disability became a dominant identity for disabled people in the UK.

The social model of disability implies that attempts to change, "fix", or "cure" individuals, especially when used against the wishes of the individual, can be discriminatory and prejudiced. This attitude, which may be seen as stemming from a medical model and a subjective value system, can harm the self-esteem and social inclusion of those constantly subjected to it (e.g. being told they are not as good or valuable, in an overall and core sense, as others). Some communities have actively resisted "treatments", while, for example, defending a unique culture or set of abilities. In the Deaf community, sign language is valued even if most people do not know it, and some parents argue against cochlear implants for deaf infants who cannot consent to them. Autistic people may say that their "unusual" behavior, which they say can serve an important purpose to them, should not have to be suppressed to please others. They argue instead for acceptance of neurodiversity and accommodation to different needs and goals. Some people diagnosed with a mental disorder argue that they are just different and don't necessarily conform.  The biopsychosocial model of disease/disability is an attempt by practitioners to address this.

The Neurodiversity label has been used by various mental-disability rights advocates within the context of the social model of disability. The label has been applied to other neurodevelopmental conditions apart from autism, such as attention deficit hyperactivity disorder (ADHD), developmental speech disorders, dyslexia, dysgraphia, dyspraxia, dyscalculia, dysnomia, intellectual disability, and Tourette syndrome, as well as schizophrenia, bipolar disorder, and some mental health conditions such as schizoaffective disorder, antisocial personality disorder, dissociative disorders, and obsessive–compulsive disorder.

The social model implies that practices such as eugenics are founded on social values and a prejudiced understanding of the potential and value of those labeled disabled. "Over 200,000 disabled people were some of the earlier victims of the Holocaust, after Communists, other political enemies, and homosexuals."

A 1986 article stated:

Economic aspects
The social model also relates to economic empowerment, proposing that people can be disabled by a lack of resources to meet their needs. For example, a disabled person may need support services to be able to participate fully in society, and can become disabled if society cuts access to those support services, perhaps in the name of government austerity measures.

The social model addresses other issues, such as the underestimation of the potential of disabled people to contribute to society and add economic value to society if they are given equal rights and equally suitable facilities and opportunities as others. Economic research on companies that attempt to accommodate disability in their workforce suggest they outperform competitors.

In Autumn 2001, the UK Office for National Statistics identified that approximately one-fifth of the working-age population was disabled, equating to an estimated 7.1 million disabled people, compared to an estimated 29.8 million nondisabled people. This analysis also provided insight into some of the reasons why disabled people weren't in the labor market, such as that the reduction in disability benefits in entering the labor market would not make it worthwhile to enter into employment. A three-pronged approach was suggested: "incentives to work via the tax and benefit system, for example through the Disabled Person's Tax Credit; helping people back into work, for example via the New Deal for Disabled People; and tackling discrimination in the workplace via anti-discrimination policy. Underpinning this are the Disability Discrimination Act (DDA) 1995 and the Disability Rights Commission."

Canada and the United States have operated under the premise that social assistance benefits should not exceed the amount of money earned through labour in order to give citizens an incentive to search for and maintain employment. This has led to widespread poverty amongst disabled citizens. In the 1950s, disability pensions were established and included various forms of direct economic assistance; however, compensation was low. Since the 1970s, both governments have viewed unemployed, disabled citizens as excess labor due to continuous high unemployment rates and have made minimal attempts to increase employment, keeping disabled people at poverty-level incomes due to the 'incentive' principle. Poverty is the most debilitating circumstance disabled people face, resulting in the inability to afford proper medical, technological and other assistance necessary to participate in society.

Law and public policy
In the United Kingdom, the Disability Discrimination Act defines disability using the medical model - disabled people are defined as people with certain conditions or limitations on their ability to carry out "normal day-to-day activities." But the requirement of employers and service providers to make "reasonable adjustments" to their policies or practices, or physical aspects of their premises, follows the social model. By making adjustments, employers and service providers are removing the barriers that disable, according to the social model. In 2006, amendments to the act called for local authorities and others to actively promote disability equality; this was enforced via the formation of the Disability Equality Duty in December 2006. In 2010, The Disability Discrimination Act (1995) was amalgamated into the Equality Act 2010, along with other pertinent discrimination legislation. The Equality Act of 2010 extends the law on discrimination to indirect discrimination. For example, if a carer of a disabled person is discriminated against, this is now also unlawful. Since October 2010, when it came into effect, employers may not legally ask questions about illness or disability at interviews for a job or for a referee to comment on such in a reference, except where there is a need to make reasonable adjustments for an interview to proceed. Following an offer of a job, an employer can lawfully ask such questions.

