text:
Die Oberetteshütte ist eine Schutzhütte der Sektion Obervinschgau (Ortsgruppe: Mals) des AVS im Matscher Tal im Südtiroler Teil der Ötztaler Alpen.

Lage und Umgebung
Die Hütte befindet sich auf der östlichen Seite des oberen Matscher Tals in  Höhe. Sie ist Ausgangspunkt für den Weg ins östlich gelegene Schnalstal über das Bildstöckljoch und zur Schwemser Spitze, die nach einem Anstieg über den Oberettesferner und das Oberettesjoch erreicht werden kann. In nördliche Richtung gelangt man über die Höllerscharte zur Inneren und Äußeren Quellspitze, zur Weißkugel und zum Inneren und Äußeren Bärenbartkogel.

Geschichte

Ein erstes Schutzhaus an der Stelle der heutigen Oberetteshütte wurde von der Sektion Prag des Deutschen und Österreichischen Alpenvereins als Carlsbader Hütte erbaut und 1883 eingeweiht. 1902 wurde sie nach dem Karlsbader Stadtrat Franz Höller, der die Erbauung unterstützt hatte, in Höllerhütte umbenannt. Nach dem Ersten Weltkrieg enteignete der italienische Staat das Schutzhaus und übergab es dem Club Alpino Italiano. Nachdem der Vorgängerbau 1945 bis auf wenige Mauerreste abgebrannt war, errichtete die Sektion Obervinschgau (Ortsgruppe: Mals) des Alpenverein Südtirol 1988 die heutige Hütte, die ihren Namen dem nahen Oberettesferner verdankt.

Nachbarhütten
 Hochjochhospiz (), Gehzeit 6 Stunden
 Weißkugelhütte (Rif. Pio XI) (), Gehzeit 8 Stunden
 Schöne-Aussicht-Hütte (Rif. Bella Vista) (), Gehzeit 6 Stunden

Bergtouren
 Weißkugel (), Gehzeit 4½ Stunden
 Äußere Quellspitze (), Gehzeit 3 Stunden
 Schwemser Spitze, auch Oberettesspitze (), Gehzeit 4 Stunden
 Saldurspitze (), Gehzeit 3–4 Stunden
 Innerer Bärenbartkogel (), Gehzeit 4½ Stunden
 Äußerer Bärenbartkogel (), Gehzeit 4½ Stunden
 Freibrunner Spitze (), Gehzeit 20 Minuten
 Lagaunspitze (), Gehzeit 4 Stunden
 Oberer Saldurkopf (), Gehzeit 3½ Stunden
 Südliche Schwemmserspitze (), Gehzeit 1½ Stunden
 Matscherjochsee, Gehzeit 8 Stunden
 Saldurseen, Gehzeit 6¾ Stunden

Karten
 Alpenvereinskarte. Blatt 30/2: Ötztaler Alpen – Weißkugel (1:25.000)

Weblinks

Einzelnachweise

Alpenhütte in Südtirol
Bauwerk in Mals
Erbaut in den 1980er Jahren
Ehemalige Schutzhütte des Deutschen Alpenvereins


text:
Urdinarrain is een plaats in het Argentijnse bestuurlijke gebied  Gualeguaychú in de provincie  Entre Ríos. De plaats telt 7992 inwoners.

Geboren in Urdinarrain
 Alberto Zozaya (1908-1981), voetballer

Plaats in Entre Ríos

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Ptecticus histrio är en tvåvingeart som beskrevs av Meijere 1933. Ptecticus histrio ingår i släktet Ptecticus och familjen vapenflugor. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Vapenflugor
histrio


text:
Suresh Krishna (born 5 April 1973) is an Indian actor, known for his comedic roles, earlier negative performances and character roles. He is noted for his portrayals in Manju Poloru Penkutti, Christian Brothers, Pazhassi Raja and Kutty Srank.

Personal life
Suresh Krishna was born on 5 April 1973, the youngest of six children, to Balakrishna Panicker and Parvathy in the temple town of Guruvayoor in Thrissur district. His father was working with the Tamil Nadu Government in the irrigation department and the family migrated to Tamil Nadu. Suresh was educated in Chennai.

He is married to Sree Lakshmi, a professor, in Kochi with two children. Currently he resides at Thrippunithura with his family.

Career
Suresh's first acting role was in a Tamil serial in Doordarshan, produced by Madhumohan in 1990. In 1995, Suresh's played the legendary Thiruvalluvar, earning him instant recognition across Tamil Nadu. He was working in Tamil films and television from Chennai when he was offered a chance to debut in Malayalam, acting in the serial Sthree Janmam. His next role was as Balashankar in K. K. Rajeev's Swapnam. His performance as the lovelorn husband fetched him numerous awards including the Asianet Cine Award for The Best Actor. He then played Surya, in Orma, which was aired on Asianet and went on to become one of his best works on the small screen.

Film career
In 1993, Suresh made his debut on the Malayalam big screen in Chamayam. Since then he has acted in a slew of Malayalam films with major directors and stars, including; Kamal (in Manju poloru Penkutty and Rapakkal ); Santhosh Sivan (in Ananthabhadram), Ranjith ( in Paleri Manikyam, Kerala Cafe and Indian Rupee), Joshiy (Christian Brothers ), Shaji N. Karun (in Kutty Srank ) and Hariharan in his film PazhassiRaja.

The character roles of "Kaitheri Ambu" from Pazhassi Raja and "Loni Aasan" from Kutty Srank were milestones in his career. His performance as Loni Asaan won him a Film Fare nomination for the Best Actor in a Supporting Role. Besides his roles as a supporting actor, he is noted for his strong negative characters starting with the villain "Shekarankutty" from Karumadikuttan, the lecherous stepfather "Mohan" from Manju Poloru Penkutti, the cruel "Kishanchand" from Banaras, the don "Paruthikkadan Shaji" from The Metro, the villainous "Manikunju" from Pappi Appacha and the scheming GeorgeKutty from Christian Brothers.

2014 saw him work with director Renjith in Njan in a role that showcased his abilities as an actor.

Producer
Suresh has also become a producer through Thakkali Films, along with actor Biju Menon, director Shajoon Kariyal, scriptwriter Sachi and cinematographer P. Sukumar. Their first release Chettayees starring Lal, Biju Menon, Suresh Krishna, P. Sukumar, Sunil Babu and Miya was released in November 2012. The movie marked a further exploration of his skills from villain style roles to comedy.

Filmography

All films are in Malayalam language unless otherwise noted.

Awards and nominations
Nominations
 2011 -Filmfare Awards South- Best Supporting Actor (Kutty Srank)

Television serials

References

External links

 Suresh Krishna at MSI
 Official website

Living people
Indian male film actors
Male actors from Kochi
People from Thrissur district
Male actors in Malayalam cinema
20th-century Indian male actors
21st-century Indian male actors
Indian male television actors
Male actors in Malayalam television
1973 births


text:
4 aprilie este a 94-a zi a calendarului gregorian.

Evenimente

1081: Alexios I Comnenul devine împărat al Bizanțului, luându-i locul lui Nikeforos al III-lea Botaneiates. Începe astfel dinastia Comnenilor, ai cărei reprezentanți vor conduce Imperiul Bizantin mai bine de un secol.
1147: Moscova este menționată pentru prima dată în consemnarea istorică, când este numită ca loc de întâlnire pentru doi prinți.
1459: Tratat de pace între Ștefan cel Mare, domn al Moldovei (1457–1504) și reprezentantul Poloniei, Andrei Adrowasz. Se prevedea încetarea stării de război între Moldova și Polonia, îndepărtarea lui Petru Aron de la hotarele Moldovei, recunoașterea suzeranității polone de către Ștefan.
1460: Ceremonia de deschidere a Universității din Basel, fondată de Papa Pius al II-lea. Este cea mai veche universitate din Elveția.
1581: După încheierea călătoriei în jurul lumii, navigatorul englez Francis Drake este înnobilat de regina Elisabeta I a Angliei.
1818: Congresul american a decretat arborarea unui steag cu câte o stea pentru fiecare stat al SUA.
1841: William Henry Harrison moare de pneumonie și devine primul președinte al Statelor Unite care moare la birou și unul dintre președinții cu cele mai scurte mandate (o lună de zile).
1850: Domnitorul Grigore Alexandru Ghica a înființat Corpul Jandarmilor.
1905: Un cutremur care a avut loc la Kangra (India) s-a soldat cu moartea a 370.000 de oameni.
1906: După ce a dat semne de activitate timp de aproape un an, Muntele Vezuviu erupe. Erupția vulcanică, care a durat până pe 22 aprilie și a atins apogeul pe 8 aprilie, este cea mai severă din 1631 și a ucis peste 100 de oameni.
1920: A fost realizat primul film românesc de desen animat "Păcală în Lună".
1939: Faisal al II-lea devine rege al Irakului.
1944: Bombardament masiv al aviației anglo-americane asupra Bucureștiului, soldat cu mari distrugeri materiale și mii de morți.
1945: Al Doilea Război Mondial: Teritoriul Ungariei a fost complet eliberat de sub ocupația fascistă, de către trupele române și sovietice.
1949: Douăsprezece națiuni: Statele Unite, Marea Britanie, Franța, Belgia, Olanda, Danemarca, Italia, Luxemburg, Norvegia, Islanda, Canada și Portugalia, semnează Tratatul Nord Atlantic, creând NATO.
1958: Simbolul păcii este afișat în public pentru prima dată la Londra.
1968: Martin Luther King Jr. este asasinat de James Earl Ray la un motel din Memphis, Tennessee.
1968: Programul Apollo: NASA lansează Apollo 6, ultimul zbor fără echipaj din Programul Apollo, pentru a testa configurația unui zbor cu echipaj către Lună.
1979: Președintele Zulfikar Ali Bhutto al Pakistanului este executat.
1983: Prima misiune orbitală a navetei spațiale "Challanger" (STS-6).
1996: Ultimul concert al trupei britanice Take That înainte de a se despărți.
1997: A fost fondată echipa de fotbal Sheriff Tiraspol.
2003: A fost inaugurat Muzeul Național al Hărților și Cărții Vechi din București.
2009: Franța redevine membru al NATO.

Nașteri
 186: Caracalla, împărat roman (211-217) (d. 217)
 1785: Bettina von Arnim, scriitoare germană (d. 1859)
 1819: Maria a II-a, regină a Portugaliei (d. 1853)
 1835: John Hughlings Jackson, neurolog englez (d. 1911)
 1846: Contele de Lautréamont, scriitor francez (d. 1870)
 1858: Remy de Gourmont, poet francez (d. 1915)

 1876: Maurice de Vlaminck, pictor francez (d. 1958)
 1882: Kurt von Schleicher, general și cancelar al Germaniei (d. 1934)
 1914: Marguerite Duras, scriitoare franceză (d. 1996)
 1928: Maya Angelou, poetă, activistă pentru drepturile civile (d. 2014)
 1932: Andrei Tarkovsky, regizor rus de film (d. 1986)
 1932: Anthony Perkins, actor american de teatru și film (d. 1992)
 1933: Ștefan Tapalagă, actor român de teatru și film (d. 1994)
 1938: Aristide Buhoiu, realizator TV, scriitor român (d. 2006)
 1941: Viorel Savin, dramaturg și critic literar român
 1957: Valentin Popescu, actor român
 1965: Robert Downey, Jr., actor american
 1968: Radu-Cătălin Drăguș, politician român
 1979: Natasha Lyonne, actriță americană
 1979: Heath Ledger, actor australian (d. 2008)
 1987: Sami Khedira, fotbalist german
 1987: Sarah Gadon, actriță canadiană

Decese
 1284: Alfonso al X-lea al Castiliei (n. 1221)
 1292: Papa Nicolae al IV-lea (n. 1227)
 1588: Frederick al II-lea al Danemarcei (n. 1534)
 1617: John Napier, matematician scoțian (n. 1550)
 1689: Arhiducesa Maria Anna Josepha de Austria (n. 1654)
 1697: Andrea Carlone, pictor italian (n. 1626)
 1774: Oliver Goldsmith, scriitor englez (n. 1728)
 1817: André Masséna, general și mareșal francez (d. 1758)
 1825: Karl Ludwig, Prinț de Hohenlohe-Langenburg (n. 1762)
 1841: William Henry Harrison, al 9-lea președinte al Statelor Unite (n. 1773)
 1870: Heinrich Magnus, chimist și fizician german (n. 1802)
 1919: William Crookes, chimist și fizician englez (n. 1832)

 1923: John Venn, matematician britanic (n. 1834)
 1929: Carl Benz, inginer german (n. 1844)
 1930: Victoria de Baden, soția regelui Gustaf al V-lea al Suediei (n. 1862)
 1932: Wilhelm Ostwald, chimist german, laureat Nobel (n. 1853)
 1932: Ottokar Czernin, ministru de externe al Austro-Ungariei (n. 1872)
 1942: Gheorghe Adamescu, istoric literar român, membru al Academiei Române (n. 1869)
 1953: Carol al II-lea, al treilea rege al României (1930-1940), (n. 1893)
 1961: Simion Stoilov, matematician român, membru al Academiei Române (n. 1887)
 1968: Martin Luther King Jr., militant pentru drepturile negrilor (n. 1929)
 1969: Joseph Schubert, episcop romano-catolic, administrator al Arhidiecezei de București, deținut politic (n. 1890)
 1972: Gheorghe Atanasiu, fizician român (n. 1893)
 1976: Harry Nyquist, inginer electrotehnist și fizician american de origine suedeză (n. 1889)
 1983: Gloria Swanson, actriță americană (n. 1899)
 1987: C.L. Moore, acriitoare americană (n. 1911)
 1991: Max Frisch, romancier și dramaturg elvețian (n. 1911)
 1992: Vintilă Horia, scriitor român (n. 1915)
 2013: Roger Ebert, critic de film și scenarist american (n. 1942)
 2017: Giovanni Sartori, politolog italian (n. 1924)

Sărbători
 În calendarul romano-catolic: Isidor din Sevilla, episcop și învățător al Bisericii (ca. 560-636)
 În calendarul ortodox: Iosif Imnograful
 Ziua internațională pentru conștientizarea pericolului reprezentat de minele antipersonal și asistență în lupta împotriva acestora
 Ziua internațională a animalelor fără stăpân

Legături externe

  Mediafax.ro

Note

! 04
! 04 04


text:
Війна Кіоджи () — війна між Генуезькою та Венеційською морськими республіками та їх союзниками, яка тривала в 1378—1381 роках. Була останньою з низки венеційсько-генуезьких воєн. Війна мала неоднозначні результати. Венеція виграла війну проти своїх генуезьких суперників, однак програла війну проти угорського короля Людовіка Великого, що призвело до завоювання угорцями венеційських міст в Далмації.

