text:
La Porta Felice és una de les portes de la ciutat de Palerm, Sicília. El monument significa l'entrada pel costat marítim al Cassaro, un dels eixos principals de la vila. El seu nom es deu a Donna Felice Orsini, la muller del virrei espanyol Marcantonio Colonna, que, el 1582, va decidir de fer construir una entrada monumental al Cassaro (l'actual Corso Vittorio Emanuele), que fou eixamplat fins a la mar el 1581. La Porta, constituïda per dos pilars colossals, va ser projectada per l'arquitecte palermità Mariano Smiriglio. Les obres van durar fins al 1637. L'interval de temps transcorregut va permetre la diferenciació de les façanes de cada pilar: així la primera part (la que es troba enfront de la mar) és de marbre gris i presenta trets típicamente renaixentistes, mentre que el segon pla (successiu al primer i acabat pels arquitectes Novelli, Smiriglio i Tedeschi) té característiques que s'assemblen més al barroc. A conseqüència dels bombardejos que ocorregueren durant la Segona Guerra Mundial, el pilar dret fou parcialment assolat, amb tot un restauració recent ha donat a la porta la seva esplendor antiga.

Palerm
Portes


text:
Boniface Mwangi (born July 10, 1983) is a Kenyan photojournalist, politician and activist involved in social-political activism. He is known for his images of the post-election violence that hit Kenya in 2007 and 2008.

Early life
Mwangi was born in Taveta, Kenya, on the border with Tanzania. His mother was a businesswoman who traded across the border. Mwangi started living with his grandparents in Nyeri, Central Kenya, when he was six.

He later moved in with his mother in Nairobi's low-income suburb of Ngara, then a high-rise in Majengo, Githurai 45, before finally settling in Pangani. Mwangi dropped in and out of school during this period and helped his mother vend books.

Journalism
When his mother died in 2000, Mwangi, then 17, decided he had to change if he was to survive. He joined a Bible school with the intention of becoming a pastor, and secured a diploma in biblical studies. Whilst at school he became interested in photography. He was influenced by the Kenyan photographer Mohamed Amin.

Despite not having a high school education, Mwangi managed to gain a place at a private journalism school. To fund his studies he had to continue selling books on the street, but soon began to gain experience as a photojournalist. He published photographs in the national newspaper The Standard, and in 2005 won his first photography prizes. Within three years he received international recognition as one of Africa's most promising photographers. He was awarded the 2008 and 2010 CNN Africa Photojournalist of the Year Award.

However, he put his photography career on hold, to work on Kenyan social justice.

Activism
Mwangi quit journalism after witnessing and documenting post-election violence in Kenya in 2007 as a newspaper photographer. He experienced posttraumatic stress and depression (and he was also directly affected having to move temporarily after people of his community were being threatened). More importantly, he was frustrated he had to cover the same politicians that had incited the violence but remained unpunished.

His first initiative was the project Picha Mtaani, Swahili for "photos in the street", showing photographs of the violence in 2007 after the national elections, between the different tribes. This traveling street exhibition was shown around the country for people to discuss reconciliation and promote national healing. Over 600,000 people saw the exhibition. This was later complemented by the documentary Heal the Nation, which was shown mostly in slum areas.

Following these initiatives Mwangi started to develop a stronger human rights stance in his work on fighting (political and corporate) impunity, speaking out against bad and corrupt political leadership, and promoting a message of peace for the elections planned for 2013 with initiatives called MaVulture and Team Courage. Team Courage is a Nairobi-based lobby that strives to enable a patriotic citizens' movement to take bold and effective actions in building a new Kenya.

His latest initiative is Pawa 254 which was launched in 2011, a hub and space for artists and activists to work together towards social change and advancing Human rights in Kenya.

Controversy

Arrest on suspicion of organizing a revolution
Mwangi was arrested by police in May 2019 for allegedly organizing a revolution in Kenya.

Fabricating allegations and witness coaching
In October 2016, Mwangi linked William Ruto to the assassination of a murdered Jubilee government critic Jacob Juma and that Ruto also wanted him dead as well. In the same month Ruto sued Mwangi for defamation. In December 2016, Mwangi was accused of fabricating allegations against Ruto including coaching a witness to lie about allegations about Juma's murder, in court and to the Kenyan media. In the same month it was reported by Daily Nation that a person from Ruto's office delivered a letter to Mwangi to help him with his defamation case. That person later recanted his statements and claimed Mwangi coached him to fabricate stories about his claims on Juma's murder yet Mwangi had nothing provable about any of his claims but had just concocted non-existent and non-provable allegations about the murder.

