text:
Henri Torre est un homme politique français, né le  à Casablanca (Maroc). Il fut notamment député de l'Ardèche de 1968 à 1980, président du Conseil général de ce département entre 1979 et 1998 puis sénateur de 1980 à 2008. Henri Torre fut secrétaire d'État auprès du ministre du Développement industriel et scientifique puis auprès du ministre de l'Économie et des Finances de 1973 à 1974 sous la présidence de Georges Pompidou.

Biographie

Origines et débuts professionnels
Henri Eugène Torre voit le jour le  à Casablanca au Maroc alors sous protectorat français, il est le fils de Paul Étienne Torre (1893-?), directeur de société et de Marceline Rollard.

Après des classes préparatoires aux grandes écoles, il est admis à HEC Paris.

Henri Torre devient chef de cabinet du gouverneur de Casablanca en 1956, puis attaché à la direction et directeur adjoint de la Compagnie sucrière marocaine de Casablanca de 1957 à 1965 et enfin directeur de société à Valence jusqu'en 1968. Il épouse Monique Durandeau en 1957 et ils auront quatre enfants .

Des débuts prometteurs (1968-1979)
Il se lance en  politique en 1968 quand le général de Gaulle dissout l'Assemblée nationale à la suite des événements de mai 68, où il obtiendra l'investiture de l'UDR dans la  circonscription de l'Ardèche. Au premier tour, il est en tête devant le député sortant RI Louis Roche-Defrance et Torre sera élu dans une triangulaire au second tour avec 48,91 % des suffrages. Les années suivantes, il s'implante dans le département ardéchois en devenant maire de Boulieu-lès-Annonay en 1969 puis il entre au Conseil général le  comme représentant du canton de Serrières (il le restera jusqu'en 2001). Durant son premier mandat, Torre soutient une politique d'équipement pour le Nord-Ardèche ainsi que le  en 1971. Candidat pour un second mandat lors des législatives de mars 1973, il est facilement réélu avec 58,31 % contre le socialiste Louis Gaillard. Grâce à son bilan et à son implantation, Pierre Messmer le nomme secrétaire d'État auprès du ministre du Développement industriel et scientifique dans son deuxième gouvernement et le  secrétaire d'État auprès du ministre de l'Économie et des Finances Valéry Giscard d'Estaing.

Au gouvernement, Henri Torre fera la connaissance de Jacques Chirac dont il deviendra un ami personnel mais la mort de Georges Pompidou et l'élection de Giscard d'Estaing en 1974 lui fait perdre ses fonctions ministérielles. Aux législatives partielles d', il est à la surprise générale réélu de justesse avec 50,33 % contre le même candidat de l'année passée, il sera le seul député de l'Ardèche à conserver son canton lors des cantonales de 1976 et deux ans plus tard il est réélu député au premier tour avec 52,54 % des voix des législatives de 1978.

Au sommet (1979-1998)
Henri Torre s'impose comme le patron de la droite dans son département et c'est tout naturellement qu'il accède le  à la présidence du conseil général de l'Ardèche où il succède à Paul Ribeyre. Souhaitant obtenir un mandat correspondant à ses responsabilités départementales, il est candidat aux élections sénatoriales du 28 septembre 1980 où il est élu au second tour avec 49,81 % des voix en compagnie du maire d'Aubenas Bernard Hugo. Réélu à la présidence du Conseil général en 1982 et 1985 à cette période l'affrontement sur le terrain politique est vive entre Torre et le député-maire PS du Teil Robert Chapuis (ami personnel de Michel Rocard), Henri Torre soutient Jacques Chirac à l'élection présidentielle française de 1988.

Lors des  sénatoriales de 1989, il est largement réélu au premier tour avec près de 57 % des voix alors que son colistier Bernard Hugo sera réélu lui au second tour. Dans les années 1990, Henri Torre est au sommet de sa carrière politique : sénateur, président du Conseil général et depuis 1987 président du Comité de Bassin Rhône-Méditerranée-Corse et il est réélu facilement à la présidence du conseil général de l'Ardèche en mars 1992 et mars 1994.

Une fin de carrière délicate (1998-2008)

Disposant de la plus large majorité de droite de l'histoire au Conseil général (23 sièges sur 33), des 3 sièges de député et des 2 sièges de sénateur du département, Henri Torre apporte un soutien sans failles à Jacques Chirac lors de la présidentielle de 1995. À la suite de la victoire de celui-ci, beaucoup le considèrent comme un ministrable au Bugdet mais Torre ne redeviendra pas ministre. Lors des législatives de 1997, la gauche rafle tous les sièges de députés du département et beaucoup s'attendent à des cantonales délicates en .

Henri Torre est réélu pour un troisième mandat de sénateur en 1998 mais quelques mois plus tôt, la victoire de la gauche aux cantonales de 1998 lui avait fait perdre la présidence du Conseil général au profit de Michel Teston. La carrière politique d'Henri Torre se termine en 2008 quand, âgé de 75 ans, il décida de ne pas se présenter pour un quatrième mandat de sénateur.

Refus de la Légion d'honneur
Promu au grade de chevalier de l'ordre national de la Légion d'honneur, pour la promotion du . Après avoir déjà sollicité trois ans auparavant, Henri Torre a préféré refuser cette décoration : .

Détail des fonctions et des mandats

  -  : député de la  circonscription de l'Ardèche
  -  : maire de Boulieu-lès-Annonay
  -  : conseiller général de Serrières
  -  : député de la  circonscription de l'Ardèche
  -  : président du conseil général de l'Ardèche
  -  : sénateur de l'Ardèche
  -  : président du conseil général de l'Ardèche
  -  : conseiller municipal d'Annonay
  -  : conseiller régional de Rhône-Alpes

Voir aussi

Article connexe
 Vie politique dans l'Ardèche

Liens externes

Notes et références

Ministre de la Cinquième République
Personnalité de l'Union des démocrates pour la République
Personnalité du Rassemblement pour la République
Sénateur membre de l'Union pour un mouvement populaire
Sénateur de l'Ardèche
Député de l'Ardèche (Cinquième République)
Ministre français du Budget
Naissance en avril 1933
Naissance à Casablanca
Député de la IVe législature de la Ve République
Personnalité ayant refusé la Légion d'honneur
Président du conseil général de l'Ardèche
Élève de l'École des hautes études commerciales de Paris


text:
La  è una breve linea ferroviaria urbana a scartamento ridotto gestita dalle Ferrovie Seibu situata nella città di Tokorozawa, nella prefettura di Saitama in Giappone. La ferrovia fa parte dei servizi diretti della linea Seibu Ikebukuro, e tutti i treni continuano su questa fino al capolinea della stazione di Ikebukuro.

Stazioni
 Tutte le stazioni si trovano a Tokorozawa, prefettura di Saitama
 Ad eccezione dei treni locali, semiespressi e rapidi, tutti i treni vengono effettuati solo durante i giorni di apertura dello stadio di baseball della Nippon Professional Baseball.
 La distanza chilkometrica da Ikebukuro a Tokorozawa è di 27,2 km, e da Tokorozawa è di 2,4 km.
 Legenda
 ●:ferma;|:passa
 La numerazione di stazione sarà introdotta a partire da marzo 2013

Note

Voci correlate
 Ferrovie Seibu
 Linea Seibu Ikebukuro

Altri progetti

Collegamenti esterni
    - Sito ufficiale della Tōkyū Corporation

Sayama

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
The Henry Gebo House, in Carbon County, Montana east of Bridger, Montana, was built in 1909.  It was listed on the National Register of Historic Places in 1987.

It was built by or for Henry Gebo, and is Queen Anne in style.

It is on a rise overlooking the Clarks Fork of the Yellowstone River, just outside the city limits of Bridger, which do not extend to the river itself.  In 1987 it was the largest house in the area.

The house may no longer exist in 2019, which is suggested by satellite view imagery of the approximate location and street view imagery from E. Bridge St. crossing the river, which shows what looks like a modern house at the location.  Or that may be the house, renovated.

References

National Register of Historic Places in Carbon County, Montana
Queen Anne architecture in Montana
Houses completed in 1909
Houses in Carbon County, Montana
Houses on the National Register of Historic Places in Montana


text:
El municipio de McMurtrey (en inglés: McMurtrey Township) es un municipio ubicado en el condado de Douglas en el estado estadounidense de Misuri. En el año 2010 tenía una población de 431 habitantes y una densidad poblacional de 4,64 personas por km².

Geografía
El municipio de McMurtrey se encuentra ubicado en las coordenadas . Según la Oficina del Censo de los Estados Unidos, el municipio tiene una superficie total de 92.88 km², de la cual 92,81 km² corresponden a tierra firme y (0,08 %) 0,07 km² es agua.

Demografía
Según el censo de 2010, había 431 personas residiendo en el municipio de McMurtrey. La densidad de población era de 4,64 hab./km². De los 431 habitantes, el municipio de McMurtrey estaba compuesto por el 97,22 % blancos, el 1,16 % eran amerindios, el 0,23 % eran de otras razas y el 1,39 % eran de una mezcla de razas. Del total de la población el 0,23 % eran hispanos o latinos de cualquier raza.

Referencias

Enlaces externos

Municipios de Misuri
Localidades del condado de Douglas (Misuri)


text:
Seirijai (Pools: Sereje) is een plaatsje in het zuiden van Litouwen, dicht bij de Poolse grens. Seirijai is de hoofdplaats van de gemeente Seirijai.

Externe links
 Officiële website

Stad in Litouwen


text:
The Blowing Rocket is a weekly newspaper in Blowing Rock, North Carolina, United States. In 2002 the Rocket had a paid circulation of 3,530.

History
The newspaper was created as a tabloid by state Senator Columbus Vance Henkel, Jr., in June 1932. During the 1930s and 1940s it was a seasonal newspaper, published only during the months of June, July and August. Each summer a student at the University of North Carolina at Chapel Hill School of Journalism was hired to edit the Rocket.

In the 1950s the Rocket switched to broadsheet format and a year-round publication schedule. In 1956 the Rocket was acquired by Rivers Printing Company, which owned the Watauga Democrat in Boone.

Today the Rocket is part of Jones Media's High Country Media group, which includes the Watauga Democrat, The Avery Journal and the Mountain Times.

The Blowing Rocket has the distinction of being the last newspaper affiliated with the National Press Association to charge 10 cents for an individual copy. The Epitaph in Tombstone, Arizona raised its price from 10 cents to 25 cents in 1982, shortly before the Rocket took the same step.

See also
 List of newspapers published in North Carolina

References

External links
 A History of Local Media in the Watauga Democrat's 2005 supplement, A Place Called Home
 The Watauga Democrat
 The Blowing Rocket
 The Avery Journal
 The Mountain Times
 Jones Media Publications

Weekly newspapers published in North Carolina
Watauga County, North Carolina


text:
Il mercante in fiera è un gioco di carte oggi praticato con due mazzi di carte speciali dalle tipiche figure.

Storia
Anche se il meccanismo della lotteria ricorda in principio il mercante il fiera, per un gioco di carte analogo all'attuale e chiamato appunto "mercante in fiera" occorre attendere il Settecento, in Italia. Il mercante in fiera viene citato infatti per la prima volta da Gasparo Gozzi nel 1755 e successivamente da Wolfgang Amadeus Mozart in una lettera del 1772 spedita da Milano alla famiglia. Solo nella seconda metà dell'Ottocento iniziano a diffondersi i mazzi di carte speciali in voga ancora oggi.
Il gioco è stato rilanciato in tempi recenti da due trasmissioni televisive con questo nome: una di Jocelyn Hattab del 1996 su Telemontecarlo (che però riprendeva molto elementi del gioco dell'oca) e un'altra del 2006 su Italia 1.

Come si gioca
Nel gioco del mercante in fiera può partecipare un numero qualsiasi di giocatori: anzi, esso riesce tanto più divertente ed animato quanto il numero è maggiore.

Si gioca con due mazzi identici da 40. Il dorso dei due mazzi è di colore differente per distinguerli, per esempio blu e rosso. Su ogni carta è rappresentata una figura diversa. I giocatori scoprono le carte e le dispongono in linea davanti a loro. Le carte rimaste nel mazzo blu sono messe all'asta, una o più carte alla volta, a piacimento del banditore, il quale deve porre in opera tutto il suo spirito e la sua eloquenza per rendere più divertente l'asta. La regola vuole che, prima di cedere la carta al miglior offerente, il banditore debba ripetere il bando per tre volte. Il banditore potrà offrire le carte sia dichiarando la quantità, che al buio, cioè nascondendo le carte all'asta in modo che non si sappia la quantità.

Appena conclusa l'asta, la somma raccolta (con la posta e con le aste), viene suddivisa per i premi (di solito c'è un primo premio più importante e gli altri via via inferiori).

Vengono scelte e posizionate sul tavolo, coperte, da 3 a 6 carte del mazzo rosso (o comunque di quello non utilizzato in precedenza) in base al numero di partecipanti, che saranno le carte vincenti su cui verranno posizionati i premi.
Per mantenere un po' di suspense nel gioco, il banditore scoprirà per ultime le carte coperte del mazzo rosso (quelle con i premi), e per prime scoprirà le carte perdenti in modo tale da far crescere l'attesa dei giocatori. Durante il gioco il banditore può interrompere per permettere ai giocatori di effettuare eventuali baratti (scambio di carte) o compravendita delle carte rimaste tra i giocatori, il cui prezzo aumenterà sempre di più con il proseguimento del gioco. I giocatori al momento dell'asta possono chiedere al banditore la visione delle carte messe all'asta.