У цьому конфлікті вперше були використані корабельні гармати для підтримки десантних операцій і, можливо, проти генуезьких галер.

Передумови
Дві морські республіки, Генуя та Венеція, довгий час були провідними торговельними державами, пов'язаними з Константинополем, що сприяло їхньому зростанню в високому середньовіччі. Їхнє суперництво за торгівлю з Левантом породило низку війн. Генуя, зазнавши попередніх поразок від венеціанців, вийшла з підпорядкування міланським тиранам Вісконті в XIV столітті, хоча вона також була серйозно ослаблена Чорною смертю 1348 року, яка забрала в місті 40 000 жертв. Венеція брала участь у розчленуванні Візантійської імперії в 1204 році і поступово захопила землі на Адріатичному морі, вступивши в конфлікт з Угорщиною; на материковій частині Італії його наземне придбання породило суперництво з найближчим найбільшим містом, Падуєю.

Генуя хотіла встановити повну монополію на торгівлю в Чорноморському регіоні (що складається з зерна, лісу, хутра та рабів). Для цього потрібно було усунути комерційну загрозу з боку Венеції в цьому регіоні. Генуя була змушена ініціювати конфлікт через крах монгольської гегемонії над Центрально-Азіатським торговим шляхом, який досі був значним джерелом багатства для Генуї. Коли монголи втратили контроль над територією, торгівля стала набагато небезпечнішою та менш прибутковою. Тому Генуя вирішила розпочати війну, щоб забезпечити контроль над своєю торгівлею в районі Чорного моря.

Союзники
Серед союзників Генуї були Угорщина та Падуя. Король Угорщини Людовик I завоював контрольовані Венецією міста в Далмації і в 1379 року угорські війська загрожували самій Венеції з суші з півночі. Падуанські війська під керівництвом Франческо I да Каррара перекрили комунікації Венеції на захід. Серед союзників Генуї також були патріарх Аквілеї та герцог Австрії Леопольд III.

Небезпека на суші здавалася Венеції незначною, доки вона могла тримати море відкритим для своєї торгівлі та продовжувати війну проти генуезців у Леванті. Союзники Венеції, серед яких був Бернабо Вісконті з Мілана, надали їй невелику допомогу з цього боку, хоча його найманці вторглися на територію Генуї. Міланські війська справді зазнали поразки у вересні 1379 р. у Валь-Бізаньо. Бернабо, деспотизм і податки якого розлютили міланців, був скинутий своїм племінником Джаном Галеаццо Вісконті в 1385 році. Ув'язнений у замку Треццо, він був отруєний у грудні того ж року.

Венеція мала підтримку Іоанна V Палеолога, візантійського імператора. У 1376 році генуезці допомогли Андроніку IV скинути Іоанна V, але в 1379 році Венеція повернула останнього на престол.

Тенедос

Війна велася переважно за контроль над островом Тенедос в Егейському морі, і обидві сторони підтримували різних претендентів на трон Візантійської імперії. Тенедос був придбаний Венецією у Візантійської імперії в 1377 році, але після цього конфлікту вони поступилися Савойї та евакуювали його в 1381 році. Папа вирішив, що замок на Тенедосі має бути зруйнований, а не бути джерелом суперечок між двома містами; 4000 грецьких остров'ян з Тенедосу були переселені на Крит і Евбею.

Мис Анціо (30 травня 1378)
На першому етапі війни плани сенату були успішно реалізовані. У той час як Карло Дзено атакував генуезькі бази в Леванті, Веттор Пізані привів одну з їхніх ескадр до бою 30 травня 1378 року біля мису Анціо на південь від Тибру та розбив її. В битві, яка відбувалась під час шторму зійшлось 10 венеційських проти 11 генуезьких галер. Генуезький адмірал Луїджі Фієскі був захоплений разом із 5 своїми галерами, а ще дві зазнали кораблетрощі. Четирьом генуезьким гадерам вдалось втекти і вони попрямували до Фамагусти на Кіпрі, яка тоді була під контролем Генуї. Якби Пізані спрямував свій курс на саму Геную, яка була кинута в паніку через поразку під Анціо, можливо, він міг би продиктувати мир, але він вважав свою ескадру занадто слабкою, і вирішив переслідувати генуезькі галери, які втекли. до Фамагусти.

Трау (1378)
Пізані повернувся в Адріатику і з флотом із 25 галер зруйнував порт Себеніко (сучасний Шибеник, Хорватія) і попрямував до Трау (сучасний Трогір, Хорватія), де було виявлено 22 генуезькі галери, якими командував Лучано Доріа. Пізані атакував Трау, але порт, сильно укріплений, встояв перед нападом. Венеційський флот, що в результаті атаки зазнав суттєвих пошкоджень, відійшли до Венеції.

Битва при Полі (7 травня 1379 р.)
Наступної весни (1379) венеційці знову спробували атакувати Трау, але були відбиті. Влітку 1379 року Пізані нападав на генуезців на Кіпрі, але головним завданням для венеційського флоту було заволодіння містами Істрії та Далмації, які підтримували угорців через острах перед агресивними амбіціями Венеції. Йому було наказано зимувати на узбережжі Істрії, де його екіпажі постраждали від охолодження та хвороб. Генуя, оговтавшись від паніки, спричиненої катастрофою біля мису Анціо, вирішила атакувати Венецію в її власних водах, поки найкращі сили венеційського флоту на чолі з Карло Дзено були відсутні. Лігурійська республіка направила в Адріатику сильний флот під керівництвом Лучано Доріа.

Венеційський флот Пізані навесні 1379 року отримав підкріплення, але коли він зустрівся з генуезьким флотом із 25 кораблів, що 7 травня вийщов з Поли в Істрії, венеційці все ще дещо поступались чисельністю своїм супротивникам, а їх екіпажі були відчували брак досвідчених моряків. Венеційський адмірал волів би уникнути битви і намагатись запобігати нападу на саму Венецію, погрожуючи генуезькому флоту зі своїх баз на узбережжі Істрії. Проте комісар (providitore) Мікеле Стено, який як агент сенату мав владу над адміралом, змусив Пізані вступити в бій. Венеційці зазнали поразки, втративши всі свої галери, крім шести. Проте генуезці також зазнали суттєвих втрат а адмірал Лучано Доріа загинув у битві, тож вони не наважились відразу розвинути успіх і напасти на Венецію.

Коли Пізані повернувся додому, його кинули до в'язниці. Однак пізніше він був звільнений, коли місту Венеції загрожували генуезці в битві при Кіоджі.

Лідо і Брондоло (липень 1379)

Після прибуття П'єтро Доріа з підкріпленням,  у липні генуезці з'явилися біля Лідо, зовнішнього острівного бар'єру Венеціанської лагуни, а в серпні вони розпочали комбіновану морську та військову атаку на місто разом із падуанцями на чолі з Каррарезі та угорцями.

Венеційці закрили проходи у Венеційську лагуну через протоки між островами, за винятком південного кінця, біля острова Брондоло та міста Кіоджа. Бар'єр з островів лагуни знаходиться тут близько до материка, і це положення сприяло спільним діямі генуезького флоту з сухопутними арміями падуанців та угорців, але сама Кіоджа знаходиться далеко від Венеції, куди можна було потрапити лише по вузьким каналам в лагуні. Венеційці прибрали буї, які позначали фарватер, і розмістили в лагуні легку ескадру. Незабаром союзники зайняли Брондоло.

Битва за Кіоджу (серпень 1379–червень 1380)

Цей конфлікт отримав свою назву від рибальського портового міста Кіоджа, яке охороняв венеційський гарнізон із 3000 чоловік. 16 серпня 1379 року генуезці, яких з берега підтримували угорці та падуанці, здійснили несподіваний напал на південний кінець лагуни, пройшли на своїх кораблях по каналам лагуни та разом зі своїми союзниками атакували та захопили Кіоджу. До середини серпня 1379 союзники оточили Венецію.Венеційський сенат звернувся з проханням про мир, але коли генуезці відповіли, що вони мають намір «загнуздати коней святого Марка», венеційці вирішили битися до кінця. Усі венеційські резерви були мобілізовані, а Віттор Пізані, ув'язнений після битви при Полі, був звільнений на вимогу народу.

У ніч на 22 грудня 1379 року під покровом темряви дож Венеції Андреа Контаріні та Пізані блокували Кіоджу. Таким чином вони відрізали окупаційні сили як від падуанського, так і від генуезького флоту. Після початку цієї атаки на Кіоджу, венеційцям вдалося затопити кораблі та інші перешкоди в усіх каналах, якими генуезький флот міг би вийти з пастки у Кіоджі.
Венеційський галерний флот, який був у рейдерській експедиції в Середземному морі, досяг якірної стоянки біля Брондоло 1 січня 1380 року; цей флот перебував під командуванням Карло Дзено, який вирушив в свій рейд перед битвою при Полі та завдавав шкоди генуезькій торгівлі в Тірренському та Егейському морях аж до Бейрута та Родосу. Дзено повернувся додому вчасно, щоб приєднатися до блокади Кіоджи. Після цього сторони помінялись місцями і тепер в пастці і оточенні опинились вже самі генуезці.Атака на Кіоджу, яку утримували генуезці, була складна. Генуезці рішуче трималися в надії отримати допомогу з дому. Далі йшли місяці сутичок. Генуезці спробували розчистити барикади в каналах, а венеційці захистити їх. Генуезці також зазнали невдачі в спробі приборкати найманців, найнятих венеційцями, які їх облягали. Важким генуезьким суднам сильно заважали мілководдя і заплутані проходи через лагуну. Скориставшись їхнім збентеженням і власним знанням місцевості, Пізані здійснив низку дій, які повністю перевернули загарбників. Пізані здійснив низку нічних атак, під час яких він топив судна, навантажені камінням, не лише в каналах, що вели через лагуну до Венеції, але й у фарватерах, що вели від Кіоджі до відкритого моря навколо обох кінців острова Брондоло. Таким чином, генуезці опнились в пастці  в той самий момент, коли вони думали, що збираються обложити Венецію. Пізані розташував свої галери у відкритому морі за межами Брондоло, а протягом решти року щільно блокував ворога. Втрати та страждання самих венеційців були значними, але дож Андреа Контаріні та вельможі показали приклад, розділивши загальні труднощі та присягнувшись не повертатися до Венеції, доки не повернуть Кіоджу.

В Генуї були введені нові податки, щоб спорядити ескадри на допомогу обложеним в кіоджі силам. Лише 12 травня 1380 року її адмірал Маттео Маруффо зміг досягти околиць Брондоло з силою допомоги. До цього часу венеційці повернули собі острів, а їхній флот зайняв укріплену якірну стоянку, звідки вони відмовилися вийти. Маруффо нічого не міг вдіяти і 24 червня 1380 року захисники Кіоджі здалися.

Морська битва при Кіоджі відбулася 24 червня 1380 року в лагуні біля Кіоджи, в результаті якої Венеція здобула перемогу. Генуезці, майже голодні, здалися і таким чином дозволили венеційцям відновити контроль над Адріатикою.

Туринський мир (1381) і наслідки
За посередництва «зеленого графа» Савойї Амадея VI сторони уклали мирний договір у Турині. Мирний договір не надавав формальних переваг Генуї чи Венеції в їх відносинах між собою, але поставив крапку в їх тривалій військовій конкуренції і після війни Кіоджи генуезькі військові флотилії більше не були помічені в Адріатиці .

Хоча за Туринським миром Венеція майже нічого не втрачала на користь Генуї, за цим же договором було погоджено, що Венеція підтверджує визнання угорського володіння Далмацією. Венеція також повинна сплачувати угорській короні щорічну данину в розмірі 7000 дукатів, а угорці зі свого боку визнавали монополію Венеції на річкову навігацію в Північній Адріатиці (між мисом Пальментарія та Ріміні) і вводилась заборона для далматинських купців на закупівлю товарів у Венеції на суму понад 35 000 дукатів.

Конфлікт був майже катастрофічним для обох сторін, і Генуя, безумовно, зазнала важкого удару, оскільки втратила перевагу на морі, яку ця морська республіка мала до війни. Венеція могла б постраждати так само, якби не її адмірали Веттор Пізані та Карло Дзено. Вона відновила свої сили і продовжувала своє зростання аж до поразки від Ліги Камбре в 1508 році.

Примітки

Список літератури

Війни Угорщини
Війни Міланського герцогства
1380-ті в Європі
1370-ті в Європі
Кіоджа
Війни XIV століття
Венеційсько-генуезькі війни
конфлікти в 1378
конфлікти в 1381


text:
Родинг () град је у њемачкој савезној држави Баварска. Једно је од 38 општинских средишта округа Кам. Према процјени из 2010. у граду је живјело 11.451 становника. Посједује регионалну шифру (-{AGS}-) 9372153.

Географски и демографски подаци

Родинг се налази у савезној држави Баварска у округу Кам. Град се налази на надморској висини од 369 метара. Површина општине износи 113,8 -{km²}-. У самом граду је, према процјени из 2010. године, живјело 11.451 становника. Просјечна густина становништва износи 101 становника/-{km²}-.