Politics
He formed Ukweli Party and was a candidate for the Starehe Constituency member of Parliament seat in the 2017 Kenyan general election.

Personal life
He is married to Hellen Njeri Mwangi, whom he works with at Pawa 254. They have three children.

Honours and awards
 Time: Next Generation Leaders 2015
Mwangi was cited as one of the Top 100 most influential Africans by New African magazine in 2020.

References

External links

1983 births
Living people
Kenyan photographers
Kenyan activists
Photojournalists

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
, també conegut en alemany com Matthias Tschop, va ser un lingüista, crític i historiador literari del Ducat de Carniola. Va influir significativament en la cultura eslovena i, per tant, es considera un dels precursors del desenvolupament de la identitat nacional eslovena.

Biografia
Matija Čop va néixer a la ciutat de Žirovnica, a la regió de l'Alta Carniola. Actualment pertanyent a Eslovènia, la regió pertanyia llavors a l'Imperi Austrohongarès de la família dels Habsburg. Va ser enviat a Ljubljana per a la seva educació primària i secundària. Va estudiar filosofia a un institut de la ciutat abans de continuar els seus estudis a Viena durant tres anys. El 1817 va estudiar en un seminari fins al 1820 abans de ser professor en una escola secundària de Rijeka. El 1822 va deixar d'ensenyar a un institut de la ciutat de Lviv abans de ser ajudant d'un professor a la universitat de la ciutat.

El 1827 va tornar a Ljubljana, on va tornar a treballar com a professor d'ensenyament secundari. El 1828, va acceptar treballar a la biblioteca de l'institut de la ciutat i a temps complet a partir del 1831. Es va fer íntim amic del poeta eslovè France Prešeren. El 1835, als 38 anys, Čop es va ofegar mentre es banyava al riu Sava. Prešeren li va dedicar un dels seus poemes més importants Krst pri Savici ("Baptisme a la Savica").

Influència
Tot i no haver publicat moltes obres, Čop va tenir una influència molt gran en el desenvolupament de la cultura eslovena. Va influir, per exemple, en el lingüista Jernej Kopitar i el poeta Stanko Vraz. Čop creia en la possibilitat del desenvolupament d'una cultura nacional eslovena quan en aquell moment la regió era només una part de l'Imperi austríac amb una tendència cultural germànica. Per tant, està vinculat a un precursor del moviment identitari nacional eslovè. Els seus coneixements li van permetre ajudar el seu amic i poeta France Prešeren, que serà l'origen de les lletres incloses més tard a l'himne eslovè.

Čop és àmpliament considerat com un dels intel·lectuals eslovens més importants del . Diversos carrers, escoles i institucions porten el seu nom a Eslovènia. A Ljubljana, Čopova ulica, una important via de vianants del centre de la ciutat, acull moltes botigues.

Referències

Bibliografia
 Fedora Ferluga Petronio, Jernej Kopitar - Matija Čop (Ljubljana: Filozofska fakulteta, 1996).
 Janko Kos, Matija Čop (Ljubljana: Partizanska knjiga, 1979).
Escriptors eslovens
Poetes eslovens


text:
L'édition 2016 du Mondial de l'automobile de Paris est un salon international de l'automobile qui s'est tenu du 1 au  au Parc des expositions de la porte de Versailles, à Paris.

Présentation
Cette édition marque un tournant pour les salons automobiles internationaux. Le Mondial de l'automobile de Paris 2016 est le premier salon à voir la défection de nombreuses marques qui ont choisi de ne pas avoir de stand d'exposition sur cette édition, notamment Bugatti, Lamborghini, Bentley, Rolls-Royce, Volvo, Mazda, Ford, Aston Martin, Lotus, McLaren, Lancia ou encore Alpine, et de se réserver pour des événements promotionnels pour leur marque respective. Les salons de Francfort et Genève connaîtront la même mésaventure. Les organisateurs prendront rapidement la mesure de la désaffection des constructeurs ainsi que leurs doléances (notamment financières) en modifiant profondément l'édition 2018, en commençant par son nom qui devient « Mondial Paris Motor Show »..