Variante
Una delle carte coperte, detta anche "la risata", viene lasciata senza il premio, e viene rivelata per ultima dopo aver scoperto quelle con i premi, creando quindi un'elevata suspense fino alla fine del gioco dove, quelli che rimangono in gara, sono tutti vincenti meno che uno.

Le figure
Sebbene sia nato per essere giocato con due comunissimi mazzi di carte, per il mercante in fiera sono oggi usati i mazzi e le figure più varie, bizzarre e divertenti. Alcune di esse, come il lattante o la gondola, sono ricorrenti nei mazzi di più editori, mentre altre sono specifiche di singoli mazzi. Non mancano mazzi tematici dedicati ai soggetti più diversi: dai giocattoli di latta alle locandine cinematografiche.

Nella figura del lattante, nei mazzi in cui veniva apposto il sigillo che comprovava il pagamento della tassa erariale, il sigillo veniva apposto in una delle ruote della carrozzina e questa carta era posta all'inizio del mazzo sigillato. O per questo richiamo alla tassa o per altro, è tradizione che il lattante non vinca, nel senso, ovvio, che quando non vince si rafforza la diceria e quando invece vinca se ne dimentichi l'avvenimento.

Note

Bibliografia

Collegamenti esterni
 Immagini di mazzi di carte

Giochi d'azzardo
Giochi di carte
Giochi di carte italiani


text:
El distrito de Jequetepeque es uno de los cinco que conforman la provincia de Pacasmayo, ubicada en el departamento de La Libertad. Limita por el Norte con el distrito de Guadalupe; por el Sur con el distrito de San José; por el Este con el distrito de Pacasmayo; y, por el Oeste con el océano Pacífico.

Desde el punto de vista jerárquico de la Iglesia católica forma parte de la Arquidiócesis de Trujillo.

Historia
Un grupo numeroso de inmigrantes indígenas llegaron en balsas, desembarcando en el margen izquierdo del río Jequetepeque, al oeste de nuestro distrito, donde se establecieron y dieron origen a u pueblo de alto desarrollo cultural.
Aquí se edificaron monumentos hechos de adobes de barro de forma de pirámides, unos hechos para la defensa de posibles enemigos, otros para ceremonias de culto y adoración, así como para sepultar los restos de sus caudillos y sus riquezas, quedando como testimonio el Complejo Arqueológico Dos Cabezas (Si-An), fue centro de adoración a la diosa Luna, cuyo culto lo realizaban los primeros pobladores que se establecieron en esta zona en el periodo de la ocupación Moche temprano (aprox. 100 a. C. – 300 d. C.).
El nombre del distrito tiene su origen en el vocablo Mesjepeque o Mejepec, que en el lenguaje muchick significa "Casa o templo de Adoración".
Los fuertes vientos y acumulaciones de arena obligaron a los antiguos pobladores a trasladarse por diferentes lugares, primero a   "La Viña", luego por inundaciones y otros motivos desconocidos al lugar llamado "Pueblo Viejo", donde los españoles convirtieron a los indígenas al cristianismo y lo denominaron Xequetepeque, a consecuencia de una epidemia mortal obligó su nuevo cambio de ubicación al lugar donde se encuentra actualmente, siendo denominado JEQUETEPEQUE ya en la época Republicana.

El 21 de junio de 1825, por Decreto Supremo de Simón Bolívar, Jequetepeque recibe la categoría de distrito.
Por D.L. del 18 de abril de 1835 es reconocido como tal y pasa a formar parte de la provincia de Chiclayo, siendo presidente del Perú el General Felipe Santiago Salaverry.
Por D.L. del 23 de noviembre de 1864 pasa a formar parte de la provincia de Pacasmayo hasta la actualidad, siendo presidente Juan Antonio Pezet.

Geografía
Ocupa un área de 50,98 km², y tiene una población de 3 338 habitantes, según el censo del 2005.

Ubicación
El distrito de Jequetepeque se encuentra situado en la parte central occidental de la Provincia de Pacasmayo, en la margen izquierda del río del mismo nombre; en el fértil Valle de Jequetepeque, Departamento de La Libertad.

La ciudad de Jequetepeque está ubicada al norte del Puerto de Pacasmayo, a 6,72 km. A una altitud
de 15 , 7° 29'  30"  latitud sur y 79° 37' 15" longitud oeste.

Relieve
El distrito de Jequetepeque topográficamente se encuentra en un terreno plano con ligera pendiente hacia el noroeste. Su suelo presenta pequeñas elevaciones, cuyas alturas fluctúan entre los 20 y 30 m, encontrándose estas, ubicadas al oeste y al norte de la capital distrital.  En términos generales, el distrito de Jequetepeque, tiene una zona baja, que es cultivable y una zona alta, que es árida.

Hidrografía

Ríos

El distrito de Jequetepeque cuenta con un solo río, "Jequetepeque", que nace de la confluencias de los Ríos "Magdalena" y "Puclush" frente al caserío de Llallán (Distrito de Chilete, Provincia de Contumazá, Departamento de Cajamarca), a una altura de 800 .

Formado el Río Jequetepeque a la altura del Caserío de Llallán tiene solamente tributarios en el Departamento de Cajamarca; careciendo de ellos en el Departamento de La Libertad. Los principales son:
 Margen derecha: Las Quebradas de Payuc y Chullan
 Margen izquierda: Las Quebradas de Potre y Honda, los Montes Nazarios y el Río Santa Catalina, formado por las aguas del Río Cholol y San Lorenzo.

En el departamento de la Libertad su orientación es de este a oeste y se divide en tres brazos, para desembocar en el mar. Siendo el principal el que sigue con el curso del río, hasta su desembocadura en el mar pruabo, a 8 km al norte del Puerto de Pacasmayo.

Durante los meses de diciembre, enero, febrero, y marzo, el río aumenta su caudal y toma una coloración arcillosa muy características de los Ríos Costeños. La cuenca del Río Jequetepeque, tiene una extensión total de 555 kilómetros.

Aparte del río Jequetepeque, no hay otro río, pero si un Valle del Jequetepeque, acequia o manantial digno de tomar en cuenta, salvo los pequeños acueductos o canales, abiertos por la mano del hombre, para el regadío de las tierras.

Lagunas
Laguna de Los Litares
De pequeña extensión, ubicada al sur de la desembocadura del río Jequetepeque, a una distancia de 1,5 km. Sus orillas están pobladas de hínea. Lugar preferido por los aficionados a la cacería por la existencia de patos silvestres y gallaretas. El fondo de la laguna está constituido por tierras fangosas de color negruzcas.

Laguna El Balzar
También de pequeña extensión, ubicada a 2 km al sur de la capital distrital, cerca de la carretera que une Pacasmayo y Jequetepeque. Tiene características semejantes a la anterior. Actualmente esta laguna ya ha ido desapareciendo con el pasar de los años.

Todo el terreno que comprende esta laguna pertenecía anteriormente a la familia Chuyo; luego se hizo el reparto por herencia quedando como legítimos dueños los Señores Manuel Chuyo Salinas y Luis Chuyo Salinas.

Frente a esta laguna el comandante de la Marina de Guerra del Perú Nuñes del Prado, compró un lote y construyó una granja de Cerdos llamada "San Sebast", a cargo del señor Victor Chuyo Álvarez.

Laguna de la Mina, de pequeña extensión, ubicada a 1 km, al este de la ciudad. Sus orillas están rodeadas de grama y silvestre.

Laguna de Cacho Venado, más pequeña que las anteriores, y se halla ubicada a 200 m al este de la laguna de Mina, sus orillas son salitrosas. En sus aguas habitan pequeños peces de agua dulce.

Los orígenes de estas lagunas son producto de las filtraciones de predios aledaños. Esporádicamente sus aguas son empleadas en la agricultura.

Clima

Temperatura

Durante todo el año el distrito de Jequetepeque tiene un clima seco y templado. Las estaciones del año no se dan bien marcadas, preponderantemente se notan dos: invierno y verano, habiendo pequeñas diferencias de temperatura. En invierno la temperatura llega de 20 a 24°C y en verano de 30 a 35 °C.

La temperatura media anual es de aproximadamente 22,5 °C.

Lluvias
En el distrito de Jequetepeque las lluvias se presentan en forma esporádica en los primeros días de verano, anunciando la llegada de las caudalosas aguas del río, lo que redunda en beneficio de la agricultura del valle.

Vientos
Los vientos en este distrito se sienten con mayor intensidad durante las últimas horas de la tarde y soplan de sur a norte.
A pesar de la cercanía al mar, la ciudad no recibe la influencia de los vientos Alisios, que azotan a los pueblos de la costa peruana, debido a la arborización que sirven de protección.

Recursos naturales

Flora
La flora del distrito de Jequetepeque es abundante. Se distinguen dos tipos de flora:

Las silvestres, originarias de la zona, entre ellos: algarrobos, espinos, sauces, pájaro bobo, molles, caña brava, chilcos, piales, juncos, etc; y las cultivadas, como el arroz, maíz, vid, etc.

Fauna
La fauna del distrito de Jequetepeque es de dos tipos:

Fauna salvaje
Forma parte de esta fauna los siguientes animales: zorros, gato montes, tigrillo, zorrillo, hurón, lagartija, culebra, saltojo, gallinazo, halcón, buitre, lechuza, búho, murciélago, golondrina, gallareta, pato silvestre, tórtola, lorito, garza, guarda caballo, martín pescador, chilala, picaflor, paloma, pirinche, colila, gaviota, peche, mariposa, sapo, pájaro carpintero, peces, etc.

Fauna doméstica
Forman parte de esta fauna los siguientes animales: cuyes, conejos, pavos, gallinas, patos, ganado ovino, porcino, caballar, lanar, caprino, etc.

Autoridades

Municipales

 2013 - 2014
 Alcalde: Lourdes Deysi Jacquelin Vásquez Correa, del Partido Aprista Peruano (PAP).
 Regidores: Kathia Elizabeth Barba Cruz de Arana (PAP), Luis Edgardo Cruz Salinas (Fonavistas del Perú), Norma Evelia Ramírez Meléndez (Fonavistas del Perú), Wilmer Paisig Guevara (Fonavistas del Perú), Deyssy Verónica Vera Zapata (Fonavistas del Perú).
 2011 - 2012
 Alcalde: Pablo Martín Álvarez Castañeda.
 2007 - 2010
 Alcalde:  Oscar Luperio Honorio Horna, Alianza electoral Juntos por La Libertad.
 * 2016 - 2018
 Luis Mercedes Ramírez Cruz .Partido Perú Patria Segura

Regidores
Virgilio Moises Armas Tello, Elva Andrea Zapata Arana, Juana Cruz Rojas, Enrique Guty Cruz y  Hans Jonathan Cruz Bucheli.C
 Arquidiócesis de Trujillo
 Arzobispo de Trujillo: Monseñor Héctor Miguel Cabrejos Vidarte, OFM.

Jequetepecanos destacados
 José Vicente Rázuri y Cortés
 Manuel Guarniz López

Atractivos turísticos
 Cerro dos cabezas
Ubicado a dos kilómetros aproximadamente del pueblo de Jequetepeque, en el camino al Balneario de la Boca del Río. Esta huaca es de forma piramidal visible desde el Puerto de Pacasmayo. Se le llama "Dos Cabezas" porque años atrás una "Sociedad de Buscadores de tesoros" hizo abrir en ella un gran hoyo, desde la cumbre que se partió en dos, destruyendo ese monumento, pues no hallaron el tesoro que suponían debía existir allí y que además su parte superior por acción del tiempo ha tomado el aspecto de dos cabezas, separadas una de otra.

 Iglesia de Nuestra Señora de la Misericordia
La Iglesia localizada al frente de la plaza de armas fue fundada a finales del  por la orden de los agustinos. Al comienzo tuvo como patrona a la Virgen de Guadalupe, pero en la década de 1680 aparece bajo la advocación de Nuestra Señora de la Misericordia. La iglesia de Jequetepeque fue destinada para la doctrina de los indios del pueblo del mismo nombre, por lo que el diseño primitivo del templo debió ser simple, y se mantuvo así hasta ser destruida por el terremoto del 14 de febrero de 1619.

La iglesia de Jequetepeque debió reconstruirse por los años 1619-30, al menos hasta el segundo tercio del . En el , a consecuencia del terremoto del 2 de septiembre de 1759, la iglesia quedó nuevamente dañada. El templo fue reparado parcialmente, puesto que cuando la visitó el obispo Baltasar Martínez Compañón ordenó su refacción en 1784.

En abril de 2016 fue reparada la iglesia, durante el proyecto "Revalorando Nuestro Patrimonio Histórico", en la que participaron la Dirección Desconcentrada de Cultura La Libertad, la Asociación Pro Restauración de la Iglesia Nuestra Señora de la Misericordia, la Municipalidad Distrital de Jequetepeque, la parroquia y la comunidad en general. El 26 de agosto de 2016 fue declarada mediante Resolución Viceministerial N.º 110-2016-VMPCIC-MC como Monumento integrante del Patrimonio Cultural de la Nación.
 Plazuela de la Identidad
Se encuentra ubicada a la entrada de la ciudad, en ella se pueden observar algunos detalles de la cultura moche, así como el representativo chalán y su caballo de paso, dando la bienvenida a los visitantes.