Међународна сарадња

Партнерски градови
  Будимпешта XVIII округ

Референце

Спољашње везе

 Њем. Савезни завод за статистику
 Стална конференција градова и општина
 -{KommOn}- - Информациони систем градова, општина и округа.
 План насеља на мапи (-{Mapquest}-)

Родинг
Википројект географија/Насеља у Немачкој


text:
CTL Maczki-Bór S.A. (CTL MB) – polski zarządca infrastruktury kolejowej, firma wydobywcza i logistyczna. Spółka należy do holdingu CTL Logistics.

Historia
Przedsiębiorstwo powstało w 1991 r. jako Kopalnia Piasku Maczki-Bór Sp. z o.o. Podstawę majątku spółki stanowiły tabor kolejowy i linie kolejowe wchodzące w skład kolei piaskowych oraz kopalnia piasku Maczki-Bór, które zostały wydzielone w ramach restrukturyzacji Przedsiębiorstwa Materiałów Podsadzkowych Przemysłu Węglowego (PMP-PW).

W 2001 r. KP Maczki-Bór stała się własnością CTL Logistics. Po włączeniu do holdingu przyjęła obecną nazwę.

Charakterystyka
Spółka CTL Maczki-Bór prowadzi przede wszystkim działalność górniczą. Zajmuje się wydobyciem piasku na terenie KP Maczki-Bór: dla celów podsadzki hydraulicznej wyrobisk kopalń węgla kamiennego, do produkcji betonu towarowego, do produkcji zapraw budowlanych oraz budownictwa drogowego i robót inżynieryjnych. W ramach działalności górniczej zajmuje się również rekultywacją wyrobisk przy użyciu pogórniczych odpadów innych niż niebezpieczne.

Drugim obszarem działalności firmy jest zarząd prywatną infrastrukturą kolejową na terenie Górnośląskiego Okręgu Przemysłowego. Sieć kolejowa przedsiębiorstwa ma długość około 127 kilometrów. Przebiega przez: Sosnowiec, Jaworzno, Mysłowice, Bieruń, Imielin, Katowice, Chorzów, Rudę Śląską i Zabrze. Infrastruktura ta pozwala na niezależną od PKP PLK komunikację kolejową z kopalniami, elektrowniami, hutami i innymi podmiotami przemysłowymi na terenie województwa śląskiego.

Ponadto firma zajmuje się obsługą bocznic kolejowych innych przedsiębiorstw w województwach: mazowieckim, małopolskim i śląskim oraz serwisowaniem taboru kolejowego w ramach własnego zaplecza naprawczego.

Spółki zależne
Do spółki CTL Maczki-Bór należy kilka spółek zależnych wykonujących różne usługi:
 CTL Train - przewoźnik kolejowy
 CTL MB Service - serwisant infrastruktury kolejowej
 CTL Haldex - firma odzyskująca węgiel z ubocznych produktów górnictwa

Linie kolejowe CTL Maczki-Bór

Linki zewnętrzne
 CTL Maczki-Bór
 Kolej piaskowa i przemysłowa

CTL Logistics
Polskie przedsiębiorstwa przemysłu wydobywczego
Zarządcy infrastruktury kolejowej w Polsce
Spółki z ograniczoną odpowiedzialnością
Przedsiębiorstwa w Sosnowcu


text:
JavaFX es una familia de productos y tecnologías de Oracle Corporation (inicialmente Sun Microsystems), para la creación de Rich Internet Applications (RIAs), esto es, aplicaciones web que tienen las características y capacidades de aplicaciones de escritorio, incluyendo aplicaciones multimedia interactivas. Las tecnologías incluidas bajo la denominación JavaFX son JavaFX Script y JavaFX Mobile, aunque hay más productos JavaFX planeados.

Las aplicaciones JavaFX pueden ser ejecutadas en una amplia variedad de dispositivos. En su versión (JavaFX 1.3, abril de 2010) permite crear aplicaciones de escritorio, para celulares, la Web, TV, consolas de videojuegos, reproductores Blu-ray, entre otras plataformas planeadas. En octubre de 2011 fue lanzada la versión 2.0.
Para el desarrollo de aplicaciones JavaFX un lenguaje declarativo, tipado llamado JavaFX Script, además puede integrarse código Java en programas JavaFX.
JavaFX es compilado a código Java, por lo que las aplicaciones JavaFX pueden ser ejecutadas en computadores con la máquina virtual de Java instalada (JRE), o celulares corriendo Java ME.

JavaFX fue anunciado en la de desarrolladores JavaOne en mayo de 2007 y liberado en diciembre de 2008.

La intención de Sun Microsystems respecto de JavaFX era competir en el espacio que ya ocupan Flash de Adobe, y Silverlight de Microsoft.

En palabras de James Gosling "La mayoría de los lenguajes de script están orientados a las páginas web; éste está orientado a las interfaces que son altamente animadas".

Referencias

Enlaces externos
 Sun.com - JavaFX
 JavaFX Community
 Oracle Corporation

Interfaces de programación de aplicaciones de Java
Frameworks para aplicaciones web


text:
Сацький Павло Вікторович (3 вересня 1978 — 22 червня 2022) — український історик та правознавець, кандидат історичних наук.

Коло наукових інтересів — інтеграція Криму із Україною в 1950—1954 рр., українське питання в європейській системі міжнародних відносин у 1917—1940 рр., економіка і право тюркських держав раннього Середньовіччя, держава і право Візантійської імперії. Співзасновник Всеукраїнської молодіжної громадської організації «Український Молодіжний Авангард». Доцент Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана, в цьому ж університеті був головою осередку Національної спілки краєзнавців України. Автор понад 100 наукових робіт.

Наукові публікації

 Сацький П. В. Раціоналізація ресурсного забезпечення будівництва Каховської ГЕС і Південно-Українського й Північно-Кримського каналів та господарське освоєння південних районів України і Криму (1950—1953 рр.)// Наукові праці історичного факультету Запорізького національного університету. — Запоріжжя: ЗНУ, 2017. — Вип. 47. — С. 184—188.
 Сацький П. Розвиток транспортного сполучення між УРСР і Кримським півостровом у 1951—1953 рр. як передумова інтеграції Криму з Україною/ Павло Сацький // Російська окупація і деокупація України: історія, сучасні загрози та виклики сьогодення: матеріали Всеукр. наук.-практ. конф. (Київ, 2016 р.) / упор. П. Гай-Нижник. — Київ: «МП Леся», 2016. — С. 107—115.
 Сацький П. В. Реформування системи управління у післясталінський період й інтеграція Криму з УРСР / П. В. Сацький // Історико-політичні студії. Серія: Історичні науки: зб. наук. пр. / М-во освіти і науки України, ДВНЗ «Київ. нац. екон. ун-т ім. Вадима Гетьмана», Ін-т історії укр. сусп-ва ; редкол.: І. Д. Дудко (голова) [та ін.]. — Київ: КНЕУ, 2016. — № 1. — С. 116—125.
 Сацький П. В. Трудові ресурси Криму і процес будівництва Північно-Кримського каналу в 1951—1954 рр. / П. В. Сацький // Історичний архів. Наукові студії: зб. наук пр. / М-во освіти і науки України, Чорномор. держ. ун-т ім. П. Могили, Ін-т укр. археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського НАН України ; [редкол.: Є. Г. Сінкевич (голов. ред.) та ін.]. — Миколаїв: Вид-во ЧДУ ім. Петра Могили, 2016. — Вип. 17. — С. 14–21.
 Сацький П. В. Адміністративні заходи керівництва УРСР у ході будівництва Південно-Українського і Північно-Кримського каналів (1950—1953 рр.) в контексті інтеграції Криму і України / П. В. Сацький // Історико-політичні студії. Серія: Історичні науки: зб. наук. пр. / М-во освіти і науки України, ДВНЗ «Київ. нац. екон. ун-т ім. Вадима Гетьмана», Ін-т історії укр. сусп-ва ; редкол.: І. Д. Дудко (голова) [та ін.]. — Київ: КНЕУ, 2016. — № 1. — С. 106—115.
 Сацький П.Інтеграція Криму і України в єдиний економічний регіон у процесі мобілізації трудових ресурсів для освоєння півдня УРСР і півночі Кримської області (1950—1953 рр.) / П. В. Сацький // Література та культура Полісся. Серія: Історичні науки № 6 : зб. наук. пр. / Ніжин. держ. ун-т ім. М. Гоголя ; редкол.: Г. В. Самойленко (відп. ред.) [та ін.]. — Ніжин: НДУ ім. М. Гоголя, 2016. — Вип. 85. — С. 167—180.
 Сацький П. Українська РСР і науково-проектне забезпечення будівництва Каховської ГЕС і Південно-Українського та Північно-Кримського каналів / П. Сацький // Дослідження з історії техніки: Збірник наукових праць. — Вип. 23. — К.: Видавництво «Політехніка», 2016. — C. 53-58.
 Сацький П. Проблема розподілу компетенції між інституціями у процесі будівництва Південно-Українського і Північно-Кримського каналів (1950—1953 рр.) / Павло Сацький // Наукові записки Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка. Серія: Історія: зб. наук. пр. / Терноп. нац. пед. ун-т ім. Володимира Гнатюка ; [редкол.: І. С. Зуляк (голов. ред.) та ін.]. — Тернопіль: Вид-во ТНПУ ім. В. Гнатюка, 2016. — Вип. 2, ч. 1. — С. 92–97.
 Сацький П. В. Економічна система тюркських держав раннього Середньовіччя як база державного устрою/ П. В. Сацький // Науковий вісник Ужгородського національного університету. Серія: Міжнародні економічні відносини та світове господарство: зб. наук. пр. / М-во освіти і науки України, Ужгород. нац. ун-т, ф-т міжн. відносин ; [редкол.: М. М. Палінчак (голов. ред.) та ін.]. — Ужгород, 2016. — Вип. 7, ч. 3. — С. 67–71.
 Сацький П. В.Будівництво Каховської ГЕС і створення Південного енергорайону (Подніпров'я, Миколаїв, Херсон, Одеса і Крим) у 1950—1953 рр. / П. В. Сацький // Наукові праці Чорноморського державного університету імені Петра Могили комплексу «Києво-Могилянська академія»: наук.-метод. журн. / Чорномор. держ. ун-т ім. Петра Могили. — Миколаїв: Вид-во ЧНУ ім. П. Могили, 2016. — Т. 282, вип. 270: Історія / редкол.: М. П. Тригуб (голова) [та ін.]. — С. 88–93.
 Сацький П. Стратегічне значення український етнічних територій у процесі констеляції Центральної Європи в 1920-ті рр. / Павло Сацький // Європейські історичні студії війни [Електронний ресурс]: наук. журн. / Київ. нац. ун-т ім. Тараса Шевченка, іст. ф-т, каф. нової та новітньої історії зарубіжних країн ; [редкол.: О. П. Машевський (голова) та ін.]. — Електрон. текст. дані. — Київ, 2016. — № 3. — С. 113—127. — Режим доступу: http://eustudies.history.knu.ua/pavlo-satskyj-strategichne-znachennya-ukrayinskyh-etnichnyh-terytorij-u-protsesi-kanstelyatsiyi-tsentralnoyi-yevropy-v-1920-ti-rr.
 Сацький П. В. Демографічні засади політики Ради Міністрів УРСР і ЦК КПУ з розбудови сільського господарства Криму у 1954 р. / П. В. Сацький // Регіональна політика: історичні витоки, законодавче регулювання, практична реалізація: матеріали ІІ Міжнар. наук.-практ. конф. (Київ, 14–15 груд. 2016 р.) / Київ. нац. ун-т будівництва і архітектури. — Київ: КНУБА, 2016. — Вип. ІІ, ч. 2. — С. 192—196.
 Сацький П. Проектне забезпечення будівництва Південно-Українського і Північно-Кримського каналів на території УРСР (до 1954 р.) і Криму у 1950—1953 рр. / П. Сацький // Часопис української історії: зб. наук. пр. / Київ. нац. ун-т ім. Т. Шевченка, каф. укр. історії та етнополітики ; [редкол.: А. П. Коцур (голов. ред.) та ін.]. — Київ, 2016. — Вип. 35. — С. 26–34.
 Сацький П. Ідеологічно-організаційне забезпечення будівництва Південно-Українського і Північно-Кримського кналів (1950—1953 рр.)/ П. Сацький // Вісник Маріупольського державного університету. Серія: Історія. Політологія. Зб. наук. праць. — Вип. 17. — Маріуполь: Видавничий відділ МДУ, 2016. — С. 83-90.
 Сацький П. Проекти водного сполучення морів у СРСР на основі Дніпра як продовження концепції Міжмор'я після Другої світової / Павло Сацький // Європейські історичні студії війни [Електронний ресурс]: наук. журн. / Київ. нац. ун-т ім. Тараса Шевченка, іст. ф-т, каф. нової та новітньої історії зарубіжних країн ; [редкол.: О. П. Машевський (голова) та ін.]. — Електрон. текст. дані. — Київ, 2016. — № 5. — С. 97–111. — Режим доступу: http://eustudies.history.knu.ua/pavlo-satskyj-proekty-vodnogo-spoluchennya-moriv-u-crsr-na-osnovi-dnipra-yak-prodovzhennya-kontseptsiyi-mizhmor-ya-pislya-drugoyi-svitovoyi-vijny.
 Сацький П. Раціоналізація управління економікою Криму в процесі інтеграції з УРСР 1950—1954 рр. / П. Сацький // Таврійські економічні наукові читання: Матеріали міжнародної науково-практичної конференції, м. Київ, 10-11 лютого 2017 р. У 2-х частинах. — К: Таврійський національний університет імені В. Вернадського, 2017. — Ч. 2. — С. 50-53.
 Сацький В. П. Програма розвитку бавовництва в південних районах УРСР у 1950—1954 рр. й економічна інтеграція Криму із Україною / В. П. Сацький // Проблеми регіоналістики: минуле, сучасне, майбутнє [Електронний ресурс]: тези наук.-практ. Інтернет-конф. (3 берез. 2017 р.) / М-во освіти і науки України, ДВНЗ «Київ. нац. екон. ун-т ім. Вадима Гетьмана» ; редкол.: Б. М. Данилишин (відп. ред.) [та ін.]. — Електрон. текст. дані. — Київ: КНЕУ, 2017. — С. 40–43.
 Сацький П. В. Суспільний статус ханських службовців і система кар'єрних заохочень в тюркських державах VI — VII ст. / П. В. Сацький // Часопис Київського університету права. — 2013. — № 2 — С. 39 — 43.
 Сацький П. В. Візантійський вплив на процес еволюції політико-правового статусу Великого князя Київського / П. В. Сацький // Юридична наука. — 2013. — № 6 — С. 84 — 96.