In the United States, the Americans with Disabilities Act of 1990 (ADA), is a wide-ranging civil rights law that prohibits discrimination based on disability in a wide range of settings. The ADA was the first civil rights law of its kind in the world and affords protections against discrimination to disabled Americans. The law was modeled after the Civil Rights Act of 1964, which made discrimination based on race, religion, sex, national origin, and other characteristics illegal. It requires that mass transportation, commercial buildings, and public accommodations be accessible to disabled people.

In 2007, the European Court of Justice in the Chacón Navas v Eurest Colectividades SA court case, defined disability narrowly according to a medical definition that excluded temporary illness, when considering the Directive establishing a general framework for equal treatment in employment and occupation (Council Directive 2000/78/EC). The directive did not provide for any definition of disability, despite discourse in policy documents previously in the EU about endorsing the social model of disability.  This allowed the Court of Justice to take a narrow medical definition.

Technology
Over the last several decades, technology has transformed networks, services, and communication by promoting the rise of telecommunications, computer use, etc. This Digital Revolution has changed how people work, learn, and interact, moving these basic human activities to technological platforms. However, many people who use such technology experience a form of disability. Even if it is not physically visible, those with, for example cognitive impairments, hand tremors, or vision impairments, have some form of disability that prohibit them from fully accessing technology in the way that those without a "technological disability" do.

In "Disability and New Media," Katie Ellis and Mike Kent state that "technology is often presented as a source of liberation; however, developments associated with Web 2.0 show that this is not always the case." They go on to state that the technological advancement of Web 2.0 is tethered to social ideology and stigma which "routinely disables people with disability."

In "Digital Disability: The Social Construction of Disability in New Media," Gregg Goggin and Christopher Newell call for an innovative understanding of new media and disability issues. They trace developments ranging from telecommunications to assistive technologies to offer a technoscience of disability ,which offers a global perspective on how disabled people are represented as users, consumers, viewers, or listeners of new media, by policymakers, corporations, programmers, and disabled people themselves.

Social construction of disability

The social construction of disability comes from a paradigm that suggests that society's beliefs about a particular community, group, or population are grounded in the  power structures inherent in that society at any given time. These are often steeped in historical representations of the issue and social expectations surrounding concepts, such as disability, thereby enabling a social construct around what society deems disabled and healthy.

Ideas surrounding disability stem from societal attitudes, often connected to who is deserving or undeserving, and deemed productive to society at any given time. For example, in the medieval period, a person's moral behavior established disability. Disability was a divine punishment or side effect of a moral failing; being physically or biologically different was not enough to be considered disabled. Only during the European Enlightenment did society change its definition of disability to be more related to biology. However, what most Western Europeans considered to be healthy determined the new biological definition of health.

2000 Paralympics
Since the invention of the television in the early 1900s, this medium has held a pervasive influence on public outlook on many aspects of society, disability being one of them. One example is how the 2000 Paralympics were televised, in contrast to the Olympics. The 2000 Sydney Paralympic Games, one of the biggest in history, was barely acknowledged by mainstream media prior to the event. The Sydney Paralympic organizers worked extensively to try to solicit coverage of the Games. For more than two years, they negotiated with Channel 7 to broadcast the competitions. Channel 7 proposed that if the Paralympics paid them $3 million in case of lack of advertising revenue, they would agree to broadcast the event. Eventually, the Australian Broadcasting Company (ABC) and Channel 7 announced they would be broadcasting the Games and Channel 7 would "complement" the coverage with a highlights package that ran daily on its pay-TV Channel. ABC also promised to broadcast at least 60 minutes of daily highlights. Later, ABC finally agreed to air a live broadcast of the opening and closing ceremonies. The opening and closing ceremonies were quite popular amongst viewers, watched by 2.5 million; however the rest of the games were not popular. While the Olympics were covered live throughout the entire event, the Paralympics were not seen as important enough for the same live coverage before the initial showing. By separating the Olympics and Paralympics, and thus indicating that one is less valuable than the other, disability is socially constructed.

Applications
Applying the social model of disability can change goals and care plans. For example, with the medical model of disability, the goal may be to help a child acquire typical abilities and to reduce impairment. With the social model, the goal may be to have a child be included in the normal life of the community, such as attending birthday parties and other social events, regardless of the level of function.

Education

It has been suggested that disability education tries to restore the idea of a moral community, one in which the members question what constitutes a good life, reimagine education, see physical and mental conditions as part of a range of abilities, consider that different talents are distributed in different ways, and understand that all talents should be recognized. In this system, all students would be included in the educational network instead of being set apart as special cases, and it would be acknowledged that all humans have individual needs.