 Plaza de Armas
Una hermosa expresión de la belleza. Luce en el centro una pileta de piedra tallada de tres niveles, en la parte baja unos personajes que identifican a las labores de este distrito, resaltando una dama que vierte en un cántaro agua cristalina, como invitando al visitante a tomar el famoso claro, licor de los incas, el mismo que es distribuido por cuatro cántaros que vierten a su vez, el líquido a una fuente de mayor tamaño, dando una sensación de armonía. Es una de las mejores esculturas del Perú. Obra realizada por Enrique Olivera Arroyo en el año 2004.

Referencias

Véase también
 Organización territorial del Perú
 San Pedro de Lloc

Enlaces externos
 INEI Perú
 Municipalidad distrital de Jequetepeque
 Pacasmayo.org

Jequetepeque


text:
Cyperus trichodes är en halvgräsart som beskrevs av August Heinrich Rudolf Grisebach. Cyperus trichodes ingår i släktet papyrusar, och familjen halvgräs.

Artens utbredningsområde är Jamaica. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Papyrusar
trichodes


text:
Uropachylus est un genre d'opilions laniatores de la famille des Gonyleptidae.

Distribution
Les espèces de ce genre sont endémiques du Brésil.

Liste des espèces
Selon World Catalogue of Opiliones (15/09/2021) :
 Uropachylus anthophilus (Mello-Leitão, 1926)
 Uropachylus gratiosus Soares & Soares, 1954
 Uropachylus itatiaia Soares & Soares, 1970
 Uropachylus nasutus Soares & Soares, 1947
 Uropachylus striatus Mello-Leitão, 1922
 Uropachylus ypiranga (Mello-Leitão, 1922)

Publication originale
 Mello-Leitão, 1922 : « Some new Brazilian Gonyleptidae. » Annals and Magazine of Natural History, , ,  (texte intégral).

Liens externes

Notes et références

Gonyleptidae
Genre d'opilions (nom scientifique)
Faune endémique du Brésil


text:
Frederick Strachan  (born 17 August 1923) is a New Zealand retired rowing coach.

Biography
Strachan was born on 17 August 1923. Beginning in 1944, he has been a member of the North End Rowing Club (NERC) in Dunedin. He was a provincial representative rower for the Otago Rowing Association in 1948. He was involved in rowing for seven decades and 70 rowers coached by him have represented New Zealand internationally.

In 1960, Strachan coached a coxed four at NERC that was the first boat for the club to win a national championship. He was a selector for Rowing New Zealand from 1964 to 1988. In the late 1960s, Strachan promoted greater use of science in high performance sport. He was selector for the 1968 coxed four that had been intended as potential substitutes for the 1968 New Zealand eight but who ended up being nominated as a separate team and returned with gold from the 1968 Summer Olympics. He was selector of the New Zealand eight that won gold at the 1971 European Rowing Championships and gold at the 1972 Summer Olympics. He was the manager of the 1972 New Zealand Olympic rowing team. Strachan later mentored Hamish Bond, who credits Strachan with having turned him into an elite rower.

Strachan has officiated for FISA, the World Rowing Federation, at the 1964 Summer Olympics, 1968 Summer Olympics, 1970 World Rowing Championships, 1972 Summer Olympics, 1976 Summer Olympics, 1978 World Rowing Championships, and 1981 World Rowing Championships. He retired from FISA in 1988 when he hit the age barrier.

Honorary roles and awards
Strachan was president of Rowing New Zealand from 1985 to 1990, in which year he was awarded life membership. He is vice-patron of Rowing New Zealand. In the 1991 New Year Honours, he was awarded a Queen's Service Medal (QSM) for community service. At the 2005 Halberg Awards, Strachan was awarded a lifetime achievements award. In 2019, he was awarded the Sir Don Rowlands Medal by the New Zealand Rowing Association.

Notes

References

1923 births
Living people
Rowing coaches
New Zealand sports coaches
Sportspeople from Dunedin
Recipients of the Queen's Service Medal


text:
Glossobius linearis är en kräftdjursart som först beskrevs av James Dwight Dana 1853.  Glossobius linearis ingår i släktet Glossobius och familjen Cymothoidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Gråsuggor och tånglöss
linearis


text:
Mob Girl: A Woman's Life in the Underworld is  1992 non-fiction book written by Teresa Carpenter about mafia informant and mob moll Arlyne Brickman.  It was published by Simon & Schuster.

References

External links
Mob Girl at TeresaCarpenter.com

1992 non-fiction books
English-language books
American non-fiction books
Non-fiction books about Italian-American organized crime
Works about the American Mafia


text:
La Universidad de Cincinnati, en inglés University of Cincinnati es una universidad pública localizada en Cincinnati, estado de Ohio, Estados Unidos. Con aprox. 35.000 estudiantes es, tras Universidad Estatal de Ohio y ante la Universidad Estatal de Kent, la segunda universidad más grande del estado de Ohio. El centro universitario fue fundado en 1819. La facultad de música, el College-Conservatory of Music Cincinnati (CCM), es uno de los centros universitarios de música de mejor reputación de los Estados Unidos.

Facultades
Ciencias de la Salud aplicadas
Ciencias aplicadas
Diseño, arquitectura, Arte y Planificación
Ingenierías
Artes y Ciencias (McMicken College of Arts and Sciences)
Medicina
Música (College-Conservatory of Music Cincinnati)
Pedagogía, Justicia delictiva y Recursos Humanos
Enfermería
Farmacia
Ciencias del Derecho (4. facultad más antigua en los EE. UU. abierta desde su inicio)
Trabajo Social
Ciencias Económicas
Graduate School

Instalaciones en otros emplazamientos:
Clermont College en Batavia
Raymont Walters College

Deporte

Los equipos deportivos de Cincinnati se llaman Bearcats y compiten en la American Athletic Conference.

Personalidades

Profesores célebres
Neil Armstrong - Primer humano en pisar la Luna
Dorothy DeLay - Violinista
Mark Gibson - Dirigente
Henry Meyer - Violinista
Ulrich Nicolai - Dirigente
Thomas Pasatieri - Compositor
Albert Sabin - Inventor de la vacuna oral contra la polio
Kurt Sassmannshaus - Violinista
Jenö Takács - Compositor y pianista

Estudiantes célebres
Kathleen Battle - Cantante de ópera
David Daniels - Contratenor
Michael Gruber - Actor, cantante, bailarín
Randy Harrison - Actor
Robin Johannsen - Cantante del Festival de Bayreuth
James Levine - Dirigente del Metropolitan Opera
Mark Fischbach (*Markiplier) - Humorista, actor, youtuber.
Kenyon Martin - Jugador de baloncesto (sin graduarse)
Immanuel McElroy - Jugador de baloncesto
Sarah Jessica Parker - Actriz
Sara Jay - Actriz pornográfica
Oscar Robertson - Jugador de baloncesto
Jerry Rubin - Defensor del ciudadano
Nipsey Russell - Actor, comediante
Joseph Baermann Strauss - Ingeniero que diseñó el Golden Gate Bridge
William Howard Taft - expresidente de los Estados Unidos
Christian Tetzlaff - Violinista
Tony Trabert - Jugador de tenis
Harold L. Walters - Compositor
Jason Maxiell - Jugador de baloncesto

Bibliografía
 Don Heinrich Tolzmann: Die Deutsch-Amerikana-Sammlung an der Universität von Cincinnati. In: Stuttgarter Arbeiten zur Germanistik, Nr. 423. Stuttgart: Hans-Dieter Heinz 2004 [2005], S. 447-458, ISBN 3-88099-428-5

Referencias

Enlaces externos

Página web oficial

Universidad de Cincinnati


text:
Frederick Orin "Fred" Hartman (April 21, 1868 – November 11, 1938) was an American professional baseball third baseman. He played in Major League Baseball (MLB) for the Pittsburgh Pirates, St. Louis Browns, New York Giants, Chicago White Sox, and St. Louis Cardinals.

In six seasons, Hartman posted a .278 batting average (623-for-2242) with 10 home runs and 333 runs batted in in 582 games played.

References

External links

1868 births
1938 deaths
Major League Baseball third basemen
Pittsburgh Pirates players
St. Louis Browns (NL) players
New York Giants (NL) players
Chicago White Sox players
St. Louis Cardinals players
19th-century baseball players
Baseball players from Pennsylvania
Springfield, Ohio (minor league baseball) players
McKeesport (minor league baseball) players
Erie (minor league baseball) players
Wilkes-Barre Coal Barons players
Johnstown Terrors players
Altoona Mad Turtles players
Lancaster Chicks players
Toledo Swamp Angels players
Terre Haute Hottentots players
Milwaukee Brewers (minor league) players
Milwaukee Creams players
Bridgeport Orators players
Chicago White Stockings (minor league) players
Buffalo Bisons (minor league) players
Montreal Royals players
Harrisburg Senators players
Braddock Infants players
McKeesport Tubers players


text:
Mocirla:
 Vasile Goldiș, Arad
 Râul Mocirla
 Râul Mocirla, Pârâul Beldii
 Râul Mocirla, Teuz

Toponime românești


text:
Federation Cup 1980 var den 18. udgave af Fed Cup, den kvindelige pendant til mændenes Davis Cup, arrangeret af International Tennis Federation. Mesterskabet havde deltagelse af 32 hold, og turneringen blev spillet udendørs på grusbaner i Lawn Tennis Turnier Club "Rot-Weiß" i Vestberlin i perioden 19. - 25. maj 1980. Vestberlin var Fed Cup-værtsby for anden gang.

Turneringen blev vundet af de forsvarende mestre fra USA, som i finalen besejrede Australien med 3-0. Det var femte år i træk, og syvende gang i alt, at USA vandt over Australien i finalen. Dermed blev USA det første land, der vandt mesterskabet fem år i træk, og det var amerikanerkens niende titel i alt, hvorved de forbedrede deres egen rekord for flest Fed Cup-titler. Australien var i finalen for ottende år i træk, hvilket også var en forbedring af holdets egen rekord. Det vindende amerikanske hold bestod af Chris Evert-Lloyd, Tracy Austin, Rosie Casals og Kathy Jordan, mens Australien blev repræsenteret af Dianne Fromholtz, Susan Leo og Wendy Turnbull.

Resultater

Alle holdkampe bestod af tre kampe, to singler og en double, og alle kampe blev spillet bedst af tre sæt.

Hovedrunde

Hovedrunden havde deltagelse af 32 hold.

Trøstrunde

Trøstrunden havde deltagelse af de 16 hold, der havde tabt i første runde i hovedrunden.

Kilder
 Fed Cup
 Fed Cup - World Group - 1980

Fed Cup
Tennis i 1980
Tennis i Tyskland
Sport i Berlin


text:
El Ducat de Roma o Ducat Romà va ser una jurisdicció política i militar bizantina que ocupava, dins de l'Exarcat d'Itàlia, o Exarcat de Ravenna, la major part del Laci modern i una àrea molt limitada a l'Úmbria del sud (Amelia i els seus voltants). S'estenia aproximadament des de Narni i Viterbo (al Laci septentrional) fins a Gaeta i Atina (a la frontera amb la Terra di Lavoro)

Orígens
L'origen del ducat es desconeix. Entre els testimonis més primerencs s'inclouen una carta de Gregori el Gran (592) en el qual s'esmenta un duc no identificat de Roma i posteriorment, una placa trobada a Terracina en què està gravat el nom d'un cert Jordi (Georgius) dux Romae. El càrrec de duc era de nomenament imperial, i tenia, amb tota probabilitat, un termini de tres anys, cobrint les funcions del capità de les forces militars en la seva àrea de competència.

Més que la presència a Roma d'un senat delmat i dispers com a resultat de les guerres gòtiques, va ser la figura del Papa que va evitar que els funcionaris imperials transmetessin per dret dinàstic al títol ducal, com ja que estava succeint en altres llocs (Ducat de Gaeta, ducat de Nàpols) i de fet succeïa que al Laci i havia l'exèrcit romà d'Orient per, en cas de vacant, elegir el seu dux. El Papa, de fet, des de l'època de Gregori I el Gran o fins i tot abans, s'havia convertit en la màxima autoritat civil, (així com religiosa) de Roma i el seu ducat

Els diversos ducs, com alts comandaments militars del territori, sempre foren membres destacats de la facció romana d'Orient, que es posaven al costat de l'emperador en les freqüents disputes que van sorgir entre el papa i Constantinoble. L'any 640 el dux i cartulari (carthularius) Maurici, amb l'exarca Isaac, va dirigir l'assalt contra el papa Severí I. També hi ha alguns duces entre els suposats conspiradors contra Gregori II.

En 702 el duc de Benevent Gisulf I va arrabassar al ducat romà la vall del Liri

Liutprand i la donació de Sutri
Quan Liutprand, rei dels longobards, va fer la guerra contra l'Exarcat de Ravenna, abraçant la causa del papa anti-iconoclasta Gregori II, va ocupar tota la Pentàpolis i els romans d'Orient només van conservar el port de Classis, la ciutat i la plana al voltant de Ravenna. Al Laci Liutprand va ser a les portes de Roma però sense prendre la ciutat; llavors va donar els territoris del ducat romà al Papa, en l'acte conegut en la història com «Donació de Sutri» el primer nucli dels Estats Pontificis (728) anunciant el començament del Patrimonium Sancti Petri independent de Constantinoble. Aquest nom s'havia donat fins ara als grans latifundis administrats pel bisbe de Roma, en contraposició al patrimonium publicum administrat pels caps militars (duces i magister militum) de l'Imperi Romà d'Orient i als latifundis de l'arxidiòcesi de Ravenna i l'arxidiòcesi de Milà.