Посилання

 Київська міська організація Національної спілки краєзнавців України

Дослідники держави і права Візантійської імперії
Історики держави і права
Українські історики
Українські правознавці
Випускники Київського університету
Кандидати історичних наук України
Науковці Київського національного економічного університету


text:
Neubürger order Neubuerger ist der Familienname folgender Personen:

 Heinz-Joachim Neubürger (1953–2015), deutscher Manager
 Karl T. Neubuerger (1890–1972), jüdischer deutsch-US-amerikanischer Neuropathologe

Außerdem ist Neubürger ein Ausdruck für:
 eine Person, die jüngst eingebürgert wurde, siehe Einbürgerung


text:
Indie – in ambito geopolitico, termine che faceva riferimento all'area grossomodo corrispondente al subcontinente indiano (Indie Orientali) o ai Caraibi (Indie Occidentali)
 Indie – contrazione del termine inglese independent e che fa riferimento a tutto ciò che in campo artistico è al di fuori dell'orbita delle grandi industrie del settore. Si parla quindi di cinema indipendente, musica indipendente (e musica indie), radio indipendente, casa discografica indipendente, videogiochi indipendenti ecc.


text:
Aletta Henriëtte Jacobs (; født 9. februar 1854, død 10. august 1929) var en jødisk-hollandsk læge og aktivist for kvinders valgret. Hun blev født i den lille landsby Sappemeer i Holland, og hun opnåede mange resultater inden for forskellige områder, herunder kvinders stemmeret, medicin og støtte til de lavere klasser. Ud over alle de resultater hun opnåede i sit liv var hun også den første kvinde der blev officielt optaget på et hollandsk universitet, og hun var den første kvindelige læge i Holland.

Opvækst og uddannelse
Jacobs blev født den 9. februar 1854; hendes forældre var Abraham Jacobs og Anna de Jongh. Aletta var det ottende af i alt tolv børn. Hendes far var en jødisk landlæge, fra hvem hun udviklede sin interesse i at følge det medicinske fag. Som barn tog hun på mange lægebesøg sammen med faderen, og hun så al den hjælp han gav sine patienter, hvilket motiverede hende til selv at blive læge.

Selv om hun drømte om at blive læge lige som sin far, var det en besværlig kamp at opnå adgang til uddannelse for kvinder i det 19. århundredes Holland. Jacobs afsluttede folkeskolen i 1867, men på det tidspunkt var der ingen piger i Sappemeer der fik lov til at komme i gymnasiet. Dette afholdt dog ikke Jacobs fra at studere, og i 1870 bestod hun kemikerassistenteksamen. På denne måde opnåede hun anerkendelse og det resulterede til sidst i at hun af undervisningsminister J. R. Thorbecke fik tilladelse til at blive optaget på Rijksuniversiteit Groningen. Den 8. marts 1879 afsluttede Jacobs sin universitetsuddannelse og blev den første hollandske kvindelige læge.

Livet efter universitetet
Efter sin eksamen flyttede Jacobs til Hura. Der traf hun mange feminister samt præventions- og valgretsaktivister. I London blev hun i høj grad påvirket af nye ideer; en af dem var behovet for at give kvinder adgang til prævention for at undgå uønsket graviditet. Efter London flyttede hun til Amsterdam, hvor hun startede sin egen lægepraksis for de lavere klasser, der ikke havde råd til at opsøge andre læger. Mange kvinder begyndte også at spørge hende om præventionsmidler. Hun begyndte at tænke på løsninger på dette problem og hjalp W. P. J. Mensinga med at forbedre pessaret og gøre det anvendeligt. De fleste mennesker tilskriver dog W. P. J. Mensinga alene opfindelsen af pessaret. Selv om det var Mensinga der konstruerede det originale pessar, kontaktede Jacobs ham og bidrog med mange væsentlige forbedringer og ændringer til designet af pessaret for at perfektionere det.

Kvinders valgret, fredsarbejde og død

Efter at have deltaget i International Council of Women's møde i London i 1899 besluttede Jacobs sig for at forlade sin medicinske praksis og hellige sig kampen for kvinders valgret. I 1915, efter Første Verdenskrigs udbrud, afholdt Jacobs en International Kongres for Kvinder i Haag. Under hele krigen fortsatte hun med til at kæmpe hårdt for kvinders valgret, og helt op til sin død talte hun stadig på forskellige konferencer. Hendes eget land, Holland, gav kvinder stemmeret 9. august 1919. Hun døde i Baarn, Holland, 10. august 1929.

Eftermæle
Jacobs er med i den hollandske histories kanon, som blev udarbejdet af et udvalg under ledelse af Frits van Oostrom. Kanonen blev afleveret til ministeren for undervisning, kultur og videnskab i 2006. Kanonen består af halvtreds artikler og har til formål at give en kronologisk oversigt over hollandsk historie, til brug for undervisnigen i folkeskolen og de første to år af gymnasiet i Holland. En revideret udgave, som stadig inkluderer Jacobs som et af emnerne, blev afleveret til den hollandske regering 3. oktober 2007.

Jacobs personlige arkiv blev doneret til Atria Institut for ligestilling mellem mænd og kvinders historie, et offentligt bibliotek og forsknings-institut i Amsterdam.

Værker
 Memories: My Life as an International Leader in Health, Suffrage, and Peace.

Noter

Eksterne henvisninger

 Alettajacobs.org Biography
 Aletta Jacobs on Sunshine women
 Aletta Jacobs' Memoirs summarized
 Short historical film showing Aletta Jacobs in Berlin in 1915, on her peace mission with Jane Addams and Alice Hamilton.

Jøder fra Nederlandene
Læger fra Nederlandene
Nederlændere i 1800-tallet
Nederlændere i 1900-tallet


text:
Le Gabon participe aux Jeux olympiques depuis 1972 et a envoyé des athlètes à chaque jeux depuis cette date sauf en 1976 et en 1980. Le pays n'a jamais participé aux Jeux d'hiver.

Le Comité national olympique du Gabon a été créé en 1965 et a été reconnu par le Comité international olympique (CIO) en 1968.

Anthony Obame, vice-champion olympique de taekwondo en 2012, est le premier et unique médaillé olympique gabonais.

Références


text:
Die Küstensicherungsverbände der Kaiserlichen Marine waren Marineverbände, welche ab August 1914 eingerichtet wurden und bis zum Ende des Ersten Weltkriegs existierten. Ihr Einsatzgebiet waren die Küstengebiete der Nord- und Ostsee.

Neben den Küstensicherungsverbänden existierten zeitgleich noch Vorpostenverbände.

Küstensicherungsverbände Nordsee

Küstenschutzdivision der Ems

Anfang August 1914 wurde die Küstenschutzdivision der Ems aufgestellt. Zusätzlich wurde eine Hilfsminensuchdivision der Ems und eine Sperrfahrzeugdivision der Ems eingerichtet, welche später die Flottille unterstellt wurden. Vom 21. September 1914 bis 29. Februar 1916 erfolgte die Unterstellung unter den Ältesten Seebefehlshaber der Ems. Ende September 1915 war die Umbenennung in Küstenschutzflottille der Ems erfolgt und der Älteste Seebefehlshaber der Ems wurde in Personalunion auch Chef der Flottille, dessen Dienststelle in der Flottille aufging und Mitte August 1918 aufgelöst wurde. Ab Mitte Juni 1917 waren die Boote der ehemaligen Hafenflottille Helgoland der Flottille zugeordnet.

Ab Ende Februar 1918 unterstand der Flottille auch die I. und II. Geleitflottille. Im Mai 1918 wurde die Flottille in die Vorpostenflottille der Ems überführt und die Küstenschutzflottille der Ems aufgelöst.

Einheiten (Auswahl)
 Arcona: von August 1914 bis Ende 1917, dann zur Vorpostenflottille der Ems
 D 9: von August 1914 bis Oktober 1915, dann zur Vorpostenflottille der Ems
 Heimdall: von Mitte Juni 1915 bis Februar 1916
 Beowulf: von Ende August 1915 bis März 1916

Gliederung
August 1914:
 Führungsschiff Arcona
 D 9 (Torpedodivisionsboot)
 Große Torpedoboote: T 85, T 87
 Vier Vorpostenboote

Mitte Oktober 1914:
 Führungsschiff Arcona
 D 9 (Torpedodivisionsboot)
 Große Torpedoboote: T 85, T 87
 Vier Vorpostenboote
 Sperrverkehrsfahrzeuge: vier Boote
 Kriegslotsendampfer: vier Boote

Mitte Oktober 1914:
 Hilfsminensuchdivision der Ems:
 Führungsschiff Kaiser Wilhelm II.
 Acht Boote
 Schiffssperre der Ems mit zwei Fahrzeugen und sechs leichten Booten
 Sperrfahrzeugdivision der Ems:
 Sechs Sperrverkehrsfahrzeuge
 Ein Leitschiff
 Zwei Kriegslotsendampfer
 Sechs Hilfskriegsschiffe

Mai 1916:
 Führungsschiff Arcona (Emden)
 Sperrfahrzeugdivision der Ems:
 Fünf Sperrverkehrsfahrzeuge
 Ein Leitschiff
 Zwei Kriegslotsendampfer
 Ein Fahrzeug für den Untersuchungsdienst bei Watum
 Sechs Hilfskriegsschiffe

Chefs der Flottille
 Kapitän zur See Rudolf Bartels: von Mitte Juni 1915 bis September 1915, zeitgleich Kommandant der Heimdall und Ältester Seebefehlshaber der Ems
 Kapitän zur See Ernst Ewers: von September 1915 bis März 1916, ehemaliger Chef der Hafenflottille der Jade und Weser
 Korvettenkapitän Erich Heyden: von Februar 1918 bis August 1918

Hafenflottille Helgoland
Für eine kurze Dauer bestand die Hafenflottille Helgoland. Diese wurde Ende Juli 1914 aufgestellt, aber bereits wieder im September 1914 aufgelöst. Ab Oktober 1916 wurden die Boote der ehemaligen Flottille zu einer Halbflottille zusammengelegt. Diese wurde Mitte Juni 1917 in die Küstenschutzflottille der Ems eingegliedert.

Gliederung
August 1914:
 Ein D-Boot
 Vier kleine Torpedoboote (Schulboote der I. Torpedodivision)
 Helga

Mitte Oktober 1914:
 D 7 (Torpedodivisionsboot)
 Große Torpedoboote: T 82, T 83, T 84, T 86
 Helga

Mai 1916:
 D 7 (Torpedodivisionsboot)
 Küstentorpedoboote: A 17, A 21, A 22, A 23
 Helga
 Vier Kriegsfeuerschiffe

Ende des Krieges 1918:
 Helga
 Vier Kriegsfeuerschiffe

Chef der Flottille
 Kapitänleutnant Walter Forstmann: von der Aufstellung bis Januar 1915

Bekannte Personen
 Oberleutnant zur See Hermann Densch: 1914 Kommandant des Torpedodivisionsboot D 7

Kommando der Netzfahrzeuge der Nordsee
Mitte Dezember 1915 wurde das Kommando der Netzfahrzeuge der Nordsee aufgestellt. Dieser wurde auch Netzsperrverband der Nordsee oder Verband der Netzfahrzeuge der Nordsee genannt.

Gliederung
Mai 1916:
 Zwei Schlepper
 Zwei Seeleichter

Küstensicherungsverbände Ostsee

Küstenschutzdivision der Ostsee

Die Küstenschutzdivision der Ostsee entstand Ende Juli 1914 im Befehlsbereich des Oberbefehlshabers der Ostseestreitkräfte mit Standort in Kiel. Ab Mitte 1916 war die Division in Swinemünde stationiert. Der Befehlsbereich erstreckte sich über die westliche und mittlere Ostsee einschließlich der Ostseeausgänge.

Am 15. August 1917 folgte aufgrund einer Allerhöchsten Kabinettorder die Aufteilung der Küstenschutzdivision der Ostsee in den Sicherungsverband der westlichen Ostsee (S.w.O.) und den Sicherungsverband der mittleren Ostsee (S.m.O.). Damit wurde die Küstenschutzdivision der Ostsee aufgelöst.

Der Befehlsbereich des Sicherungsverbandes der westlichen Ostsee umfasste das Ostseegebiet westlich der Linie von Marienleuchte auf Fehmarn und Hyllekrog. Zusätzlich war die Kieler Bucht mit ihren Zugängen dem Bereich des Sicherungsverbandes der westlichen Ostsee zugeordnet.

Der Befehlsbereich des Sicherungsverbandes der mittleren Ostsee umfasste das Ostseegebiet der mittleren Ostsee mit dem Sund.

Am 24. Januar 1918 folgte die Zusammenlegung der beiden Sicherungsverbände zur Dienststelle des Befehlshaber der Sicherung der Ostsee, welche mit der Auflösung des Oberbefehlshabers der Ostseestreitkräfte einherging.