See also
 Medicalization
 Social constructionism
 Ableism
 Capability approach
 Models of deafness
 Equality Act
 Inclusion (disability rights)
 Inspiration porn
 Survivorship bias

Further reading

References

External links
 UK Disability Rights Commission: The Social Model of Disability. Accessed 2009-10-15.
 Article on Disability Perspectives and Data Sources from Government of Canada.

Disability
Disability rights
Disability studies
Accessibility
Medical sociology
Medical models
Political theories
Sociological theories
Social theories
Social constructionism


text:
Bathyraja fedorovi е вид хрущялна риба от семейство Arhynchobatidae. Видът не е застрашен от изчезване.

Разпространение и местообитание
Разпространен е в Русия (Европейска част на Русия, Магадан и Сахалин) и Япония (Хоншу).

Среща се на дълбочина около 1460 m, при температура на водата около 2,2 °C и соленост 34,5 ‰.

Описание
На дължина достигат до 73,3 cm.

Източници

Литература

Bathyraja


text:
El Blue Monday (literalmente, «lunes deprimente/triste» en inglés) es un término dado generalmente al tercer lunes de enero el cual es calificado, falazmente hasta la fecha, como el día más triste del año. El término fue publicado por primera vez en 2005 como parte de una campaña publicitaria de Sky Travel, realizada por la empresa de comunicación Porter Novelli, por la disminución de reservas que había sufrido en 2004. Sky Travel afirmaba en aquel entonces haber cuantificado dicha fecha a través de una ecuación.

El concepto es considerado pseudocientífico por no albergar principios metodológicos, lo que lo hace ser desacreditado por otros científicos.

Historia
El término fue publicado en un comunicado de prensa por Cliff Arnall, quien entonces era profesor en el Centro De Aprendizaje de Lifelong, adjunto a la Universidad de Cardiff. Ben Goldacre, columnista de The Guardian, informó que el comunicado de prensa, que relataba la ecuación, había sido entregado, ya escrito, a varios académicos por la agencia de relaciones públicas Porter Novelli, quien les había ofrecido dinero por añadir sus nombres al mismo. Posteriormente The Guardian publicó una declaración de la Universidad de Cardiff en la cual se distanciaban de Arnall, comentando que fue un antiguo profesor a tiempo parcial en la universidad que se había retirado en febrero de 2006.

En 2014 el término Blue Monday fue asumido por firmas legales y minoristas de agua embotellada y bebidas alcohólicas.

Ecuación
La fecha generalmente se anuncia como el tercer lunes de enero, al igual que primero, segundo y cuarto en otras ocasiones.  La primera vez que se anunció tal fecha fue el 24 de enero de 2005, como parte de un comunicado de prensa publicitario de Sky Travel. La ecuación publicada por Arnall en 2006 fue la siguiente:

Donde:

 Tt: Tiempo de viaje
 D: Retrasos
 C: Tiempo consumido en actividades culturales
 R: Tiempo consumido en relajación
 ZZ: Tiempo consumido durmiendo
 St: Tiempo gastado en un periodo de estrés
 P: Tiempo demorado en preparar un equipaje
 Pr: Tiempo consumido en la preparación general.
 Las unidades de medida no fueron definidas.

Posteriormente, una nota de prensa publicó una fórmula diferente en 2009:

Donde;

 W: Tiempo atmosférico
 D: Deuda
 d: Sueldo mensual
 T: Tiempo transcurrido desde Navidad
 Q: Tiempo donde se desiste de los propósitos de año nuevo
 M: bajos niveles de motivación
 Na: Sensación de necesidad de hacer algo.
 Las unidades de medida no fueron definidas.

Al escribir sobre la fórmula en 2006, Ben Goldacre, columnista de The Guardian, comentó que las ecuaciones "[fallaban] incluso para tener sentido matemático en sus propios términos" y señaló que "se puede tener un buen fin de semana quedando en casa y reduciendo tu tiempo de viaje a cero". Dean Burnett, un neurocientífico de psicología de la Universidad de Cardiff, ha calificado la obra como "una farsa", con "medidas sin sentido".

Referencias

Celebraciones del día
Pseudociencia
Lunes
Enero


text:
Santa Tereza do Tocantins is a municipality in the state of Tocantins in the Northern region of Brazil.

The municipality is in the microregion of Jalapão.

See also
List of municipalities in Tocantins

References

Municipalities in Tocantins


text:
Juris Vovčoks (born 16 January 1972) is a Latvian luger. He competed at the 1994 Winter Olympics and the 1998 Winter Olympics.

References

1972 births
Living people
Latvian male lugers
Olympic lugers of Latvia
Lugers at the 1994 Winter Olympics
Lugers at the 1998 Winter Olympics
People from Bauska