Amb el nomenament del Papa Zacaries I Liutprand va venir a buscar l'aprovació papal: els dos es van trobar a Terni, on el rei llombard va fer abandó de la possessió d'algunes ciutats d'Úmbria ocupades l'any 742 quan es va annexar els ducats de Spoleto i Benevent, donant al ducat romà Narni, Blera, Orte, Bomarzo i Terni. Per segona vegada, el Papa fou el representant suprem dels antics territoris bizantins al Laci

Mentrestant, anava el papa Zacaries a la ciutat d'Interamna [Terni] on el rei ja havia acampat amb tot el seu exèrcit, i el rei, que havia sabut de la seva arribada, va enviar a tots els seus comandants del grau més alt fins al octau mil per donar-li acollida. I el rei va procedir a complir amb el gran sacerdot Zacaries i el va acompanyar a la ciutat amb gran alegria i respecte. Després que tots dos asseguts a l'església del beat Valentino ..... impressionat per les paraules persuasives de l'home sant [Papa Zacaries], el rei llombard va tornar al papa les ciutats que havia pres dels romans (Veniens itaque ad civitatem Interamnis, ubi tunc dictus rex cum suis exercitibus erat, cum rex audiret eius adventum, omnes duces exercituum suorum maiores usque ad octo miliaria misit obviam illi. Sed et ipse rex usque ad medium miliare processit obvia Zachariae summo pontifice, illumque cum gaudio magno et summa reverentia intra civitatem suscepit. Cumque in ecclesia beati valentini ambo consedissent.....huius autem sanctis persuasionibus compunctus rex langobardus, ad mandatum pontificis civitates, quas Romanis abstulerat, restituit)

L'engany de la donació de Constantí
És probable al papat de Zacaries I (o de Gregori II va aparèixer el document conegut com la Donació de Constantí. El poder del Papa, després dels problemes polítics que va tenir amb Lleó III l'Isàuric, ja no era recolzat per l'imperi i el papa ni podia ser tampoc considerat com un senyor feudal llombard, donada la superioritat política i moral amb la qual es considerava la seu romana i els cristians pel que fa al poder llombard. La incertesa política que vivia el ducat romà en aquells anys va donar lloc a la producció d'una legitimació històrica de la independència papal, la "Donació de Constantí", el primer emperador cristià, segons el qual donava el dret al papa de governar el territori i el Senat romà, i la primacia sobre els altres patriarques del cristianisme (en aquells anys Lleó s'havia traspassat al patriarcat de Constantinoble, les diòcesis de Pulla, Calàbria i Sicília). De fet, el document es pot definir com una constitució per la qual un estat es declara independent, simplement adherint-se al sistema legal i legislatiu (en aquest temps no diferent del dret religiós).
[[Fitxer:Karte kirchenstaat.jpg|miniatura|El patrimonium Sancti Petri després de la donació de Pipí el Breu (Populonia, Ronciglione i Viterbo)]]

 La donació de Pipí
Amb l'accés d'Astolf al títol de rei d'Itàlia i dels llombards, aquests van reprendre una política d'expansió a costa de Roma (dels "romani" (definit com la suma de llatins i bizantins). El 751 Astolf va conquerir la regió d'Ístria i Ravenna establint-se a l'Exarcat de Ravenna amb l'adquisició dels títols palatins connectats. Les amenaces del rei Astolf també van arribar a Roma: reclamaven al papa Esteve II el pagament d'impostos per les donacions rebudes pels seus predecessors, i uns anys més tard va arribar a conquerir Ceccano a la Vall Llatina. Esteve II va cridar en ajut als francs de Pipí el Breu. Encara que Astolf va assetjar diverses vegades Roma, va ser derrotat pel rei franc procedent de l'altre costat dels Alps, que el va obligar a pagar un tribut al regne dels francs i transferir sota la sobirania del Papa l'antic Exarcat d'Itàlia, la Pentàpolis, i Perusa.

Tal com es va fer anteriorment pel Patrimonium S. Petri, tots els poders de l'Exarcat, Pentàpolis, i l'anomenat corredor bizantí que s'oposaven a la propietat legal de la diòcesi de Roma, foren subordinats a l'autoritat del papa, sense la mediació imperial de Constantinoble. Alhora, els territoris del nord d'Itàlia en mans dels llombards van ser separats definitivament de la zona centre-sud (756).

 Notes

 Bibliografia
 Liber pontificalis
 Bavant B., Le Duché byzantin de Rome, Mélanges de l'Ecole Française de Rome 1979.
 Galasso G., Storia d'Italia'', Vol I, Utet, Torino 1995.

Exarcat de Ravenna
Alta edat mitjana
Història de Roma
Longobards
Roma


text:
Andreas Babler (geboren am 25. Februar 1973 in Mödling) ist ein österreichischer Politiker (SPÖ) und Bürgermeister der Stadtgemeinde Traiskirchen. Des Weiteren ist er gemeinsam mit sieben anderen Bürgermeistern Vorstandsmitglied des Wasserleitungsverbandes der Triestingtal- und Südbahngemeinden. Zudem betreibt er  gemeinsam mit seiner Ehefrau Weinbau.

Leben und Wirken
Babler wuchs in einer Semperit-Arbeiterfamilie im Traiskirchner Stadtteil Möllersdorf auf. Er ist gelernter Maschinenschlosser und arbeitete als Schichtarbeiter für die Vöslauer Mineralwasser AG. Auf dem zweiten Bildungsweg studierte er politische Kommunikation an der Donau-Universität in Krems.

1989 trat er der Sozialistischen Jugend (SJÖ) bei, wurde bald Landessekretär der SJ in Niederösterreich, dann Bundessekretär und in weiterer Folge Vizepräsident der sozialistischen Weltjugendinternationale (IUSY). Als Bundessekretär propagierte er – gemeinsam mit dem linken Vordenker Tibor Zenker – das Konzept des Staatsmonopolistischen Kapitalismus (kurz: Stamokap). Die SJÖ erlangte, dank Babler und Zenker, quasi die Deutungshoheit über diese Theorie in Österreich.

Seit 1995 ist er Mitglied des Gemeinderats, wurde schließlich Stadtrat und im April 2014 Bürgermeister von Traiskirchen. Bei seiner ersten Wahl holte er das beste Wahlergebnis für die SPÖ in Traiskirchen seit 1945: 73,1 Prozent, das sind plus 4,2 Prozent. Nebenberuflich betreibt er mit seiner Gattin Weinbau.

Im Februar 2006 unterstützte er die Aktionskonferenz "Nein zum Europa der Konzerne und Generäle! Für ein neutrales, solidarisches und weltoffenes Österreich!" in Linz.

Babler ruft als Bürgermeister der Stadt Traiskirchen, in der sich das politisch und medial immer wieder debattierte Flüchtlingslager Traiskirchen befindet, hohe Aufmerksamkeit österreichweiter Medien hervor. Überregionales Aufsehen erregte er nicht nur während seiner Funktionsperiode als SJÖ-Vorsitzender, sondern auch durch offene Kritik an der eigenen Partei und seine klare Opposition zur Asylpolitik der Innenministerin Johanna Mikl-Leitner.

Im August 2014 berichtete die Neue Zürcher Zeitung über die Missstände im Asyl-Erstaufnahmezentrum Traiskirchen und zitierte Babler: "Angesichts von 8,5 Millionen Einwohnern und weit über 100 Millionen Nächtigungen jährlich im Tourismusbereich sei die Zahl von 25 000 Flüchtlingen, die sich derzeit in der sogenannten Grundversorgung befinden, gering. Da werde aus politischen Gründen ein Schauspiel betrieben, erklärt er im Gespräch. Allerdings sei das Lager in Traiskirchen schlicht zu gross, und die politische Vereinbarung werde permanent gebrochen." Am 30. Mai 2015 erließ er einen feuerpolizeilichen Bescheid, dass innerhalb von vier Tagen die Flüchtlingszahl im Flüchtlingslager Traiskirchen auf 1400 verringert werden muss.  Am 9. Juni 2015 organisierte er unter dem Motto "Flüchtlinge menschlich unterbringen - Massenlager abschaffen" eine Protestkundgebung der Traiskirchner Bevölkerung gegen die Asylpolitik Mikl-Leitners – samt Pfeifkonzert – vor dem Innenministerium in Wien. Er kritisierte die Flüchtlingspolitik der Bundesregierung auch noch danach.

Im Juni 2015 gründete er unter anderem mit Vertretern der Volkshilfe, der Freiheitskämpfer und der Sozialistischen Jugend die parteiinterne Initiative Kompass, die der Organisierung des linken Flügels innerhalb der SPÖ dienen soll.

Babler ist Vizepräsident des Verbandes sozialdemokratischer GemeindevertreterInnen in Niederösterreich.

Kritik
In die Kritik geriet Babler, nachdem ihm die niederösterreichische FPÖ im März 2016 vorgeworfen hatte, neben seinen Bezügen als Bürgermeister auch als Angestellter der Stadt Traiskirchen ein Gehalt zu beziehen. Dies sei zwar gesetzlich in Ordnung, aber moralisch verwerflich. Anschließend gab Babler seinen Job auf.

Master-Thesis
 Medien, Strategien und Kommunikation in Arbeitskämpfen am Beispiel der Semperit Traiskirchen. Master-Thesis, Donau Universität Krems 2009

Weblinks
 Stadtgemeinde Traiskirchen, offizielle Website
 Ein Porträt von Andreas Babler des Nachrichtenmagazins Profil vom 29. September 2014
 Website der Initiative Kompass;
 Rede  von Andreas Babler zum 1. Mai 2013 in der er die "Bereicherer in der Politik" anprangert.

Einzelnachweise

Bürgermeister (Traiskirchen)
Politiker (21. Jahrhundert)
SPÖ-Mitglied
Österreicher
Geboren 1973
Mann


text:
39 Draconis (b Draconis) é uma estrela na direção da Draco. Possui uma ascensão reta de 18h 23m 54.65s e uma declinação de +58° 48′ 02.1″. Sua magnitude aparente é igual a 4.98. Considerando sua distância de 188 anos-luz em relação à Terra, sua magnitude absoluta é igual a 1.17. Pertence à classe espectral A3V.

Ver também
Designação de Bayer
Designação de Flamsteed
Catálogo Henry Draper
Catálogo Hipparcos

Estrelas
Objetos de Bayer
Constelação de Draco


text:
Phymaturus punae est une espèce de sauriens de la famille des Liolaemidae.

Répartition et habitat
Cette espèce est endémique de la province de San Juan en Argentine. On la trouve entre 3400 et  d'altitude. Elle vit dans les zones rocheuses de la puna.

Description
C'est un saurien vivipare.

Publication originale
 Cei, Etheridge & Videla, 1985 "1983" : Especies nuevas de iguanidos del noroeste de la provincia de San Juan (Reserva Provincial San Guillermo), Argentina. Deserta, , .

Liens externes

Notes et références

Saurien (nom scientifique)
Liolaemidae
Faune endémique d'Argentine


text:
Sayward is a village located in the Sayward Valley on the northeast coast of Vancouver Island in British Columbia, Canada. It is about  inland from Kelsey Bay on a spur from Highway 19.

The village (like its West Kootenays namesake) was called after William Parsons Sayward, a successful Victoria lumber merchant who was born in Maine in 1818 and came to Victoria from California in 1858. The 2016 population of the village was 311, down from 341 in 2006 and 379 in 2001. The village lies off the coast of Hardwicke Island.

Demographics
In the 2021 Census of Population conducted by Statistics Canada, Sayward had a population of 334 living in 166 of its 182 total private dwellings, a change of  from its 2016 population of 311. With a land area of , it had a population density of  in 2021.

See also

Sayward Valley

References

External links

Villages in British Columbia
Northern Vancouver Island
Populated places in the Strathcona Regional District


text:
Bilal ibn Rabah al-Habaixí (), també conegut com a Bilal ibn Riyah (), (580–640) fou un dels més lleials sahaba (companys) del profeta islàmic Mahoma. Va néixer a la Meca i és considerat el primer muetzí, escollit per Mahoma. Va ser conegut per la seva bonica veu, amb la qual es va dirigir a la gent a través de les seves oracions. Va morir el 640 als 57 anys.

Naixement infància i joventut
Bilal ibn Rabah va néixer a la Meca, al Hijaz, l'any 580 . El seu pare, Rabah, era un esclau àrab del clan dels Banu Júmah i la seva mare, Hamama, era una antiga princesa d'Abissínia (actual Etiòpia) que va ser capturada després dels fets de l'any de l'Elefant (l'intent de destruir la Kaba) i que fou venuda com esclava. Havent nascut com a esclau, Bilal va haver de treballar pel seu amo, Umayya ibn Khàlaf. Com que va treballar durament, Bilal fou reconegut com un bon esclau i se li van confiar les claus dels ídols d'Aràbia. Tot i això, el racisme i els estatuts sociopolitics d'Aràbia van impedir a Bilal una situació còmode a la societat.

L'aspecte de Bilal
Muhammad Abdul-Rauf en el seu llibre, Bilal ibn Rabah, explica:

 «Ell [Bilal] era atractiu i tenia una estatura impressionant, complexió marró fosca i ulls escumosos, un nas fi i pell brillant. També estava dotat amb una profunda, melodiosa i ressonant veu. Va portar una barba prima en ambdues galtes. Tenia una gran saviesa i un sentit de la dignitat i de l'auto-estima.»

De la mateixa manera, William Muir en el seu llibre, The Life of Muhammad, explica:

 «Ell (Bilal) era alt, fosc i amb un semblant africà i un cabell espès.»