Einheiten (Auswahl)
 Undine: von der Indienststellung im August 1914 bis zur Versenkung im November 1915
 Amazone: von der Aufstellung an
 Freya: von der Aufstellung bis zur Beschädigung Mitte August 1914
 Panther: von der Aufstellung bis August 1917
 Thetis: von der Aufstellung bis Oktober 1914
 Medusa: von Dezember 1915 bis Dezember 1916, von der Vorpostenflottille der Elbe als Ersatz für die Undine

Gliederung
August 1914:
 Panther, Amazone, Thetis, Freya und zwei weitere Boote

Mitte Oktober 1914:
 Führungsboot Amazone
 Drei Boote inkl. der Undine und Panther

Mai 1916:
 Führungsboot Medusa
 D 1 (Torpedodivisionsboot)
 Vier Boote im kleinen Belt inkl. der Panther

S.w.O. zur Aufstellung:
 Deutschland, später die Stettin
 Division Arösund
 Vorpostenhalbflottille Kiel
 Minenschiffe: Nautilus, Deutschland, Möwe
 Netzsperrverband der Ostsee
 Sicherungsverband Heiligenhafen mit Fischermotorbooten
 Hilfskriegsschiff Prinz Waldemar

Chefs der Division
 Vizeadmiral Robert Mischke: von der Aufstellung bis Januar 1917
 Vizeadmiral Herwarth Schmidt von Schwind

S.m.O.
 Vizeadmiral Herwarth Schmidt von Schwind

S.w.O.
 Konteradmiral Herrmann Nordmann

Netzformation der Ostsee
Die Netzformation der Ostsee wurde im Oktober 1915 aufgestellt und im März 1917 ging daraus der Netzsperrverband der Ostsee hervor. Im August 1917 wurde der Verband dem Sicherungsverbandes der westlichen Ostsee unterstellt. Der Verband bestand bis Kriegsende.

Gliederung
Mai 1916:
 Netzdampfer Kossal
 Vier Schlepper
 Drei Netzleichter

Ende des Krieges 1918:
 I. Gruppe Eskimo
 II. Gruppe Kossal
 III. Gruppe Kehrwieder
 Drei große Schlepper
 Drei kleine Schlepper
 Sieben Netzleichte
 Zwei Reparaturfahrzeuge
 Netzlagerschiff Burgfried
 Dampflogger Alma

Weblinks
 Küstensicherungsverbände der Kaiserlichen Marine, Deutsche Digitale Bibliothek

Einzelnachweise

Seekriegsführung
Marineverband (Kaiserliche Marine)


text:
Silvio Francesco, de son vrai nom Silvio Francesco Valente (né le  à Paris, mort le  à Lugano) est un chanteur, clarinettiste et acteur italien, ayant fait sa carrière essentiellement en Allemagne.

Biographie
Silvio Francesco vient d'une famille d'artistes. Sa mère  est une clown musicienne de renommée internationale, son père Giuseppe un grand accordéoniste. Il vit ainsi dans le monde du cirque et des variétés avec ses trois frères et sœurs. Enfant, il apprend plusieurs instruments de musique. Il est un bon guitariste et excellent clarinettiste. Sa jeune sœur est la star Caterina Valente avec qui il chante dans des duos tels que Club Manhattan, Club Honolulu, Club Argentina, Club Indonesia ou Club Italia. Leur plus grand succès est la chanson schlager Itsi bitsi petit bikini (Itsy Bitsy Teenie Weenie Yellow Polka Dot Bikini) en 1960. Lorsque Caterina passe de Polydor à Decca, il se met en duo avec Margot Eskens. Le frère et la sœur se retrouvent de nouveau peu de temps après.

Il choisit de prendre ses deux premiers prénoms pour se différencier de sa sœur et faire une carrière solo. Mais il se produit souvent avec elle dans des spectacles ou dans des films, notamment de Michael Pfleghar.

Il s'installe à Lugano où il tient un petit hôtel à côté de ses engagements.

Il apparaît pour la dernière fois au cinéma dans un film d'horreur parodique, My lovely Monster, et à la télévision sept ans plus tard dans la série Wilde Zeiten.

Il meurt d'un cancer en 2000 et est enterré dans l'enclave de Campione d'Italia, près du lac de Lugano.

Discographie (sélection)
 Babatschi (1956)
 Eine ganze Nacht (Ma Fille) (1960)
 Lula lula leila (1960)
 Hello Mary Lou (1961)
 Catarina (1962)
 Bleib bei mir (1966)

avec Caterina Valente
 Steig in das Traumboot der Liebe (1955)
 Wie wär's (1955)
 Es geht besser, besser, besser (1955)
 O Billy Boy (1957)
 Die goldenen Spangen (1956)
 Ich wär so gern bei dir (1956)
 Ich lass dich nie mehr allein (1958)
 Roter Wein und Musik in Toskanien (1958)
 Quizas, quizas (1958)
 Es war in Portugal im Mai (1958)
 Itsy bitsy teenie weenie Honolulu-Strand-Bikini (1960)
 Die kleine Stadt will schlafen geh'n (1961)
 Quando – Quando (1962)
 The peppermint twist (1962)
 Popocatepetl-twist (1962)
 Madison in Mexico (1963)

Filmographie (sélection)
 1955: Liebe, Tanz und 1000 Schlager
 1956: Bonjour Kathrin
 1956: Küß mich noch einmal
 1956: La Reine du music-hall
 1957: Casino de Paris
 1957:
 1959: Du bist wunderbar
 1960: Marina
 1990: My lovely Monster

Notes et références

Liens externes

Chanteur de schlager
Chanteur italien du XXe siècle
Chanteur des années 1950
Chanteur des années 1960
Acteur italien
Nom de scène
Naissance en juillet 1927
Naissance à Paris
Décès en août 2000
Décès à Lugano
Mort d'un cancer en Suisse
Décès à 73 ans


text:
That's My Work 2 is a mixtape by American rapper Snoop Dogg, hosted by DJ Drama. It was released free for digital download via DatPiff on October 29, 2013.

Track listing

References

2013 mixtape albums
Snoop Dogg albums


text:
Lix ist der Familienname folgender Personen:
 Frédéric Lix (1830–1897), französischer Maler
 Germaine Lix (1893–1986), französische Schauspielerin und Sängerin
 Marie-Antoinette Lix (1839–1909), französisch-polnische Kriegsheldin und Gouvernante
 Karin Lix (* 1965), deutsche Leichtathletin
 Ute Lix (* 1965), deutsche Leichtathletin

Lix ist ein Ortsname:
 Lix (Essingen), ehemaliger Einzelhof in der zentralen Gemeindegemarkung von Essingen im Ostalbkreis, Baden-Württemberg

LIX steht für:
 Laboratoire d'informatique de l'École polytechnique, Forschungsstätte des Centre national de la recherche scientifique in Palaiseau
 Lix (Lesbarkeitsindex), einen Index zur Ermittlung der Leichtigkeit des Lesens eines Textes

Abkürzung


text:
Serie A2 2000-2001 – stagione del campionato di calcio a 5 maschile italiano
 Serie A2 2000-2001 – stagione del campionato di hockey su pista maschile italiano
 Serie A2 2000-2001 – stagione del campionato italiano di pallacanestro femminile
 Serie A2 2000-2001 – stagione del campionato italiano di pallacanestro maschile
 Serie A2 2000-2001 – stagione del campionato italiano di pallamano maschile
 Serie A2 2000-2001 – stagione del campionato italiano maschile di pallanuoto
 Serie A2 2000-2001 – stagione del campionato italiano di pallavolo femminile
 Serie A2 2000-2001 – stagione del campionato italiano di pallavolo maschile
 Serie A2 2000-2001 – stagione del campionato di rugby a 15 maschile italiano


text:
– japoński tenisista, reprezentant w Pucharze Davisa, olimpijczyk z Sydney (2000).

Kariera tenisowa
Do zawodowego grona tenisistów przystąpił w roku 1993.

W całej karierze wygrywał turnieje w serii ATP Challenger Tour i ITF Men's Circuit. Do największych jego osiągnięć należą 3 tytuły deblowe turniejów ATP World Tour. Pierwszy wywalczył w Szanghaju w roku 2001, grając wspólnie z Byronem Blackiem. Kolejne turniejowe zwycięstwo odniósł w roku 2002, na ceglanych kortach w Kitzbühel. Partnerem deblowym Japończyka był Robbie Koenig. W brazylijskim Costa do Sauipe wygrał swoje trzecie zawodowe rozgrywki, grając w parze z Toddem Perrym.

W 2000 roku Shimada wziął udział w igrzyskach olimpijskich w Sydney, odpadając w 1 rundzie debla w parze z Satoshim Iwabuchim. Mecz o dalszą rundę Japończycy przegrali z Dominikiem Hrbatým i Karolem Kučerą.

Najwyższą pozycją Shimady w rankingu singlistów jest 477. miejsce z listopada 1997 roku, a wśród deblistów najwyżej był na 40. pozycji we wrześniu 2001 roku. Ponadto regularnie reprezentował swój kraj w Pucharze Davisa.

W roku 2005 zakończył karierę sportową. Łącznie na kortach zarobił 433 946 dolarów amerykańskich.

Finały w turniejach ATP World Tour

Gra podwójna (3–3)

Przypisy

Bibliografia

Japońscy tenisiści
Japońscy olimpijczycy
Ludzie urodzeni w Filadelfii
Urodzeni w 1975
Uczestnicy Letnich Igrzysk Olimpijskich 2000
Medaliści Igrzysk Azjatyckich 2002


text:
Jan Antoni Witkowski pseud. "Jaś" (ur. 20 listopada 1931 w miejscowości Zaskocz-Wąbrzeźno) – polski działacz kombatancki, uczestnik powstania warszawskiego, wiceprezes Zarządu Głównego Związku Kombatantów Rzeczypospolitej Polskiej i Byłych Więźniów Politycznych (ZKRPiBWP).

Życiorys
Przyszedł na świat jako syn Włodzimierza i Zofii z domu Miech. W trakcie okupacji niemieckiej jego ojciec należał do konspiracji w ramach Armii Krajowej. W trakcie powstania warszawskiego został zarekomendowany przez ojca do Batalionu "Iwo", gdzie pod pseudonimem "Jaś" pełnił funkcje łącznika w 3. plutonie 1. kompanii saperów batalionu "Iwo", wchodzącego w skład Obwodu "Radwan". Jako łącznik służył na terenie Śródmieścia Południowego. Po upadku powstania trafił jako jeniec do Stalagu X B Sandbostel. Brał również udział w odgruzowywaniu Grosbostel obok Hamburga po alianckich nalotach.

Pod koniec grudnia 1946 powrócił do Polski. Ukończył Technikum Kolejowe w Warszawie. Był również aktywnym sportowcem. W czasie pełnienia zasadniczej służby wojskowej był zawodnikiem CWKS "Legia". Pracował w Przedsiębiorstwie Automatyki Przemysłowej w warszawskiej Falenicy. Od 1989 należy do Związku Powstańców Warszawskich, gdzie pełnił funkcję prezesa środowiskowego koła żołnierzy Batalionu AK IWO-Ostoja. W 2018 został członkiem Zarządu Głównego Związku Kombatantów Rzeczypospolitej Polskiej i Byłych Więźniów Politycznych i skarbnikiem, a następnie wiceprezesem Związku, będącego wówczas największą organizacją kombatancką w Polsce.

W 2014 został odznaczony Złotym Krzyżem Zasługi.

Przypisy

Odznaczeni Złotym Krzyżem Zasługi (III Rzeczpospolita)
Polscy działacze społeczni
Powstańcy warszawscy
Urodzeni w 1931


text:
Orthogonius brancuccii is een keversoort uit de familie van de loopkevers (Carabidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 2006 door Tian & Deuve.

brancuccii


text:
Louis Émile Dubois est un homme politique français né le  à Harfleur (Seine-Maritime) et décédé le  à Paris.

Notaire au Havre, puis banquier, il est député de la Seine-Maritime de 1844 à 1848, siégeant dans la majorité soutenant les ministères de la Monarchie de Juillet.

Sources

Député de la Seine-Maritime
Député de la Monarchie de Juillet
Naissance en octobre 1801
Naissance à Harfleur
Décès en juin 1853
Décès à Paris
Décès à 51 ans
Naissance dans la Seine-Inférieure


text:
Cantonul Varaždin este una dintre cele 21 unități administrativ-teritoriale de gradul I ale Croației. Are o populație de 184.679 locuitori (2001). Reședința sa este orașul Varaždin. Cuprinde 6 orașe și 22 comune.

Note

Varaždin


text:
Józef Adolf Czikel (ur. 7 lutego 1873 w Stanisławowie, zm. 7 kwietnia 1973 w Wiedniu) – generał dywizji Wojska Polskiego.

Życiorys
W 1900 roku ukończył Terezjańską Akademię Wojskową w Wiener Neustadt. Od 1 listopada 1915 roku do 1 listopada 1916 roku dowodził 56 pułkiem piechoty, a później był szefem sztabu Okręgu Wojskowego w Koszycach.

Od lutego 1919 roku do marca 1920 roku pełnił funkcję szefa sztabu Dowództwa Okręgu Generalnego "Kraków". 25 maja 1919 roku został formalnie przyjęty do Wojska Polskiego z zatwierdzeniem posiadanego stopnia pułkownika ze starszeństwem z dniem 1 listopada 1915 roku. W marcu 1920 roku objął dowództwo 8 Dywizji Piechoty. Na tym stanowisku 1 maja 1920 roku został zatwierdzony z dniem 1 kwietnia 1920 roku w stopniu generała podporucznika w grupie oficerów byłej armii austro-węgierskiej.

W czerwcu tego roku wyznaczony został na stanowisko zastępcy szefa Departamentu I Ministerstwa Spraw Wojskowych, a w grudniu został szefem tego departamentu. We wrześniu 1921 powierzono mu funkcję Szefa Administracji Armii. 3 maja 1922 roku został zweryfikowany w stopniu generała dywizji ze starszeństwem z dniem 1 czerwca 1919 roku w korpusie generałów.