Muir també declara que membres nobles dels Quraix menyspreaven Bilal i el van anomenar Ibn Sawda ('fill de la (dona) negra').

Conversió a l'islam
Quan Muhàmmad va anunciar que era el profeta i va començar a predicar el missatge de l'islam, Bilal va renunciar a l'adoració dels ídols i fou un dels primers conversos a la fe islàmica.

Persecució de Bilal
Quan l'amo de Bilal, Umayya ibn Khàlaf, ho va descobrir, va començar a torturar-lo. Com que Abu-Jahl li ho va demanar, Umayya va lligar-lo i el va arrossegar al voltant de la Meca mentre els nens se'n reien. Bilal va rebutjar renunciar a l'islam mentre repetia «Àhad, Àhad» («[Déu és] un, [Déu és] un»). Degut a la negativa de Bilal, Umayya va ordenar que Bilal assotat i lligat sota el sol al desert d'Aràbia. Quan Bilal continuava rebutjant negar el profeta, Umayya va ordenar que es posés una pedra que cremava al pit de Bilal . Tot i això, Bilal va restar ferm en la seva creença i va continuar dient «Àhad, Àhad». Alguns companys de Mahoma van tenir notícies sobre aquest esclau i ho van explicar al profeta. Muhàmmad va enviar Abu-Bakr perquè negociés l'emancipació de Bilal a canvi de tres dels seus esclaus (un home pagà, la seva muller i la seva filla).

Ministeri d'hisenda
Bilal va esdevenir important a l'Estat islàmic de Medina, quan Muhàmmad el va for ministre del Bayt al-Mal (ministeri d'hisenda). Bilal va distribuir fons a vídues, orfes, viatgers i altres que no no es podien mantenir a si mateixos.

Àdhan
Muhàmmad va escollir Bilal per ser el primer muetzí.

Punt de vista sunnita
Els sunnites creien que el Muhàmmad va escollir a Bilal com a muetzí (el que crida a l'oració) de l'islam. Personalment va ensenyar Bilal com cridar als musulmans a l'oració. Tot i això, altres tradicions sunnites suggereixen que un company va suggerir a Muhàmmad que haurien de bufar una trompeta o campana per avisar els musulmans a l'hora de cada oració. Segons les tradicions sunnites Muhàmmad no va acceptar aquest suggeriment perquè no va voler adoptar els costums jueus o cristians. Un dia, Abd-Al·lah ibn Ziyad, un ciutadà de Yathrib (Medina), va venir per visitar a Muhàmmad. Abd-Al·lah va explicar-li que quan estava mig-despert o mig-adormit, se li va aparèixer un home que li va dir que era la veu humana la que havia de cridar els musulmans a l'oració. Aquest també va ensenyar a Abd-Al·lah com s'havia de fer l'àdhan. Els historiadors sunnites els declaren a Mahoma li va agradar aquesta idea i la va adoptar. Després d'adoptar làdhan, Muhàmmad va cridar Bilal i l'hi va ensenyar.

 Punt de vista xiïta
Els xiïtes no accepten la història d'Abd-Al·lah ibn Ziyad. Consideren que l'àdhan va ser revelat a Muhàmmad com ho havia estat l'Alcorà. Els xiites creuen que l'''àdhan no pot haver estat mostrat en somnis. A més, Sayed Ali Asgher Razwy diu que, «si el Profeta havia pogut ensenyar als musulmans com fer les prostracions i què i quan dir a cada oració, també els va poder ensenyar com i quan avisar els altres abans de cada oració.» Segons les tradicions xiites, l'àngel que va ensenyar a Muhàmmad com fer les ablucions preparatòries a les oracions i com recitar les oracions també li van ensenyar l'àdhan.

 Campanyes militars durant l'època de Muhàmmad
Va participar en la Batalla de Badr. Les forces de Muhàmmad incloïen Alí ibn Abi-Tàlib, Hamza ibn Abd-al-Múttalib, Ammar ibn Yássir, Abu-Dharr al-Ghifarí, Abu-Bakr as-Siddiq, Úmar ibn al-Khattab, Mússab ibn Umayr, i az-Zubayr ibn al-Awwam. Els musulmans també van portar setanta camells i dos cavalls, cosa que volia dir que hi havia tres o quatre homes per cada camell. Tanmateix, moltes de les fonts musulmanes primitives indiquen que no hi va haver cap lluita seriosa i que el futur califa Uthman ibn Affan es va quedar enrere per preocupar-se per la seva muller malalta Ruqayya, filla de Muhàmmad. Salman el Persa tampoc es va unir la batalla perquè encara no era un home lliure.

 Després de Mahoma
 Punt de vista sunnita
A Sírat Abi-Bakr al-Ṣiddiq, que compila moltes narracions i fets històrics compilats sobre la vida del califa Abu-Bakr, s'explica que Bilal va acompanyar els exèrcits musulmans que estaven sota les ordres de Saïd ibn Àmir al-Jumahí a Síria.

 Punt de vista xiïta
Després que Muhàmmad morís l'any 632, Bilal fou un dels que no van donar la baya (homenatge) a Abu-Bakr.Ahmed, A.K. The Hidden Truth About Karbala. Ed. Abdullah Al-shahin. Qum, Iran: Ansariyan Publications, n.d. Print.  Pg. 307 Està documentat que quan Bilal no va donar l'homenatge a Abu-Bakr, Úmar ibn al-Khattab va agafar Bilal per la seva roba i li va dir:A la qual cosa Bilal va respondre:De la mateixa manera, a Al-Istiab, una font sunnita, es diu que Bilal va dir a Abu-Bakr:Després de ser exiliat de Medina per Úmar i Abu-Bakr, Bilal va emigrar a Síria.

Abu-Jàfar at-Tussí, un estudiós xiïta, també va declarar, a lkhtiyar ar-rijal que Bilal va rebutjar prestar homenatge a Abu-Bakr.

 Sufisme
Purnam Allahabadi, un poeta sufi les obres del qual foren escrites durant l'Imperi mogol, va compondre un qawwali en què esmenta que el temps es va parar quan alguns companys van impedir a Bilal de cridar làdhan (que havia vist en el seu somni) i va considerar que això era incorrecte.

Com que Bilal era d'origen abissini, no podia pronunciar la lletra "x" (en àrab ش, xin). Un hadit de Mahoma diu que la xin de Bilal és «brillant» a l'oïda de Déu, la qual cosa que vol dir que Déu no mira allò extern si no que aprecia la puresa de cor.

 Mort
Els historiadors no tenen clar la data de la mort de Bilal. Alguns creuen que va morir el 638, mentre que altres creuen que va morir el 642.

L'estudiós sunnita as-Suyutí en el seu Tarikh al-khulafà va escriure: «Ell (Bilal) va morir a Damasc l'any 17 o 18 de l'Hègira, però alguns diuen que fou el 20, o fins i tot el 21. Alguns van dir que va morir a Medina, però és erroni.»

 Descendents i llegat
Es considera que els descendents de Bilal ibn Rabah van emigrar a l'actual Etiòpia, a l'Àfrica Oriental. La dinastia Keita de Mali a l''Àfrica Occidental també reclamen que és un seu avantpassat.

Encara que hi ha alguns desacords respecte dels fets de la vida i la mort de Bilal, no es pot contestar la seva importància. Els muetzins, especialment aquells de Turquia i Àfrica, han venerat el primer practicant de la seva professió. La història de Bilal és la demostració més citada de que l'islam no fa diferències de raça, nacionalitat o estatus social, sinó que mesura les persones per la seva taqwa (pietat). Això es justifica en el sermó del comiat del Profeta a Mina:El 1874, Edward Wilmot Blyden, un antic esclau afrodescendent, va escriure:

 Referències

 Bibliografia
 H.M. Ashtiyani. Bilâl d'Afrique, le muezzin du Prophète, Montréal, Abbas Ahmad al-Bostani, la Cité du Savoir, 1999
 İbn Sa'd. et-Tabakâtü'l-Kübrâ, Beyrut 1960, III, s. 232
 Avnu'l-Ma'bud. Şerh Ebû Dâvud, III,185, İbn Mâce, Ezan, 1, 3
 А. Али-заде''. Билал аль-Хабаши // Исламский энциклопедический словарь. – М.: Издательский дом Ансар, 2007. — 400 с.

Enllaços externs
 Medieval Islamic Civilization
 Omar H. Ali, "Arabian Peninsula," Schomburg Center, The New York Public Library
 al-islam.org – Slaves in the History of Islam
 The First Muezzin

Esclaus
Àrabs
Religiosos musulmans
Conversos a l'islam
Companys de Mahoma
Afroasiàtics
Morts a Damasc
Persones de la Meca
Religiosos africans
Religiosos asiàtics


text:
Japan and the World Economy is a peer-reviewed academic journal that was established in 1989 and is edited by Shin-Ichi Fukuda. It contains articles about Japanese economy, including finance, managerial sciences, agriculture, and economic ties with other countries.

External links

Economics journals
Quarterly journals
English-language journals
Elsevier academic journals
Publications established in 1988


text:
Buniasih kan syfta på följande platser:

Indonesien

 Desa Buniasih (administrativ by i Indonesien, lat -7,39, long 106,72), Jawa Barat,
 Desa Buniasih (administrativ by i Indonesien, lat -7,10, long 108,13), Jawa Barat,

Robotskapade Indonesienförgreningar


text:
CNBC Awaaz () is an Indian pay television Hindi business news channel, owned by CNBC and TV18 based in New Delhi.

CNBC Awaaz launched 'CNBC Awaaz Travel Awards'.

References

External links

 Staff, The Business Standard.  23 May 2003 Tv 18, Cnbc Plan Joint Venture

Mass media in Mumbai
Mass media in Maharashtra
Television stations in Mumbai
CNBC global channels
Network18 Group
24-hour television news channels in India
Business-related television channels in India
Business-related television channels
Television channels and stations established in 2005
2005 establishments in Maharashtra


text:
Tillandsia rupestris Mez est une plante de la famille des Bromeliaceae.

L'épithète rupestris signifie « rupestre, qui pousse sur les parois rocheuses » par référence à l'habitat de la plante.

Protologue et Type nomenclatural

Tillandsia rupestris Mez in C.DC., Monogr. Phan. 9: 856, n° 220 (1896)

Diagnose originale :
« foliis caulem elongatum quaquaverse vaginantibus, dense lepidibus magnis, reflexis tomentosis ; inflorescentia simplicissima, dense disticha subflabellata +/- 6-flora ; bracteolis quam sepala brevioribus, dorso glabris ; floribus stricte erectis ; sepalis subaequaliter ad 3 mm. connatis ; petalis lamina violacea, latissime obovata, maxima ; staminibus profunde inclusis, stylum superantibus. »

Type : leg. Balansa, n° 4746 ; "Paraguay, ad saxa granitica montis Cerro San Thomas prope Paranaguari" ; Herb. Boiss.-Barbey., Paris.

Synonymie

Synonymie nomenclaturale
 Tillandsia arhiza var. rupestris (Mez) Hassl.

Synonymie taxonomique
(aucune)

Description

Écologie et habitat
 Biotype : plante herbacée vivace rameuse ; saxicole.
 Habitat : rochers granitiques.
 Altitude : ?

Distribution
 Amérique du sud :

Comportement en culture

Taxons infraspécifiques

Tillandsia rupestris var. rupestris
 (autonyme)

Tillandsia rupestris var. pendens Chodat & Vischer

Tillandsia rupestris var. pendens Chodat & Vischer, in Bull. Soc. Bot. Genève, ser. 2, 8: 229, fig. 91, 96 (1916)

Diagnose originale : (à compléter)

Type : (à compléter)

Distribution : .

Références bibliographiques

rupestris
Espèce d'Angiospermes (nom scientifique)
Flore endémique du Paraguay


text:
Eloá Pimentel hostage crisis refers to the kidnapping, holding hostage and murder of Brazilian 15-year-old girl Eloá Cristina Pimentel in October 2008; this crime, and the shooting of Pimentel's friend Nayara Silva were both committed by Eloá's ex-boyfriend Lindemberg Alves. The incident received major media exposure not only because of the shootings, but also because of the mistakes made by the police of São Paulo. Eloá Pimentel was held as a hostage for 100 hours – the longest kidnapping ever registered in the state of São Paulo. The trial of Alves started on February 13, 2012, exactly three years and four months after the crime.

The kidnapping
On October 13, 2008, Eloá Pimentel, Nayara da Silva and two friends were working on a school project, when Eloá's 22-year-old ex-boyfriend, Lindemberg Fernandes Alves, broke into her apartment in Santo André, holding a pistol. He soon released the two boys, but held Eloá and Nayara. The GATE (Grupo de Ações Táticas Especiais, or Special Tactical Actions Group) closely followed the situation. On October 16, da Silva was eventually released by Alves, but she offered to return to the apartment, to try to negotiate with the kidnapper. After she entered the apartment, she was held hostage again. Hours later, shots were heard coming from the apartment, and the GATE decided to storm the apartment. They eventually stopped and immobilized him, but not before he could shoot Eloá twice (once in the head and other in the groin), and shoot once in Nayara's face.
Eloá, severely wounded, was taken to the hospital, but was brain dead due to brain damage and died on October 18, at 23:30.