25 sierpnia 1922 roku Naczelnik Państwa i Naczelny Wódz mianował go z dniem 10 września tego roku dowódcą Okręgu Korpusu Nr V w Krakowie. W 1923 przyczynił się do budowy Domu Żołnierza w Krakowie.

15 listopada 1923 roku Prezydent RP zwolnił go z zajmowanego stanowiska. Zwolnienie miało bezpośredni związek z udziałem wojska w "wypadkach krakowskich". Z dniem 30 czerwca 1924 roku został przeniesiony w stan spoczynku "z powodu trwałej niezdolności do służby wojskowej stwierdzonej na podstawie przeprowadzonej superrewizji". Wyrokiem Wojskowego Sądu Okręgowego Nr V w Krakowie z dnia 30 kwietnia 1925 roku został skazany na trzy miesiące twierdzy. Prezydent RP odrzucił jego prośbę o darowanie kary, której wykonanie sąd odroczył z powodu złego stanu zdrowia w jakim się wówczas znajdował.

Mieszkał w Krakowie przy ul. Wolskiej 24. W czasie okupacji niemieckiej podpisał volkslistę i wyjechał do Wiednia, zmarł tamże 7 kwietnia 1973 roku.

Opinia marszałka Józefa Piłsudskiego
Najprawdopodobniej w grudniu 1922 ówczesny przewodniczący Ścisłej Rady Wojennej, marszałek Józef Piłsudski, sporządził opinie o 96 generałach pozostających w służbie czynnej. Generała Józefa Czikla scharakteryzował w sposób następujący: Typ generała, który należy wyplenić za wszelką cenę z wojsk polskich. Kłócić się będzie zawsze ze wszystkimi, z braku laku intrygować przeciwko własnemu ordynansowi. W kłótni zapomni o wszystkiem: o ambicji i honorze innych, jak i o własnym. Nieznośny typ oficera z armji zaborczych, który był ze służalczą dyscypliną w armjach dawnych, w polskiej zaś żąda takiejże dyscypliny od podwładnych, a od siebie niczego nie wymaga. Zdatny jedynie do wyrzucenia z wojska. Nic więcej o nim powiedzieć nie mogę.

Ordery i odznaczenia
 Krzyż Srebrny Orderu Wojskowego Virtuti Militari (1922)
 Krzyż Walecznych (1921)
 Oficer Legii Honorowej (Francja, zezwolenie Naczelnika Państwa w 1922)
 Najwyższe odznaczenie oraz Krzyż Zasługi Wojskowej (Austro-Węgry, 1916)

Przypisy

Bibliografia
 Tadeusz Kryska-Karski i Stanisław Żurakowski: Generałowie Polski Niepodległej, Editions Spotkania, Warszawa 1991, wyd. II uzup. i poprawione, s. 32.
 Dzienniki Personalne Ministra Spraw Wojskowych

Generałowie dywizji II Rzeczypospolitej
Oficerowie piechoty II Rzeczypospolitej przeniesieni do korpusu generałów
Oficerowie dyplomowani II Rzeczypospolitej
Odznaczeni Krzyżem Srebrnym Orderu Virtuti Militari (II Rzeczpospolita)
Odznaczeni Krzyżem Walecznych (II Rzeczpospolita)
Polacy – Oficerowie Legii Honorowej
Polacy – oficerowie armii austro-węgierskiej
Polacy – żołnierze Cesarskiej i Królewskiej Armii w I wojnie światowej
Polacy odznaczeni Krzyżem Zasługi Wojskowej
Polscy stulatkowie
Ludzie urodzeni w Stanisławowie
Absolwenci Terezjańskiej Akademii Wojskowej
Uczestnicy wojny polsko-bolszewickiej (strona polska)
Urodzeni w 1873
Zmarli w 1973
Dowódcy 8 Dywizji Piechoty (II RP)


text:
Walter Scheler (* 18. April 1923 in Sonneberg; † 19. August 2008 in Jena) war ein deutscher Buchhalter, der am Aufstand des 17. Juni 1953 in der Deutschen Demokratischen Republik (DDR) teilnahm, durch sowjetische Besatzungstruppen verhaftet und einen Tag später in Weimar zu 25 Jahren Lagerhaft verurteilt und 1961 begnadigt wurde. 2003 wurde er Ehrenbürger der Stadt Jena.

Leben
Scheler ging nach dem Abschluss der Mittelschule ab 1938 in eine kaufmännische Lehre bei einem Rechtsanwalt. Im selben Jahr wurde er Mitglied der Hitlerjugend (HJ). 1940 wurde er in die deutsche Wehrmacht eingezogen und kämpfte bis 1945 als Angehöriger der Kriegsmarine im Zweiten Weltkrieg. Kurz vor Kriegsende 1945 geriet er in britische Kriegsgefangenschaft aus der er Anfang 1946 entlassen wurde.

Scheler kehrte nach Sonneberg zurück und wurde Mitglied der Sozialdemokratischen Partei Deutschlands (SPD). Im April 1946 wurde er durch die Zwangsvereinigung von SPD und KPD Mitglied der Sozialistischen Einheitspartei Deutschlands (SED). Bis 1949 war er zeitweise beschäftigungslos und dann Mitarbeiter der Volkspolizei (VP) in der sowjetisch besetzten Zone Deutschlands. 1949 trat Scheler aus der SED aus, ihm wurde deshalb ein von ihm angestrebtes Studium der Wirtschaftswissenschaften von staatlichen Behörden verwehrt und er quittierte den Polizeidienst.

Am 6. Juni 1952 wurde Scheler mit Ehefrau und Sohn im Rahmen der sogenannten "Aktion Ungeziefer", bei der als "politisch unzuverlässig" eingeschätzte Bürger mit ihren Familien Ortschaften an der innerdeutschen Grenze verlassen mussten, zwangsweise nach Jena umgesiedelt. Er wurde dort Buchhalter bei der Deutschen Handelszentrale (DHZ) Kohle.

Am 17. Juni 1953 kam es im Rahmen des DDR-weiten Aufstands in Jena zu Demonstrationen, an denen 20.000 Menschen teilnahmen. Noch am Vormittag kam es zu der Erstürmung der Kreisleitung Jena-Stadt der SED durch Demonstranten. Diese bildeten eine Gruppe von Sprechern, der Scheler angehörte. Gegen 14 Uhr fuhren sowjetische Panzer auf und schlugen die Unruhen nieder. Scheler wurde mit Herbert Bähnisch und Alfred Diener von sowjetischen Truppen verhaftet und am folgenden Tag an das Sowjetische Militärtribunal Weimar überführt. Noch am 18. Juni 1953 wurde Scheler zu 25 Jahren Lagerhaft verurteilt.

Ab Ende Juli 1953 saß Scheler in der Justizvollzugsanstalt Bautzen ein. Bis 1956 blieb er in Einzelhaft. 1961 wurde Scheler aufgrund eines Gnadenerlasses aus der Haft entlassen. Er kehrte nach Jena zurück und wurde Hilfsarbeiter im VEB Jenaer Glaswerk, Lagerist in einem Möbelgeschäft und schließlich Beauftragter für Arbeitsschutz der HO-Gaststätten Jena. 1988 ging er in Rente.

Nach der Wende und der friedlichen Revolution in der DDR war Scheler als Zeitzeuge an der Aufarbeitung des 17. Juni 1953 beteiligt. Am 15. November 1993 erklärte der Generalstaatsanwalt der Russischen Föderation das Urteil für nichtig und Scheler wurde vollständig rehabilitiert. 2003 wurde ihm die Ehrenbürgerschaft der Stadt Jena zuerkannt.

Seit 2009 schreibt die Geschichtswerkstatt Jena den Walter-Scheler-Preis aus.

Literatur

Weblinks
 Walter Scheler auf www.jena.de

Einzelnachweise

Militärperson (Kriegsmarine der Wehrmacht)
Person im Zweiten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Deutscher Kriegsgefangener der Briten
Polizist (SBZ bzw. DDR)
Opfer der Diktatur in der DDR
SMT-Verurteilter
SPD-Mitglied
SED-Mitglied
Person (Sonneberg)
Ehrenbürger von Jena
Deutscher
DDR-Bürger
Geboren 1923
Gestorben 2008
Mann


text:
La colonna sonora di X-Blades, videogioco di generi avventura dinamica e hack and slash sviluppato da Gaijin Entertainment, è stata composta da Michael Dees (conosciuto con il soprannome di 1Shot), supervisionata da Pavel Stebakov e pubblicata da Zuxxez Entertainment il 14 gennaio 2009 su CD e il 20 settembre 2013 in formato digitale.

Tracce
Sono presenti 27 tracce in totale.

Note

Collegamenti esterni


text:
Cryptomelaena dynastes es una especie de polilla de la familia Tortricidae. Se encuentra en Sumatra, en el oeste de Indonesia.

Referencias

Archipini


text:
Alain Perrin, né le  à Lure (Haute-Saône), est un joueur et entraîneur de football français.

Après une carrière de joueur modeste, il entraîne successivement Troyes, Marseille, Sochaux, Lyon et Saint-Étienne, dont il est licencié en . Il quitte alors la France et commence une carrière à l'étranger. En 2014, il est nommé sélectionneur de l'équipe nationale chinoise.

Parcours

Carrière du joueur

De 1966 à 1970, Alain Perrin évolue au Sports réunis Haguenau, puis à Tomblaine jusqu'en 1971. Il rejoint alors l'AS Nancy-Lorraine, avec laquelle il évoluera jusqu'en 1975.

Il reste ensuite en Meurthe-et-Moselle, jouant à Varangéville de 1976 à 1981.

Il termine sa carrière de joueur en retournant à l'AS Nancy-Lorraine, où il est entraîneur-joueur de l'équipe de division d'honneur de 1983 à 1987. Il continue par la suite sa formation en prenant la tête du centre de formation et de l'équipe réserve du club jusqu'en 1993.

Parcours d'entraîneur

La période troyenne

C'est l'ES Troyes AC qui lui propose son premier vrai défi comme entraîneur. Recruté en 1993, alors que le club évolue encore dans l'ancien championnat de National 2, la  française, il réussit à ramener l'Estac au niveau professionnel en à peine trois saisons. Après une première saison de Deuxième Division difficile, le club aubois n'y sauve sa place que grâce à deux dépôts de bilans en fin de saison. Les quatre années qui suivent sont un vrai conte de fée, durant lesquelles le club va jusqu'à bousculer la hiérarchie de la Première Division, signant quelques succès retentissants en Europe (victoire de la Coupe Intertoto en 2001) et en Coupe de France (demi-finaliste en 2001), et révélant des joueurs de qualité tels que Jérôme Rothen, Karim Ziani ou Mamadou Niang. Son style fait de 4-2-1-2-1 et de 5-2-3 constitue sa marque de fabrique, la discipline et la générosité dans l'effort, ses principes. Perrin pouvait en outre compter sur la confiance aveugle du président Vacelet et gérait une fonction de manager, et non de simple entraîneur. Il quitte le club en 2002, afin de relever un défi encore plus ambitieux.

Quelques petits tours à Marseille et à l'étranger

En 2002, il rejoint l'Olympique de Marseille où il se distingue par une troisième place en championnat, qualificative pour le tour préliminaire de la Ligue des champions, ainsi que par une demi-finale de Coupe de la Ligue qu'il perdra face à l'AS Monaco 0-1.

Sa deuxième saison sera en revanche plus mitigée. Après un bon début de championnat, l'OM ne parviendra pas a se qualifier pour les huitièmes de finales de la  Ligue des champions, dans un groupe relevé avec le Real Madrid, le FC Porto et le Partizan Belgrade. L'OM terminera troisième et sera reversé en Coupe de l'UEFA. Parallèlement, l'OM perd des points en championnat, et est éliminé dès les huitièmes de finales de la Coupe de la Ligue.

Il est licencié pour faute grave en . Selon le journal l'Équipe, Alain Perrin aurait été surpris en plein ébat sexuel avec une salariée du club, à la Commanderie. Les motifs invoqués dans sa lettre de licenciement sont de l'ordre de l'exhibitionnisme et du harcèlement sexuel. Il assigne le club devant le Conseil de Prud'hommes et réclame dix millions d'euros d'indemnités. Finalement, en 2006, un accord à l'amiable sera trouvé, à hauteur de deux millions d'euros.

Il décide de s'exiler aux Émirats arabes unis, où il entraîne brièvement le club Al-Ain à Abou Dabi, puis en Angleterre, à Portsmouth, où il ne reste que quelques mois.

La renaissance sochalienne

En 2006, le FC Sochaux lui tend les bras : il signe un contrat, recrute des joueurs de talent et rapporte la  Coupe de France en Franche-Comté, sa région natale, en battant en finale son ancien club, l'Olympique de Marseille, aux tirs au but. Il ne reste toutefois qu'une saison dans le club sochalien.

Le douloureux épisode lyonnais

Le , il prend la succession de Gérard Houllier au poste d'entraîneur de l'Olympique lyonnais. Il remporte deux premiers trophées avec Lyon dès juillet 2007, d'abord lors de la Peace Cup en Corée du Sud puis, le 28 juillet, le Trophée des champions, face à son ancien club, le FC Sochaux (2-1).

Le , il remporte le Championnat de France de L1 avec l'Olympique lyonnais, le  d'affilée pour le club. Le , il remporte à nouveau la Coupe de France, cette fois-ci avec Lyon, en battant le Paris Saint-Germain en finale (1-0 après prolongation), permettant à l'OL de réaliser le premier doublé Coupe de France-Championnat de son histoire.

Malgré ce doublé, Alain Perrin et le club décident d'un commun accord de se separer le . Le président du club, Jean-Michel Aulas, qualifiera d'erreur de casting le fait de lui avoir confié la succession de Gérard Houllier. En effet, il est rapidement apparu des divergences avec une grande partie de son staff, des désaccords avec Bernard Lacombe au sujet du recrutement et une mauvaise relation avec ses joueurs.