Aftermath
The body of Eloá Pimentel was buried in the Jardim Santo André cemetery, in Santo André, and the ceremony was attended by ten thousand people. Her heart, lungs, liver, pancreas, kidneys and cornea were donated, to the benefit of seven people. It was later discovered that Eloá's father, Everaldo Pereira dos Santos, was a suspect in the murder of two people in the state of Alagoas. Everaldo Pereira dos Santos ran away during the incident but was captured on December 28, 2009, in Maceió.

The trial of Lindemberg Alves Fernandes lasted 4 days, from February 13 to February 16, 2012. He was found guilty of all 12 crimes he committed, and condemned to 98 years and 10 months of imprisonment. Brazilian law, however, limits the penalty time to 30 years.

Controversy
The incident was widely discussed because of the mistakes committed by the police, especially the fact that they allowed Nayara to return to the apartment. Marcos do Val, a Brazilian SWAT instructor, pointed out other mistakes, such as allowing the kidnapping to last for so many days, not shooting Lindemberg with a sniper, taking too long to storm the apartment after breaching the door, and not using the back door or the windows.

Media coverage
In 2016, an episode of the true crime documentary television series Investigação Criminal was released about the case.

References

External links
 Eloá Pimentel hostage crisis at Google News

1993 births
2008 deaths
Murdered Brazilian children
People murdered in Brazil
Kidnapped Brazilian people
Hostage taking in Brazil
Kidnappings in Brazil
2008 murders in Brazil
Incidents of violence against girls


text:
Lansing és una població dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia una població de 3.417 habitants.

Demografia
Segons el cens del 2000, Lansing tenia 3.417 habitants, 1.620 habitatges, i 808 famílies. La densitat de població era de 286,2 habitants/km².

Dels 1.620 habitatges en un 23,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 41,4% hi vivien parelles casades, en un 6% dones solteres, i en un 50,1% no eren unitats familiars. En el 38,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,06 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,82.

Per edats la població es repartia de la següent manera: un 18,9% tenia menys de 18 anys, un 11,4% entre 18 i 24, un 41,1% entre 25 i 44, un 19,3% de 45 a 60 i un 9,3% 65 anys o més.

L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99 homes.

La renda mediana per habitatge era de 38.185 $ i la renda mediana per família de 48.167 $. Els homes tenien una renda mediana de 41.650 $ mentre que les dones 31.181 $. La renda per capita de la població era de 29.047 $. Entorn del 9,5% de les famílies i el 12,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

Referències

Comtat de Tompkins
Entitats de població de Nova York


text:
La Jonchère-Saint-Maurice település Franciaországban, Haute-Vienne megyében.

Népesség
A település népességének változása:

Jegyzetek

További információk

Haute-Vienne megye települései
Bottal létrehozott francia település cikkek


text:
La sinfonia n. 4 in la minore (op. 63) è stata composta da Jean Sibelius tra il 1910 ed il 1911. Questa composizione segna un punto di svolta significativo nello stile compositivo sinfonico di Sibelius, maturato dal 1909.

La quarta sinfonia di Jean Sibelius è considerata da alcuni studiosi come una delle opere più ardite e sperimentali del maestro finlandese. Il direttore d'orchestra Simon Parmet, amico di Sibelius, arrivava a paragonarla a un ciclone di tale violenza da lasciare completamente devastato il paesaggio musicale sibeliano. Per Giacomo Manzoni, invece, rappresenta «quasi  un ritorno alla "prima maniera" di Sibelius; temi che germinano lentamente, con un procedimento simile a quello di Bruckner; atmosfere strumentali cupe e condensate, libero andamento fantastico delle idee musicali, in contrasto con la forma severa della sinfonia».

Struttura
A differenza delle sinfonie precedenti, l'architettura della quarta non è determinata dalla presenza di temi chiaramente definibili, bensì da un singolo intervallo elevato ad elemento portante dell'intera struttura: la quarta aumentata, nota anche come tritono. Si tratta di un intervallo risultante dalla somma di tre toni interi (es. fa, sol, la, si) il cui effetto è piuttosto duro oltre a presentare difficoltà nell'intonarlo, al punto di essere proibito utilizzarlo senza preparazione negli esercizi accademici rigorosi e condannato dai teorici antichi, che in latino erano soliti recitare: «Si contra fa est diabolus in musica».

Fra le sette sinfonie di Sibelius non ve n'è una che arrivi alle dimensioni gigantesche della ottava di Anton Bruckner o della terza di Gustav Mahler. Con una quarantina di minuti, le prime due sono le uniche "espansive" che si avvicinano al modello di Brahms. Le restanti cinque tendono verso una crescente concentrazione, compresa la quarta la cui durata temporale (quaranta minuti circa nella interpretazione memorabile di Leonard Bernstein alla testa della New York Philharmonic) può trarre in inganno: essa è dovuta alla lentezza dell'eloquio, ma sul pentagramma la quarta è la più breve non comprendendo la partitura che poco più di una sessantina di pagine.

Tempo molto moderato, quasi adagio
Il primo movimento indicato Tempo molto moderato, quasi adagio, si apre con una tetra introduzione affidata ai bassi che affermano fin da principio l'intervallo di quarta aumentata. Di primo acchito, il linguaggio musicale si rivela di difficile classificazione: né tonale (invano si cercherebbe la minima affermazione del la minore promesso nel titolo), né atonale, né cromatico, né politonale. Il cupo e spaventoso tessuto sonoro richiama la terrificante introduzione del poema sinfonico L'isola dei morti di Rachmaninov e fa pensare ad un paesaggio invernale notturno finlandese, con le opprimenti tenebre di quando in quando squarciate dall'inquietante bagliore della luce di un'aurora boreale. Archi bassi e fagotti eseguono la successione di note do-re-fa diesis, la cui ambiguità armonica è sostenuta dall'andamento sincopato.  Dopo alcuni solenni accordi degli ottoni, l'intervallo di quarta aumentata compare per la seconda volta nelle parti degli archi acuti e per la terza volta a opera di violoncelli e contrabbassi. Il movimento si conclude riproponendo la stessa desolata atmosfera dell'introduzione, in un lungo unisono in la.

Allegro molto vivace
Nel secondo tempo, Allegro molto vivace, l'oboe riprende il la conclusivo del movimento precedente ma come terza di fa maggiore; l'atmosfera tetra cede il passo ad una maggiore luminosità dei colori orchestrali e anche la forma dai contorni facilmente riconoscibili favorisce il cambiamento di espressione. Tuttavia, ancor più che nel primo movimento, si afferma incessantemente la cruda asprezza dell'intervallo di tritono con la sua carica di instabilità. Il secondo tempo si configura dunque come uno scherzo anticipato di posizione, con un episodio centrale che tiene luogo del convenzionale trio, ma il doppio più lento. Secondo un procedimento tipico di Sibelius, proprio al culmine della tensione accumulata il movimento si conclude improvvisamente e diviene preda del silenzio.

Il tempo largo
Nel terzo movimento indicato come Il (sic) tempo largo, nella tonalità di do diesis minore, ritorna il paesaggio desolato e terribile del primo movimento. La struttura si suddivide in due blocchi tematici che si alternano vicendevolmente. La cellula germinale del primo blocco è annunciata dal flauto che procede per gradi congiunti in senso ascendente, con la prima e l'ultima nota che determinano un intervallo di tritono. Anche la cellula germinale del secondo gruppo, presentata dai corni,  è costituita da una figura ascendente, ma a differenza del primo gruppo procede con un'alternanza regolare di salti di quinta e intervalli discendenti di seconda. Il movimento si caratterizza per la sensazione di spazio illimitato conferita dalla disposizione delle tessiture in cui nulla si colloca tra gli acuti ed i gravi; viene spontaneo l'accostamento alle abissali voragini sonore che si aprono tra le note più basse dei contrabbassi e quelle più acute dei violini nel quinto dei Sei pezzi per orchestra op. 6 di Anton Webern. Alla conclusione del tutti, clarinetti e fagotti fanno un'allusione premonitrice a ciò che sarà la conclusione del movimento finale. Poi, anche il terzo tempo si spegne nella stessa fosca solitudine in cui si è concluso il primo.

Allegro
Il quarto movimento, Allegro, inizia in tono quasi gaio, con il tema iniziale che non riapparirà più nella sua forma iniziale, quasi che la sua unica funzione sia quella di stabilire un legame con il movimento precedente. L'intervallo di tritono riappare anche qui, nella parte della viola sostenuta dal rullo del timpano. Due sono i gruppi tematici che si alternano nel movimento, con il breve ripetuto motivo ostinato del glockenspiel che conferisce una nota glaciale. Dopo un breve sviluppo che riespone in successione i gruppi tematici, la ripresa si presenta fortemente serrata. Ma il secondo gruppo esplode all'improvviso in un terrificante amalgama sonoro, non più dissonante ma discordante e deliberatamente cacofonico, quasi come un cataclisma devastatore di dimensioni cosmiche. La musica sembra rianimarsi, ma è una sensazione brevemente illusoria; segue infatti la conclusione del movimento che si va pian piano spegnendo, con le brusche cadute di settime degli oboi e gli accordi perfetti conclusivi in la minore affidati ai soli archi che concludono la sinfonia richiamando le tetre sonorità con cui è iniziata.

Note

Collegamenti esterni

Sinfonie di Jean Sibelius


text:
Manny Michel is a American football coach. He has served as a defensive coordinator and defensive line coach during his career.

Playing career
Michel played [[college football at Tennessee Tech University and is an alumnus of the university.

Coaching career

High school career
Michel began his coaching career in 1985 as an assistant football coach at Cumberland County High School in Crossville, Tennessee. He was an assistant coach at his alma mater, John Curtis Christian High School in River Ridge, Louisiana from 1986 to 1994.

College career
Michel began his college coaching career at Nicholls State University as defensive coordinator and defensive line coach from 1995 to 1998. From 1999 to 2008, Michel became defensive line coach at the University of Louisiana-Monroe and became co-defensive coordinator along with Phil Elmassian in 2008. At ULM, Michel worked under head coaches Bobby Keasler, Mike Collins and Charlie Weatherbie. Starting with the 2009 season, Michel moved to McNeese State University as the defensive line coach and stayed at McNeese State through 2015. Michel returned to the University of Louisiana–Monroe as defensive line coach in 2016 and stayed in that role until retiring after the 2017 season. In 2020, Michel came out of retirement and took a position as assistant defensive line coach and defensive analyst at LSU.

References

1960 births
Living people
Louisiana–Monroe Warhawks football coaches
LSU Tigers football coaches
McNeese Cowboys football coaches
Nicholls Colonels football coaches
Tennessee Tech Golden Eagles football players
High school football coaches in Louisiana
High school football coaches in Tennessee
People from Metairie, Louisiana
Coaches of American football from Louisiana
Players of American football from Louisiana


text:
Kaliphoraceae is een botanische naam, voor een familie van tweezaadlobbige planten. Een familie onder deze naam wordt zelden erkend door systemen voor plantentaxonomie, maar wel door het APG-systeem (1998), dat de familie echter niet in een orde plaatst.

Het APG II-systeem (2003) erkent de familie niet en plaatst de betreffende planten in de familie Montiniaceae.

Indien erkend, gaat het om een heel kleine familie, die voorkomt op Madagaskar.

Externe links

 Zie ook

Kaliphoraceae


text:
Die Deutsche Freie-Partie-Meisterschaft 1982/83 ist eine Billard-Turnierserie und fand am 14. Oktober 1982 in Gladbeck zum 20. Mal statt.

Geschichte

Der Billard-Verband Westfalen als Verband und die Gladbecker Billard-Union als lokaler Ausrichter organisierten die Deutsche Meisterschaft.

Erst wurden drei regionale Qualifikationsturniere gespielt. Die jeweiligen Sieger qualifizierten sich für das Endturnier. Rekordsieger Klaus Hose wurde nach seinem Wechsel zum BSV Duisburg-Hochfeld 74 von seinem alten so wie seinem neuen Verein versehentlich nicht gemeldet und konnte er an dieser Meisterschaft nicht teilnehmen.

Der Bottroper Heinz Janzen war der Überraschungssieger der Deutschen Meisterschaft in der Freien Partie. Im Halbfinale eliminierte er den Titelverteidiger Dieter Wirtz glatt mit 2:0 Sätzen. Das Finale gegen den jungen Velberter Volker Simanowski gewann er nach 0:1 Satzrückstand noch mit 2:1. Dieter Wirtz wurde durch einen 2:0 Satzsieg gegen den Neunkirchener Klaus Müller Dritter.

Modus

Gespielt wurde in den Qualifikationsgruppen bis 400 Punkte oder 10 Aufnahmen. In der Endrunde wurden zwei Gewinnsätze bis 200 Punkte gespielt. Das gesamte Turnier wurde mit Nachstoß gespielt.

Die Endplatzierung ergab sich aus folgenden Kriterien:

 Matchpunkte
 Generaldurchschnitt (GD)
 Höchstserie (HS)

Turnierverlauf

Finalrunde

Abschlusstabelle

Einzelnachweise

1982
Karambolageveranstaltung 1982
Billardturnier in Gladbeck


text:
Mörth steht für:
 Mörth, Moor im Schwalenberger Wald

Mörth ist der Familienname folgender Personen:
 Claudio Mörth (* 2000), österreichischer Skispringer
 Ernst Mörth (* 1968), österreichischer Fußballspieler
 Francisco Mörth (* 1999), österreichischer Skispringer
 Franz Mörth (1902–1962), Architekt
 Helmut Mörth, österreichischer Tischtennisspieler
 Ingo Mörth (* 1949), österreichischer Soziologe
 Johann Mörth (1901–1943), österreichischer Widerstandskämpfer
 Markus Mörth (* 1973), österreichischer Filmregisseur, Drehbuchautor und Filmproduzent
 Stefan Mörth, österreichischer Musiker
 Tommy Mörth (* 1959), schwedischer Eishockeyspieler
 Wolfgang Mörth (* 1958), österreichischer Schriftsteller


text:
Cerus lycaus är en insektsart som beskrevs av Pieter D. Theron 1984. Cerus lycaus ingår i släktet Cerus och familjen dvärgstritar. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Dvärgstritar
lycaus


text:
Die Vahselbucht (zwischenzeitlich Herzog-Ernst-Bucht) ist eine Bucht, die sich zwischen der Westküste des Prinzregent-Luitpold-Lands und der östlichen Begrenzung des Filchner-Ronne-Schelfeises in der Antarktis befindet. Die Vahselbucht hat im Mündungsgebiet zum Weddell-Meer eine Ausdehnung von 7 Meilen (ca. 11,3 km) und eine maximale Tiefe von 10 Meilen (ca. 16,1 km). In die Bucht münden der Schweitzergletscher und der Lerchenfeldgletscher.

Entdeckungsgeschichte
Die Bucht wurde während der zweiten deutschen Antarktis-Expedition (1911–1913) unter Wilhelm Filchner entdeckt. Filchner benannte sie nach Richard Vahsel (1868–1912), dem Kapitän des Expeditionsschiffs Deutschland. Vahsel starb während der Expedition. Filchner benannte sie später in Herzog-Ernst-Bucht (nach Ernst II. von Sachsen-Altenburg, 1871–1955) um, nachdem große Teile des umliegenden Eises weggebrochen waren und sich hierdurch eine noch viel größere Bucht gebildet hatte. Diese Umbenennung setzte sich jedoch nicht dauerhaft durch.

Einzelnachweise

Bucht in Antarktika
Bucht (Weddell-Meer)
Prinzregent-Luitpold-Land


text:
(1070) Tunica est un astéroïde de la ceinture principale découvert le  par l'astronome allemand Karl Reinmuth à l'observatoire du Königstuhl près de Heidelberg. Sa désignation provisoire était 1926 RB. Il tire son nom du genre de plantes à fleurs Petrorhagia duquel le mot Tunica est un synonyme.

Annexes

Articles connexes
 Liste des planètes mineures (1001-2000)

Liens externes

Famille d'Ursula
Astéroïde de la ceinture principale
Planète mineure découverte en 1926
Tunica
Objet céleste découvert par Karl Wilhelm Reinmuth
Objet céleste découvert à l'observatoire du Königstuhl


text:
Karl Koller (* 16. April 1919 in Kitzbühel; † 26. Oktober 2019) war ein österreichischer Skirennläufer und Skilehrer. Er gewann 1946 die Kombination der Hahnenkammrennen und leitete von 1950 bis 1975 die Skischule Kitzbühel.

Biografie
Koller war anfangs sowohl im nordischen als auch im alpinen Skisport aktiv, während der Sommermonate auch als Fußballspieler, konzentrierte sich aber bald gänzlich auf den alpinen Skirennsport. Er gehörte dem Kitzbüheler Ski Club an, wurde 1938 in seiner Heimatstadt Kitzbühel Österreichischer Jugendmeister in der Abfahrt und belegte im selben Jahr bei den Tiroler Meisterschaften den zweiten Platz in der Kombination. Erste Starts bei internationalen Rennen folgten. Ab dieser Zeit arbeitete Koller auch als Skilehrer. Zu seinen frühen Schülerinnen zählten unter anderem die Geschwister Anneliese Schuh-Proxauf und Rosemarie Gebler-Proxauf. Koller war Lehrling im Innsbrucker Textilgeschäft Proxauf, Inhaber Robert Proxauf stellte ihn zum Skilaufen mit seinen Töchtern frei. Albert Speer erhielt ebenfalls von ihm Skiunterricht.

Nach dem Anschluss Österreichs gehörte Koller von 1940 bis 1942 der Skinationalmannschaft des Großdeutschen Reichs an. Im Winter 1941 erreichte er zweite Plätze in einem Slalom in Oberaudorf und in einer Kombination in Bayrischzell. Danach beendete der Zweite Weltkrieg vorläufig seine Karriere. Von 1943 bis 1945 war Koller Heeresbergführer und Ausbilder der Gebirgsjäger der deutschen Wehrmacht an der Hochgebirgssanitätsschule in St. Johann in Tirol.

Nach Ende des Zweiten Weltkrieges begann Koller wieder an Skirennen teilzunehmen. Den bedeutendsten Erfolg feierte er 1946 bei den Hahnenkammrennen in Kitzbühel, als er mit zweiten Plätzen in Abfahrt und Slalom die Hahnenkamm-Kombination für sich entschied. Die Damenrennen gewann im selben Jahr die von ihm trainierte Anneliese Schuh-Proxauf. Daneben erzielte Koller im Winter 1946 unter anderem einen zweiten Platz in der Abfahrt von Seefeld in Tirol. Nach Aufhebung des Startverbotes für österreichische Läufer konnte Koller ab dem nächsten Winter auch wieder an Wettkämpfen im Ausland teilnehmen. Größere Erfolge blieben jedoch aus und so gelang ihm auch nicht die Qualifikation für die Olympischen Winterspiele 1948 in St. Moritz. Ende der 1940er-Jahre zog er sich vom aktiven Skirennsport zurück.

Im Jahr 1950 übernahm Koller die Leitung der Skischule in Kitzbühel, die er 25 Jahre lang innehatte. Er führte zahlreiche Neuerungen ein, etwa die Verwendung eines Kurzskis im Skiunterricht (im Gegensatz zu den damals üblicherweise verwendeten langen Skiern), spezielle Unterrichtsmethoden für Kinder oder die einheitliche Bekleidung der Skilehrer mit roter Zipfelmütze und rotem Pullover, die zum Namen "Rote Teufel" für die Kitzbüheler Skischule und deren Skilehrer führte. Zu Kollers Schülern zählten immer wieder prominente Gäste, zum Beispiel im März 1971 der US-amerikanische Astronaut James Arthur Lovell und dessen Gattin.

Koller war von 1968 bis 1972 Obmann des Kitzbüheler Fremdenverkehrsverbandes und ab 1969 Präsident des Österreichischen Berufsskilehrerverbandes. Mehrfach nahm er an internationalen Skikongressen teil. 1976, nachdem er die Leitung der Skischule Kitzbühel abgegeben hatte, gründete er seine eigene Kinderskischule "Kollerland". Neben Ski-Lehrbüchern brachte er in den 1990er-Jahren die autobiographischen und heimatgeschichtlichen Bücher "Kitzbühel zu meiner Zeit" (1995) und "Freud und Leid zu meiner Zeit" (1998) heraus. Koller wurde mit dem Ehrenzeichen des Landes Tirol und dem Ehrenzeichen der Stadt Kitzbühel ausgezeichnet. Im Jahr 2008 wirkte er im Dokumentarfilm Ski Heil – Die zwei Bretter, die die Welt bedeuten neben seinen früheren Rennläuferkollegen Eberhard Kneisl, Gustav Lantschner und Richard Rossmann mit. Zuletzt lebte Koller mit seiner Lebenspartnerin in Jochberg. Einer seiner Enkelkinder ist der Snowboarder Alexander Koller. Er wurde in Kitzbühel bestattet.

Literatur
 Österreichischer Skiverband (Hrsg.): Österreichische Skistars von A–Z. Ablinger & Garber, Hall in Tirol 2008, ISBN 978-3-9502285-7-1, S. 210–211.
 Karl Koller 90 Jahre. In: Stadtgemeinde Kitzbühel (Hrsg.): Stadt Kitzbühel. Mitteilungsblatt der Stadtverwaltung, Jahrgang 13 / Nr. 3, März 2009, S. 9.
 Kitzbühel trauert um Karl Koller. Der legendäre Ski- und Skischulpionier ist am 26. Oktober im Alter von 100 Jahren verstorben, in: Kitzbüheler Anzeiger, Jg. 70, Nr. 44, 31. Oktober 2019, S. 11

Einzelnachweise

Alpiner Skirennläufer (Kitzbüheler Ski Club)
Alpiner Skirennläufer (Deutschland)
Träger des Ehrenzeichens des Landes Tirol
Hundertjähriger
Österreicher
Geboren 1919
Gestorben 2019
Mann


text:
Pour les autres communes, voir Liste des communes d'Algérie.

Liste des communes de la wilaya algérienne d'Ouargla au 25 mars 2021:

 Aïn Beida
 El Borma
 Hassi Ben Abdellah
 Hassi Messaoud
 N'Goussa
 Ouargla
 Rouissat
 Sidi Khouiled

Anciennes communes avant 2019
Avant l'organisation territoriale de 2019, les communes de la nouvelle wilaya de Touggourt étaient rattachées à la wilaya :
 Benaceur
 Blidet Amor
 El Allia
 El Borma
 El Hadjira
 Megarine
 M'Naguer
 Nezla
 Sidi Slimane
 Taibet
 Tamacine
 Tebesbest
 Touggourt
 Zaouia El Abidia

Références

Ouargla


text:
The Nuli, Nuloi or Nouloi (Greek: Νυλοι, Νουλοι) were a legendary race of people with backward-facing, eight-toed feet, living on Mount Nulus in India.

Ancient sources
The Nuli were described by Greek historian Megasthenes is the Indica.

They also appear in Medieval bestiaries, like the Nuremberg Chronicle.

References

Medieval European legendary creatures


text:
Kafr Akab též Kfar Akab (: כפר עקב, : كفر عقب) je arabská čtvrť v severní části Jeruzaléma v Izraeli, ležící ve Východním Jeruzalému, tedy v části města, která byla okupována Izraelem v roce 1967 a začleněna do hranic Jeruzaléma.

Geografie
Leží v nadmořské výšce přes 750 metrů, cca 10 kilometrů severně od Starého Města. Jde o nejsevernější část Jeruzaléma. Na severu s ní sousedí arabské město Ramaláh, na východě izraelská osada Kochav Ja'akov a na jihu areál průmyslové zóny Atarot a letiště Kalandia. Kafr Akab je situován na náhorní planinu, která se mírně zvedá směrem k severu. Na východní straně se terén propadá do údolí Vádí al-Natuf, které směřuje do Judské pouště.

Dějiny
Původně šlo o malé sídlo vesnického typu. Jeho obyvatelé se specializovali na pěstování květin, oliv a chov drůbeže. Hlavními mstními rody byly Abu Šarif, Abu Isa, Barkat a Džamil. V roce 1922 tu žilo 189 lidí, v roce 1945 290 a roku 1987 tu bylo evidováno 494 lidí. Po konci první arabsko-izraelské války byla na základě dohod o příměří z roku 1949 začleněna tato lokalita do teritoria pod kontrolou Jordánska. V roce 1967 byla tato oblast obsazena Izraelem a připojena k Jeruzalému, přičemž tvořila nejsevernější část dlouhého výběžku vedeného z centrálních částí Jeruzaléma až na okraj Ramaláhu.

Počátkem 21. století byla na jižním okraji čtvrtě zbudována Izraelská bezpečnostní bariéra, která ji fyzicky oddělila od Jeruzaléma. Jde tak o jedno z mála předměstí Jeruzaléma, která sice zůstávají formálně součástí města, ale ocitla se za bariérou. Obyvatelé čtvrtě spolu s organizací Ir amim proti tomu podali soudní stížnost. Podotkli, že od doby postavení bariéry přestalo město prakticky na území čtvrtě vykonávat komunální služby a požadovali posun bariéry na sever.

Plocha této městské části dosahuje 2441 dunamů (2,394 kilometru čtverečního). V roce 2000 tu žilo 10 451 a v roce 2002 10 781 obyvatel. Dramatický nárůst populace v poslední době bývá připisován snahám zdejších palestinských Arabů přesídlit sem a získat výhody plynoucí z vlastnictví izraelského občanského průkazu.

Odkazy

Reference

Související články
 Východní Jeruzalém

Externí odkazy

Jeruzalémské čtvrti


text:
Az Ulan-udei Repülőgépgyár (oroszul: Улан-Удэнский авиационный завод) Oroszországban, a burjátföldi Ulan-Udéban működő, repülőgépeket és helikoptereket gyártó vállalat. 1995-től nyílt részvénytársasági formában működik. A repülőgépgyártáson kívül a Mi–8 helikopterek ipari szintű nagyjavításával is foglalkozik.

Története
Az eredetileg az I–16 vadászrepülőgépek és az SZB gyorsbombázók, valamint az M–25 és M–100 típusú repülőgépmotorok karbantartására és javítására szolgáló üzem építését 1936-ban kezdték el az Ulan-Udétől 11 km-re található Senesztuj falu mellett. Az üzem részlegesen 1939-ben kezdte meg működését. A második világháború alatt a vállalatot átnevezték 99. sz. Állami Repülőgépgyárra (GAZ–99) és 1941-től a Pe–2 zuhanóbombázók és a Jak–3 vadászrepülőgépek sorozatgyártását kezdte el. 1943-1944 között a La–5, 1944–1946 között a La–7, 1947-től 1949-ig pedig a La–9 vadászrepülőgépeket, és annak kétüléses kiképző változatát, a La–9UTI-t gyártotta.