Des difficultés apparaissent toutefois pour licencier Alain Perrin de Lyon et l'affaire dure. Une fois la rupture de contrat entérinée, Alain Perrin se confie dans L'Équipe sur son passage lyonnais. Entretemps, il est remplacé à la tête de l'effectif lyonnais par Claude Puel.

Au chevet de Saint-Étienne

Lors du mois d'août 2008, Perrin refuse une offre du FC Nantes et devient par la suite, avec son adjoint, consultant pour la chaîne cryptée Canal+. Le , il accepte de succéder à Laurent Roussey à la tête de l'AS Saint-Étienne. Celui-ci vient d'être remercié après la lourde défaite à domicile des Verts qui précipite le club dans la zone de relégation. Alain Perrin est une nouvelle fois accompagné par son adjoint Christophe Galtier. Son arrivée n'est pas immédiatement convaincante puisque les Verts perdent alors à deux reprises contre le LOSC et l'OGC Nice, ce qui provoque leur chute à la  à l'issue de la  de Ligue 1. L'AS Saint-Étienne enregistre par la suite deux succès consécutifs face à l'AS Nancy-Lorraine et face au Havre AC. La saison des Verts reste tourmentée par plusieurs revers, et il faut attendre la dernière journée pour que leur maintien soit assuré. Un succès 4-0 face à Valenciennes leur permet de sortir in extremis de la zone rouge, alors que Caen, qui vient de perdre contre les Girondins de Bordeaux (sacrés champions grâce à ce succès), est relégué en Ligue 2 en compagnie du Havre et de Nantes.

Le , à la suite d'une série de mauvais résultats au sein de l'AS Saint-Étienne, Alain Perrin est limogé de son poste d'entraîneur et est remplacé par son adjoint Christophe Galtier.

L'exil au Qatar et sélectionneur de l'équipe nationale chinoise
En juin 2010, il signe un contrat de deux ans avec le club qatari d'Al-Khor et succède à un autre entraîneur français, Bertrand Marchand. Il termine  lors de sa première saison, dans un championnat de 12 équipes, puis  lors de la saison 2011-2012. Au terme de ses deux années de contrat, il est nommé à la tête de la sélection olympique qatarie de football.

Le , il est nommé sélectionneur de l'équipe nationale chinoise de football. Il est limogé le  à la suite d'une série de mauvais résultats lors des éliminatoires de la Coupe du monde de football 2018.

Retour en France à Nancy

Le , l'AS Nancy-Lorraine annonce par le biais d'un communiqué la nomination d'Alain Perrin en tant que conseiller du président Jean-Michel Roussier. Cette nomination doit permettre la réalisation d'un audit de l'ensemble des secteurs sportifs du club au chardon. A cette période, l'ASNL, entraînée par Didier Tholot, est alors dernière de Ligue 2.

Le , Didier Tholot est remercié, la faute à une succession de résultats peu favorables. Le lendemain, Alain Perrin accepte de prendre sa succession, à la demande du président Jean-Michel Roussier. Il est secondé par Benoît Pedretti  pour le reste de la saison 2018-2019.

Le , Alain Perrin quitte ses fonctions avec la satisfaction du devoir accompli. Après avoir réussi sa mission maintien, il décide de quitter le banc de touche.

Carrière d'entraîneur

Palmarès
 ES Troyes AC
 Vainqueur de la Coupe Intertoto en 2001
 FC Sochaux
 Vainqueur de la Coupe de France en 2007
 Olympique lyonnais
 Champion de France de L1 en 2008
 Vainqueur de la Coupe de France en 2008
 Vainqueur de la Coupe de la Paix en 2007
 Vainqueur du Trophée des champions en 2007

Statistiques

Notes et références

Liens externes

Footballeur français
Joueur de l'AS Nancy-Lorraine
Entraîneur français de football
Entraîneur de l'AS Saint-Étienne
Entraîneur de l'ES Troyes AC
Entraîneur de l'Olympique de Marseille
Entraîneur du FC Sochaux-Montbéliard
Entraîneur du Portsmouth FC
Entraîneur de l'Olympique lyonnais
Entraîneur de l'AS Nancy-Lorraine
Entraîneur champion de France de football
Sélectionneur de l'équipe de Chine de football
Naissance en octobre 1956
Naissance à Lure
Dirigeant de l'Olympique de Marseille


text:
Matija Ljubek (Belišće, 22 de novembro de 1953 — Valpovo, 11 de outubro de 2000) foi um velocista jugoslavo (atualmente Croácia) na modalidade de canoagem.

Carreira
Foi vencedor da medalha de Ouro em C-1 1000 metros e C-2 500 metros em Montreal 1976 e Los Angeles 1984 respetivamente.

Foi morto por um parente devido a uma disputa familiar.

Canoístas da Jugoslávia
Canoístas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1976
Canoístas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1984
Campeões olímpicos da Iugoslávia


text:
La , née le  et décédée le , aussi appelée Saien-no Kogo, est une impératrice consort (chūgū) du Japon. Elle l'épouse principale de l'empereur Go-Sanjō.

Voir aussi
 Impératrice du Japon

Notes et références

Source de la traduction

Princesse japonaise du XIe siècle
Impératrice du Japon du XIe siècle
Naissance en 1029
Décès en 1093
Décès à 64 ans
Mononyme


text:
Formidabile was the lead ship of the  ironclad warships, the first ships of that type to be built for the newly formed Italian Regia Marina (Royal Navy). Formidabile and her sister, , were both built in France; Formidabile was laid down in December 1860, was launched in October 1861, and was completed in May 1862. She was a broadside ironclad, equipped with four  and sixteen  guns.

The ship took part in the operation off Lissa in 1866 during the Third Italian War of Independence. There, she silenced the Austrian coastal batteries protecting the main port, but she was too badly damaged to take part in the ensuing Battle of Lissa. The ship's postwar career was limited due to a combination of drastically reduced naval budgets and the appearance of more modern ironclads. Formidabile was used as a training ship starting in 1887; she was discarded in 1903 and broken up for scrap.

Design

Formidabile was  long overall; she had a beam of  and an average draft of . She displaced  normally and up to  at full load. She had a crew of 371. Her propulsion system consisted of one single-expansion marine steam engine that drove a single screw propeller, with steam supplied by six coal-fired, rectangular fire-tube boilers. The boilers were vented through a single funnel. Her engine produced a top speed of  from . She could steam for about  at her top speed. To supplement her steam engine, the ship was schooner-rigged.

Formidabile was a broadside ironclad, carrying all of her guns in the traditional broadside arrangement. She was armed with a main battery of four  guns and sixteen  rifled muzzle-loading guns. The ship's wooden hull was sheathed with wrought iron belt armor that was  thick.

Service history

Formidabile was laid down at the Société Nouvelle des Forges et Chantiers de la Méditerranée shipyard in La Seyne, France in December 1860, originally ordered by the Royal Sardinian Navy. She was launched on 1 October 1861 and was completed in May 1862; by this time, the Sardinian fleet had been reformed as the Regia Marina (Royal Navy) of the newly unified Kingdom of Italy. In June 1866, Italy declared war on Austria, as part of the Third Italian War of Independence, which was fought concurrently with the Austro-Prussian War. The Italian fleet commander, Admiral Carlo Pellion di Persano, initially adopted a cautious course of action; he was unwilling to risk battle with the Austrian Navy, despite the fact that the Austrian fleet was much weaker than his own. Persano claimed he was simply waiting on the ironclad ram , en route from Britain, but his inaction weakened morale in the fleet, with many of his subordinates openly accusing him of cowardice.

Rear Admiral Wilhelm von Tegetthoff brought the Austrian fleet to Ancona on 27 June, in attempt to draw out the Italians. Persano held a council of war aboard the ironclad  to determine whether he should sortie to engage Tegetthoff, but by that time, the Austrians had withdrawn, making the decision moot. The Minister of the Navy, Agostino Depretis, urged Persano to act and suggested he capture the island of Lissa, to restore Italian confidence after their defeat at the Battle of Custoza the previous month. On 7 July, Persano left Ancona and conducted a sweep into the Adriatic, but encountered no Austrian ships and returned on the 13th.

Battle of Lissa

On 16 July, Persano took the Italian fleet out of Ancona, bound for Lissa, where they arrived on the 18th. With them, they brought troop transports carrying 3,000 soldiers; the Italian warships began bombarding the Austrian forts on the island, with the intention of landing the soldiers once the fortresses had been silenced. In response, the Austrian Navy sent the fleet under Tegetthoff to attack the Italian ships. Formidabile was at that time in the 3rd Division, along with her sister , the ironclads  and , and the coastal defense ship  . After spending the 18th unsuccessfully bombarding the Austrian fortresses, the Italians withdrew late in the day, preparing to launch another attack the following morning. Persano ordered Formidabile to enter the harbor at Vis and attack the Madonna battery, supported by the ironclads , , and Principe di Carignano.

Upon entering the small harbor, the Italians found it impossible for the four ships to attack simultaneously, and so Formidabile was left to engage the Madonna battery alone. Following the conclusion of the bombardment, the ship's captain, Simone Antonio Saint-Bon, reported to Persano that his ship had suffered over 50 casualties, and it had been significantly damaged by Austrian fire, though its armor had not been penetrated. Saint-Bon took his battered ship to the west, where he transferred his wounded to a hospital ship. The following day, while Formidabile was with the hospital ship, the Austrian fleet under Tegetthoff appeared. Persano had ordered Formidabile to return to the line, but Saint-Bon informed Persano that his ship was unable to fight, and instead he withdrew to Ancona. The Italians were defeated in the ensuing battle, with the ironclads  and  sunk.

Later career
After the battle, Persano was replaced by Admiral Giovanni Vacca; he was ordered to attack the main Austrian naval base at Pola, but the war ended before the operation could be carried out. After the end of the war, the government lost confidence in the fleet and drastically reduced the naval budget. The cuts were so severe that the fleet had great difficulty in mobilizing its ironclad squadron to attack the port of Civitavecchia in September 1870, as part of the wars of Italian unification. Instead, the ships were laid up and the sailors conscripted to man them were sent home. In addition, Formidabile was rapidly surpassed, first by central battery and then turret ships, which made the first generation of ironclads like Formidabile and her sister obsolete. In 1872–1873, the ship received new boilers. Her armament was significantly reduced in 1878 to eight 8-inch guns. In 1887, the ship was withdrawn from front-line service and was thereafter employed as a gunnery training ship. At this time, her armament was reduced to six  guns. She served in this capacity until 1903, when she was stricken from the naval register and subsequently broken up for scrap.

Notes

References

External links
 Formidabile Marina Militare website

Formidabile
1861 ships


text:
Anomala pallidula är en skalbaggsart som beskrevs av Pierre André Latreille 1823. Anomala pallidula ingår i släktet Anomala och familjen Rutelidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Skalbaggar
pallidula


text:
Кембел Ривер () је град у Канади у покрајини Британска Колумбија. Према резултатима пописа 2011. у граду је живело 31.186 становника.

Становништво

Према резултатима пописа становништва из 2011. у граду је живело 31.186 становника, што је за 5,5% више у односу на попис из 2006. када је регистровано 29.572 житеља.

Референце

Спољашње везе

Градови у Британској Колумбији


text:
Ойка́си (, ) — присілок у складі Вурнарського району Чувашії, Росія. Входить до складу Азімсірминського сільського поселення.

Населення — 117 осіб (2010; 128 у 2002).

Національний склад:
 чуваші — 92 %

Джерела

Примітки

Посилання
 На Вікімапії

Населені пункти Вурнарського району
Присілки Чувашії


text:
Jan Hayo Klimp (Steenbergen, 9 juli 1910 - Völlen, 15 augustus 1994)  was een Nederlandse Oostlandboer en patrouillecommandant bij de Nederlandse Landwacht en nam tijdens de Tweede Wereldoorlog deel aan de Landstorm.

Klimp was als landbouwer in 1933 lid geworden van de Nationaal-Socialistische Beweging en was in bezettingstijd naar de Oekraïne getrokken als Oostlandboer. Na zijn terugkeer werd hij hulplandwachter. Op 30 augustus 1949 werd hij als oorlogsmisdadiger, onder meer voor zijn leidende rol bij de razzia op het Leekstermeer waar Klimp getuige was dat een van de arrestanten werd neergeschoten,  bij verstek tot een levenslange gevangenisstraf veroordeeld. Hij ontsnapte echter op 12 januari 1951 uit de gevangenis  Veenhuizen en vluchtte naar Duitsland. Hij vond onderdak bij de weduwe van SS'er Johann Niemann, Henriëtte Niemann-Frey (1921-1980) met wie hij een relatie kreeg. Hier werd hij in 1978 gevonden in het dorpje Völlen vlak over de grens bij Stadskanaal..

Nederlands persoon in de Tweede Wereldoorlog
Nederlands collaborateur in de Tweede Wereldoorlog


text:
Theatre of Tragedy je norveški gothic metal-sastav. Poznat je po svojim ranijim albumima koji su snažno utjecali na žanr.
Na službenim stranicama sastava je objavljeno kako se skupina razilazi, te će posljednji koncert biti održan 2. listopada 2010. u rodnom Stavangeru.

Theatre of Tragedy je jedan od prvih metal sastava koji je muškom guturalnom basu dodao ženski sopran. S albumom Musique, skupina potpuno mijenja svoj stil, koji je dobio prizvuk industrial rocka, čime je napušten raniji ekstremniji gothic metal zvuk.

Životopis
Theatre of Tragedy su godine 1993. osnovali Raymond István Rohonyi i Pål Bjåstad. Bubnjar Hein Frode Hansen je otišao iz svog bivšeg sastava "Phobia" u 1993. i počeo tražiti novi glazbeni projekt u kojem će sudjelovati. Prijatelj mu je rekao da skupina zvana Suffering Grief traži novog bubnjara pa im se Hein ubrzo pridružio. Tada se sastav sastojao od Raymonda Istvána Rohonyia, gitarista Påla Bjåstada i Tommya Lindala. Iako nisu imali basista Eirik T. Saltrø je pristao svirati s njima na koncertima.

Nakon što su skladali svoju prvu pjesmu "Lament of the Perishing Roses" promijenili su ime skupine iz  "La Reine Noir" u "Theatre of Tragedy". Pozvali su pjevačicu Liv Kristine Espenæs da otpjeva jednu pjesmu.

1994. njihov prvi demo je bio snimljen, a 1995. izašao je prvi istoimeni album Theatre of Tragedy, a nakon njega Velvet Darkness They Fear. Maksi singl "A Rose for the Dead objavljen je 1997.  Godine 1998. izašao je njihov vjerojatno najpopularniji i među kritičarima najodobreniji Aégis.

2003. Liv Kristine je osnovala sastav Leaves' Eyes zajedno sa svojim suprugom Alexanderom Krullom i glazbenicima iz njegovog sastava Atrocity. U kolovozu 2003. Theatre of Tragedy je znatno promijenio svoj stil s albumom Musique  i Assembly, a Liv Kristine je otišla iz sastava zbog razlika u glazbenim sklonostima.

Liv Kristine je tvrdila da je bila otpuštena putem elektronske pošte i bez službenog objašnjena od strane bilo kojeg člana sastava.

Pjevačica Nell Sigland iz skupine The Crest, priključila se sastavu iduće godine. U zimi 2004./2005. održana je kratka koncertna turneja, zajedno s Painom, Sireniom i Tiamatom) sa Siglandinim pjevačkim nastupima.

Album Storm je izašao 24. ožujka, 2006. nakon čega je uslijedila europska turneja.

Diskografija
Studijski albumi
 Theatre of Tragedy (1995.)
 Velvet Darkness They Fear (1996.)
 Aégis (1998.)
 Musique (2000.)
 Assembly (2002.)
 Storm (2006.)
 Forever Is the World (2009.)
EP-i
 A Rose for the Dead (1997.)
 Inperspective (2001.)
 Machine (2001.)
 Addenda EP (2010.)
Koncertni albumi
 Closure: Live (2001.)
 Last Curtain Call (2011.)

Članovi

Sadašnji članovi
 Raymond István Rohonyi - vokal
 Nell Sigland - vokali
 Frank Claussen - gitara
 Vegard K. Thorsen - gitara
 Lorentz Aspen - klavijatura
 Hein Frode Hansen - bubnjevi

Bivši članovi
 Liv Kristine Espenæs Krull - vokal
 Tommy Lindal - gitara
 Tommy Olsson - gitara
 Pål Bjåstad - gitara
 Geir Flikkeid - gitara
 Erik T. Saltrø - bas

Izvori

Norveški sastavi heavy metala
Sastavi gothic metala


text:
Нова економска политика (акроним: НЕП; ) је био један период у историји Совјетског Савеза између 1921. и 1928. године у ком је нова совјетска власт допустила обнову неких елемената капиталистичке привреде у земљи с циљем побољшања економских прилика.

Прави узрок према том заокрету била је политика ратног комунизма, на снази од 1918. до 1921, која је довела националну економију до колапса. Све отвореније побуне и демонстрације против такве политике и окретање симпатија које су сељаци испочетка имали за њих навела је руководиоце комунистичке партије и њиховог вођу Лењина, о потреби стратешког одустајања од даљњих радикалних реформи и реконструкцију неких старијих облика привреде у циљу одржавања на власти.

НЕП је покренут након одлука Десетог конгреса Руске комунистичке партије, одржаног у марту 1921. године.

По речима самих совјетских руководилаца бит НЕП-а је била да се ојача савезништво између радника и сељака на економским основама, социјалистичке индустрије и малих сељачких господарстава, те да се преко робно-новчаних односа укључи и сељаке у изградњу социјализма. Или како је то сам Лењин рекао ... максимално подизање производних снага и побољшање животног стандарда радника и сељака. ..  (Лењин, Зборник радова, 5. издање, том 43, стр. 398). НЕП је дозволио обнову неких облика капиталистичке привреде, задржавајући ипак контролу већим индустријским погонима, у транспорту, банкарству и спољној трговини.

Историја

Узроци
Откад су бољшевици преузели власт у земљи 1917. отпочео је рат против њих, па су они као меру свог одржања на власти увели ратни комунизам, строго рационалишући расподелу свих добара, а то је конкретно значило да је новац суспендован као платежно средство (вредили су једино бонови за снабдевање), тако да је трговина потпуно замрла. Тешке последице грађанског рата осећале су се по целој земљи. Добар део градова, привредних објеката, железничких пруга био је разорен или тешко оштећен. Становницима градова недостајало је готово свега, од хлеба до огрева за грејање. Велике епидемије којекаквих болести покосиле су велик број становника, глад и немаштина узроковали су и демонстрације против нове власти. Главна замерка је био привилегован положај у опскрби партијских руководиоца и чланова Црвене армије. Сељаци су још некако подносили политику ратног комунизма за време грађанског рата, али не и наставак реквирирања њихових производа и забрану трговања пољопривредним производима. Како се стање смиривало, њихове су се симпатије почеле окретати контрареволуционарима.

Спровођење и резултати
Од јануара до фебруара 1921. Централни комитет Руске комунистичке партије, на челу са Лењином направио је план преласка на НЕП. На темељу одлука Десетог конгреса партије, Централни извршни комитет издао је 21. фебруара 1921. декрет о фиксном плаћању пореза у натури. Совјет народних комесара Руске Совјетске Федералне Социјалистичке Републике одредило је фиксни порез на житарице за жетву 1921/1922. на 240 милиона пуда (1 руски пуд= 16,3 кг (за жетве1920/1921. пожњевено је 423 милиона пуда) а декретом од 28. марта, дозвољена је размена, купња и продаја пољопривредних производа, уз истовремени довршетак праксе реквирирања житарица за жетву 1920/1921. године. Плаћање фиксног пореза у натури у Украјини, уведено је већ у марту 1921, у Бјелорусији у априлу, у Јерменији у јуну, у Грузији у јулу, а Азербејџан је због економских тешкоћа био изузет од пореза за целу 1921. годину.

Увођење плаћања фиксног пореза у натури био је пресудан захват НЕП-а, али не и једини. Увођење плаћања фиксног пореза у натури и располагање вишковима потакло је сељаке да повећају производњу и тако остваре додатни приход. У циљу оживљавања трговине и индустрије декретом од 17. маја 1921. делимично је денационализована и мала индустрија, а декретом од 24. маја 1921. допуштен је и рад приватним трговинама. Од 5. јула 1921. омогућено је оснивање мешовитих предузећа и давање мањих индустријских предузећа у закуп или концесију мешовитим предузећима и приватним особама, а од 7. јула 1921. оснивање приватних предузећа до 20 радника. Касније је тај број и повећан.

Једна од мера за повећање пољопривредне производње и јачања конкуренције била је обнова могућности закупа пољопривредног земљишта и кориштење унајмљене радне снаге, објављена 11. августа 1921. године. Од јесени 1921. почео је процес оживљавања великих сајмова, на којима је обновљена трговина.

Истовремено жељело се да се избгну прекупци, па се форсирала директна размена између великих индустријских предузећа и појединих регија, које је требало преко задруга да обезбеде пољопривредне производе са малих газдинстава свога краја, али то упркос оснивању специјалних фондова за ту намену није заживело, јер се све више ширио принцип понуде и потражње.

Либерализацијом трговине, обрта и мањих индустријских погона поновно се појавила буржоазија, коју су тад звали неповци. То су били трговци, закупци пољопривредног земљишта (звани кулаци), прекупци, предузетници свих фела, аквизитери… Тако је до 1926. око 2,3 милиона људи (заједно са својим породицама), а то је било 1,6% становништва Совјетског Савеза живело од неповских предузећа. Ипак је совјетска власт релативно чврсто контролисала и регулисала њихову делатност, поготово што се тиче пореза. Интересе запослених радника по приватним предузећима штитила је држава и синдикати.

Нови услови који су се појавили са НЕП-ом захтевали су и реорганизацију управљања привредом. Због тог је Врховни совјет народне привреде (министарство) у мају 1921. формирао 16 одељења која је трбало да преко регионалних (губернијских) совјета контролишу привредну активност у земљи.

Једна од мера НЕП-а била је и престанак праксе плаћања у натури за рад уведена за ратног комунизма, дакле плаћање у новцу. Због тога је у октобру 1921. основана је Државна банка (Госбанк), којој је поверена монетарна политика. До краја 1922. издане су прве новчанице са златном подлогом, зване у складу са традицијом Царске Русије, червонци (червонцы), које су биле конвертибилне. Након монетарне реформе проведене од 1922. до 1924, плаћање пореза у натури у пољопривреди је замењено плаћањем у новцу. Због пружања повољнијих кредита сељацима, основана је у фебруару 1924. Централна пољопривредна банка.

НЕП је дао изненађујуће брзе резултате. Већ се 1922. повећала пољопривредна производња и количина сировина за прераду, опоравила се и индустрија. Уз лаку поступно је оживела и тешка индустрија, тако да је Једанаести конгрес Руске комунистичке партије прогласио фазу дефанзиве завршеном. Већ се 1922/1923. припремала офанзива против приватног предузетништва и учвршћење водеће позиције јавног (државног) сектора у свим гранама привреде. За три године (од октобра 1923. до октобра 1926. године) удео државног и задружног сектора у укупној размени повећан је са 44 на 76%, истовремено се удео приватног сектора смањио са 41 на 19%. У индустрији, улога приватног капитала од самог почетка НЕП-а била је и остала занемарива, по списку индустријских предузећа проведеног 1925-1926, приватна предузећа су остваривала само 4% укупне производње и запошљавала само 2,6% радника. Што се тиче концесија даваних странцима, њих је 1925. било само 92, од тога 43 у индустрији, у њима је радило је 54 000 радника. Удео свих приватних предузетника укључујући и занатлије био је 1924/1925. 24,2%, али највећи део њих радили су сами, без иједног запосленог.

С друге стране, сеоске буржоазије (кулака) је 1924/1925. било само 3,3% од свег сељачког становништва, али је на њиховим поседима радило 2 милиона радника. Социјалистички сектор у индустрији је 1925. био заступљен са 73,3%, у трговини на велико 87,9%, у трговини на мало 55,9%. Већ 1927. удео социјалистичког сектора у индустрији попео се на 86%, а удео приватних трговаца у трговини на мало пао је од 35% на 5%.

Сама Комунистичка партија Совјетског Савеза овај пут на челу са Стаљином као генералним секретаром, закључила је да је НЕП био неопходни корак у изградњи социјализма, а да опортунисти нису разумели објективне економске законе развоја пролетерске државе. Јер су левичарски критичари (Троцкисти) видели у НЕП-у обнову капитализма и неуспех комунистичке стратегије и тактике, док се десним критичарима све то чинило премалим заокретом, па су предлагали да се приватном капиталу дозволи рад и у великим индустријама, те са се одобри продаја земљишта и тако привуче страни капитал. Тако је партија доказала и теоријски и практични неутемељеност тих критика.

Крај НЕП-а
НЕП је у очима саме совјетске владе био само привремено средство, како би се омогућило привреди да се опорави, а комунистима да се учврсте на власти. Након смрти Лењина на почетку 1924, већ у току 1925. једино је Николај Бухарин био и остао чврсти поборник НЕП-а, док је Лав Троцки постао велики противник. С друге стране Стаљин се држао суздржано и није се приклањао ни једној страни.

Велики мањак житарица за жетава 1928-1929. навео је новог партијског секретара Стаљина, да укине приватне поседе и спроведе масовну колективизацију, односно да уведе државну (друштвену) управу над пољопривредним земљиштем, надајући се да ће тако успети да обезбеди довољно хране за индустријско радништво по градовима који су по његовим плановима морали значајно порасти.

Ова нагла промена економске политике довела је до уништења неколико милиона пољопривредних газдинства и означила крај НЕП-а. Након тога, уследио је период до 1931. кад су под државну контролу враћени сви приватни погони и трговине.

Извори

Спољашње везе
 Нова економска политика (НЕП) (на порталу Encyclopedia Britannica)
 The New Economic Policy And The Tasks Of The Political Education Departments V.I Lenin 17 Oct. 1921

Историја Совјетског Савеза
1920-е
Економска историја


text:
Eugen Ruge, né à Soswa dans l'oblast de Sverdlovsk, en Union soviétique le , est un écrivain allemand.

Biographie

Il obtient le prix Alfred Döblin en 2009 et le Prix du livre allemand en 2011.

Œuvres traduites en français
 Quand la lumière décline. Roman d'une famille [« In Zeiten des abnehmenden Lichts »], trad. de Pierre Deshusses, Paris, Éditions Les Escales, 2012, 422 p. .
 Le Chat andalou  [« Cabo de Gata »], trad. de Pierre Deshusses, Paris, Éditions Les Escales, 2015, 224 p. .
Le Metropol, trad. de Jacqueline Chambon, Actes Sud, 2021.

Notes et références

Articles connexes
 Grandes Purges, Procès de Moscou
  (alias Moïse Ilitch Lurie, 1897-1936)
  (1889-1905), Deuxième Maison des soviets en 1918-1930, puis hôtel dont une partie était réservée aux personnes en attente de procès politique en 1928-1939

Liens externes

Naissance en RSFS de Russie
Écrivain allemand du XXe siècle
Écrivain allemand du XXIe siècle
Romancier allemand du XXe siècle
Romancier allemand du XXIe siècle
Dramaturge allemand du XXe siècle
Dramaturge allemand du XXIe siècle
Auteur publié par Actes Sud
Lauréat du prix Alfred-Döblin
Lauréat du prix du livre allemand
Naissance en juin 1954