A második világháború után a repülőgépgyár a MiG–15 kétüléses oktató–gyakorló változatát, a MiG–15UTI-t kezdte el gyártani. 1956-tól a vállalat új gyártási profilt alakított ki, és a merevszárnyú repülőgépek mellett a Kamov-helikopterek egyes típusait is gyártotta. Ott állították elő a Ka–15 és Ka–18 dugattyús motoros helikoptereket, majd 1965–1975 között a Ka–25 gázturbinás haditengerészeti helikoptereket. 1970-től megindult az üzemben a Mi–8 helikopterek építése is.

1961–1965 között Ulan-Udéban gyártották a Jak–25RV magassági vadász- és felderítő repülőgépeket. Az 1960-as évek elején szárazföldi és vízfelszíni indítású robotrepülőgépeket is gyártottak, az évtized második felében pedig az An–24B szállító repülőgépeket készítették. 1977-ben kezdődött a MiG–27M típusú vadászbombázók sorozatgyártása.

Jelenlegi gyártmányai

Helikopterek
 Mi–8T
 Mi–171

Repülőgépek
 Szu–25UB
 Szu–39

Források
 Vojenno-promislennij kompleksz (Enciklopegyija), Főszerkesztő: I. D. Szergejev, Vojennij Parad, Moszkva, 2005, , p. 305

Külső hivatkozások
 Az Ulan-udei Repülőgépgyár honlapja (oroszul és angolul)

Orosz repülőgépgyárak


text:
Oscar and the Wolf is the moniker for Belgian solo artist Max Colombie.

Life and career

Oscar and the Wolf first gained international attention with the single "Orange Sky" in 2013, which got them support slots for the likes of Lou Reed, but gained critical acclaim and success with debut album Entity, released in April 2014. This album departed from the sound of Colombie's indie folk EPs and ventured into a new electronic sound. It was the first time Max Colombie took control, and the album was co-produced and mixed by Leo Abrahams.

'Entity' includes the tracks "Princes", "Undress" and "Strange Entity". It was received reviews in Belgium and abroad, including praise from Drowned in Sound and Les Inrocks, and went double platinum in Belgium.

'The Game', the first single off his second album, was released in July 2016. It peaked at n° 14 on the Hype Machine chart.

In 2015, after extensive touring across Europe, including a support tour for Roisin Murphy, Oscar and the Wolf sold out Sportpaleis (Antwerp, Belgium) and Heineken Music Hall (Amsterdam, Netherlands), with a total of 27000 tickets. In 2016, after headlining Pukkelpop festival, he sold out both Ancienne Belgique (Brussels, Belgium) and Paradiso (Amsterdam) in just 4 minutes. He announced new shows at Sportpaleis and Heineken Music Hall immediately after.

In an interview with Pi-Pôle, Max revealed the meaning behind his band's name: "Oscar is a name I really like – it's poetic and light. And wolf is the dark animal that comes out at night and howls to the full moon, and moon stands for solitude and coldness. It's bright and dark together, because that's how I see my music – as a balance between light and dark."

Discography

Studio albums

Extended plays

Singles

References

External links

Belgian pop musicians
Synthpop groups
Musical groups established in 2010
2010 establishments in Belgium
Belgian LGBT musicians


text:
Andrei Ciurunga (* 1920 in Cahul; † 2004 in Bukarest, geboren als Robert Eisenbraun) war ein rumänischer Schriftsteller.

Biografie
Eisenbraun wurde 1920 in Cahul in einer bessarabiendeutschen Familie geboren. Er besuchte die Schule in Cahul und das Gymnasium in Bolgrad. Nach der Abtretung von Bessarabien an die Sowjetunion flüchtete er mit seiner Familie nach Brăila.

Nach 1944, als ein kommunistisches Regime in Rumänien an die Macht gelangte, begann er, antisowjetische und antikommunistische Artikel zu veröffentlichen. Daraufhin wurde er im Februar 1950 von den kommunistischen Behörden verhaftet und zu vier Jahren Gefängnis verurteilt. Er wurde in Galați und Jilava inhaftiert und dann an den Donau-Schwarzmeer-Kanal geschickt. Er wurde im Mai 1954 aus der Haft entlassen.

Es wurde ihm verboten, andere Gedichte zu veröffentlichen. Er arbeitete u. a als Baustellenhelfer, Pförtner, Buchhalter und als Gymnasiallehrer. Trotzdem veröffentlichte er weiterhin moralisierende Gedichte für politische Gefangene unter anderen Pseudonymen. Daraufhin wurde er 1958 erneut verhaftet und dieses Mal zu 18 Jahren Gefängnis verurteilt, diesmal in Gherla. Er wurde zusammen mit allen politischen Gefangenen im Juli 1964 freigelassen. Erst 1967 wurde Andrei Ciurunga wieder in den Schriftstellerverband aufgenommen und begann seine Arbeit zu veröffentlichen, solange die Zensur dies erlaubte.

Der Schriftsteller starb 2004 in Bukarest im Alter von 83 Jahren. Die lokale Bibliothek in Cahul und eine Straße in Chișinău tragen seinen Namen.

Einzelnachweise

Bessarabiendeutsche
Rumäniendeutsche
Rumäne
Geboren 1920
Gestorben 2004
Mann
Autor
Lyrik


text:
Tento seznam obsahuje úplně i částečně zaniklá sídla či místa na území dnešního Česka.

Hlavní město Praha

Středočeský kraj

Okres Benešov

Okres Kladno

Okres Kolín

Okres Kutná Hora

Okres Mělník

Okres Mladá Boleslav

Okres Nymburk

Okres Praha-východ

Okres Praha-západ

Okres Příbram

Okres Rakovník

Jihočeský kraj

Okres České Budějovice

Okres Český Krumlov

Okres Jindřichův Hradec

Okres Písek

Okres Prachatice

Plzeňský kraj

Okres Domažlice

Okres Klatovy

Okres Plzeň-jih

Okres Plzeň-město

Okres Plzeň-sever

Okres Rokycany

Okres Tachov

Karlovarský kraj

Okres Cheb

Okres Karlovy Vary

Okres Sokolov

Ústecký kraj

Okres Chomutov

Okres Děčín

Okres Litoměřice

Okres Louny

Okres Most

Okres Teplice

Okres Ústí nad Labem

Liberecký kraj

Okres Česká Lípa

Okres Jablonec nad Nisou

Okres Semily

Královéhradecký kraj

Okres Hradec Králové
 Bludy
 Byňovice
 Bystré (okres Hradec Králové)
 Čeňov
 Drahobylice
 Drahomiřice
 Druhova Lhota
 Haškova Lhota
 Jistřice
 Kalthaus
 Kamenice (okres Hradec Králové)
 Letovčice
 Liplesy
 Lány (okres Hradec Králové)
 Maršov (okres Hradec Králové)
 Medříč
 Milíčov (okres Hradec Králové)
 Nedabylice
 Nedakřevice
 Nepěkošice
 Ohnišťanská Lhota
 Pernštejn (okres Hradec Králové)
 Praskolesy (okres Hradec Králové)
 Předboř (okres Hradec Králové)
 Přestavlky (okres Hradec Králové)
 Sadovice
 Tečmín
 Třesice
 Turovice (Chlumec nad Cidlinou)
 Turovice (okres Hradec Králové)
 Vančice (okres Hradec Králové
 Vysoká (okres Hradec Králové)
 Záhoří (okres Hradec Králové)

Okres Jičín

Okres Náchod

Okres Rychnov nad Kněžnou

Okres Trutnov

Pardubický kraj

Okres Chrudim

Okres Pardubice

Okres Svitavy

Okres Ústí nad Orlicí

Vysočina

Okres Havlíčkův Brod

Okres Jihlava

Okres Pelhřimov

Okres Třebíč

Okres Žďár nad Sázavou

Jihomoravský kraj

Okres Blansko

Okres Brno-město

Okres Brno-venkov

Okres Břeclav

Okres Hodonín

Okres Vyškov

Okres Znojmo

Olomoucký kraj

Okres Olomouc

Okres Jeseník

Okres Přerov

Okres Prostějov

Okres Šumperk

Moravskoslezský kraj

Okres Bruntál

Okres Frýdek-Místek

Okres Karviná

Okres Nový Jičín

Okres Opava

Okres Ostrava-město

Zlínský kraj

Okres Kroměříž

Okres Vsetín

Okres Zlín

Poznámky

Reference

Literatura
 Nekuda, Vladimír. Zaniklé osady na Moravě v období feudalismu. Brno 1961. (včetně Slezska, uvádí 1400 lokalit)
 Roubík, František. Soupis a mapa zaniklých osad v Čechách. Praha 1959. (uvádí 3100 lokalit)
 Černý, Ervín. Zaniklé středověké osady a jejich plužiny. Praha 1979.
 BOHÁČ, Zdeněk. K problematice a terminologii pustnutí a zanikání sídel v písemných pramenech vrcholného a pozdního středověku. Historická geografie, 25, Praha 1986

Externí odkazy
 Zaniklé obce po roce 1945
 Průvodce zaniklými vesnicemi na Drahanské vrchovině
 Zaniklé středověké osady na Drahanské vrchovině
 Zaniklé osady na Koryčansku
 Zaniklá sídla na Karlovarsku

Zaniklá
Zaniklá sídla v Česku


text:
Ксенартры, или неполнозу́бые , — надотряд млекопитающих, обитающий в Южной, Северной и Центральной Америке. Включает 2 отряда, 5 семейств и 29 видов. Самым крупным современным представителем неполнозубых является гигантский муравьед (Myrmecophaga tridactyla).

У неполнозубых либо совсем нет зубов, как у муравьедов, либо их строение упрощено: нет эмали и корней, все зубы одинаковые — нет разделения на резцы и клыки (кроме имеющих клыкообразные зубы двупалых ленивцев), и растут постоянно.

Образуют один из четырёх надотрядов плацентарных, входя, наряду с бореоэутериями (лавразиотерии+ эуархонтоглиры), в подкогорту эксафроплацентарные (нотолегии), противопоставляемую афротериям. Согласно анализу транспозонов Boreutheira, Afrotheria и Xenarthra образуют «мягкую» политомию, а значит эти клады разделились практически одновременно.

Классификация
 Отряд
 Семейство

 Семейство Chlamyphoridae
  Подсемейство
  Семейство Pampatheriidae
 Отряд
 Подотряд
 Семейство

 Семейство

  Семейство Megatheriidae
  Семейство Mylodontidae
  Семейство Orophodontidae
 Подотряд Vermilingua
 Семейство Cyclopedidae

 Семейство

Кладограмма

Примечания

Литература

Таксоны, описанные Эдвардом Копом


text:
De zorgzoekers is een stripverhaal uit de reeks Suske en Wiske. Het is geschreven door Peter Van Gucht en getekend door Luc Morjaeu. Het verhaal kwam uit in albumvorm op 28 april 2017. Het album is uitgegeven voor het zorgbedrijf Solidariteit voor het Gezin.

Personages
Suske, Wiske, Schanulleke, Lambik, Jerom, tante Sidonia, professor Barabas, Sus Antigoon, Jef Blaaskop, Vetten, Mageren, zorgverleners, zorgzoekers, heks

Locaties
Amoras, het huis van tante Sidonia,

Uitvindingen
de gyronef

Verhaal

Tante Sidonia droomt 's nachts dat ze in een boom verandert, maar wordt dan wakker door lawaai. Ze vindt Sus Antigoon dronken in de kelder. Hij vraagt de vrienden om hulp. De Vetten en de Mageren leven samen in een democratie. Ze zijn verdeeld over twee politieke partijen; Antigoon Vooruit en Blaaskop Boven. Sus Antigoon vraagt Suske de leider van de partij te worden, want veel leden stappen over naar Blaaskop Boven. De vrienden gaan met de gyronef naar Amoras. Jef Blaaskop vertelt dat hij Lambik als leider zou willen en Lambik is meteen geïnteresseerd. De vrienden gaan op onderzoek naar de reden dat veel mensen overstappen naar de partij van Blaaskop. Het blijkt al snel dat de zorg erg chaotisch verloopt. Er zijn veel partijen betrokken en de taken zijn onlogisch verdeeld.

Suske voert een reorganisatie door en alles verloopt dan beter. De vertrokken leden keren weer terug en Jef Blaaskop roept dan de hulp in van Lambik. Lambik wordt echter door Jerom betrapt. Jef Blaaskop roept dan de hulp in van een heks. Hij krijgt een toverdrank. Hij geeft een spuitbus aan Lambik en daarmee moet Jerom 's nachts bespoten worden. Jerom verandert dan in een boom. Het middel blijkt erg besmettelijk en ook Lambik krijgt takken. Op tv maakt Jef Blaaskop reclame voor een antimiddel en er gaan weer veel mensen naar zijn partij om hulp te zoeken. Dit antimiddel blijkt echter niet te werken.

De heks heeft wraak genomen, omdat ze geen hulp kreeg toen ze zelf bedlegerig was. Jef Blaaskop heeft alleen hoestbonbons in handen gekregen. De vrienden roepen dan de hulp in van professor Barabas en hij vertrekt in een isolatie-pak naar Amoras. Hij doet onderzoek en ontwikkeld een antimiddel. Iedereen verandert in een boom, zelfs Schanulleke verandert in een bonsai. De professor verandert zelf ook in een boom, maar kan net op tijd zijn antimiddel gebruiken. De zorgverleners gaan samenwerken als Solidamoras. Per ongeluk worden er met het antimiddel enkele oorspronkelijke bomen verandert in mensen en ze zijn heel verbaasd. Ook blijkt de heks niet resistent te zijn, ze is een boom geworden die naast haar woning staat.

zorgzoekers