Nouveautés
Cette année, ce sont 245 marques automobiles provenant de 19 pays qui sont représentées sur le salon parisien, et qui ont présentées 140 nouveautés automobiles.

Les modèles suivants ont été présentés pour la première fois en Europe ou dans le monde.

Premières mondiales

  Audi A5 II
  BMW M140I
  BMW Série 3 GT restylée
  BMW 750 D et LD XDrive
  Dacia Logan II restylée
  Dacia Sandero II restylée
 Dacia ||Dacia Duster EDC
  Lexus IS III restylée
 Mercedes GLC 43 Coupé
 Mercedes Classe E All Terrain
  Renault Twingo III GT

Premières européennes

 Kia Soul II restylée
  Kia Carens III restylée
  Renault Koleos II
 Suzuki Ignis II
 Toyota Prius IV Rechargeable

Artisans

Premières mondiales

 Boom E-Cruiser
 Boom Mustang 2,0L Turbo 250cv
 Booxt Scorpik 1600 Grand Raid
 Booxt Scorpik 1600 Commando
 Booxt Scorpik 1600 Aventure 4 places
 Burby's Jumboke 4x4
 Burby's Moke 4x4
 Burby's e-Moke 4x4
 Dangel SpaceTourer 4x4
 Microcar MGo et Dué
 Ligier JS 50 2017
 Noun' Electric NoSmoke

Concept cars

Premières mondiales
 Traveller 4x4 Concept
 Microcar Flex Highland X Concept
 Mitsubishi GT-PHEV Concept

Premières européennes

Lien externe

Notes et références

2016
2016 à Paris
Octobre 2016 en France


text:
Francisco Riba-Rovira también conocido como Francesc (Barcelona, 1913, París, 2002) fue un pintor español.

Inicios

Trabajó para pagarse sus estudios en la Escuela Superior de Bellas Artes de Barcelona, saliendo licenciado en composición en 1936.
Con el Gratacels participa en el I Salón d´IndeFendents, celebrado en Barcelona en 1936.

Comenzó a cosechar éxitos con su pintura un par de meses antes del comienzo de la Guerra Civil Española. Debido a que luchó contra la rebelión dirigida por Francisco Franco contra el gobierno establecido de la Segunda República Española, al finalizar la guerra tuvo que exilarse a Francia, donde a su vez es perseguido y encarcelado por la Gestapo durante la ocupación alemana.

Exilio y Cautiverio en campo de concentración
En el prólogo de la exposición de Gertrude Stein, esta señala que Riba Rovira fue arrestado por la Gestapo . Los soldados nazis que lo mantuvieron prisionero, fueron nazis de las SS de los Países Bajos. Después de un intento de fuga, al segundo intento, logró escapar del campo en el que había sido encarcelado, el cual, estaba cerca de Vannes en la Bretaña francesa. Eligió un día que estaba lloviendo mucho para que los perros no pudieran seguir su rastro, durante su huida tuvo que pelear contra un soldado nazi de la SS holandesa. Después de la guerra, él comentó que se enteró de que unos días después de que escapara del campamento, los nazis llevaron un tren de soldados republicanos españoles al campo de concentración de Mauthausen, uno de los campos de concentración más duros de los nazis.

Tras su huida llega a París, donde decide instalarse para pintar, en 1944. Primero se instaló en el número 27 y después en el 29 de la calle Guénégaud, cerca del Pont Neuf  y de la calle de Seine , cerca de Saint Germain des Prés . A Riba Rovira también le gustaba el jazz y el ir al Bar Vert en París.

Gertrude Stein
Conoce accidentalmente a Gertrude Stein cuando ella paseaba con su perro "Canasta" por los muelles del Sena. Ella quedó entusiasmada con él, y presentó su primera exposición de la postguerra en la Galería Roquépine, de París, en 1945.
La siguiente es una traducción del prólogo de Stein a la exposición de Francisco Riba-Rovira en Roquepine Gallery en mayo de 1945:

Gertrude Stein le presenta también a Picasso y le introduce en el círculo de sus amistades.
Debido a la relación que mantuvieron, Riba-Rovira realizó un retrato de Gertrude Stein que aparece en el catálogo, con prólogo de Gertrude Stein, para la exhibición de Roquepine Gallerie en 1945.

Estilo
Francisco Riba-Rovira perteneció a la manera de pintar que se suele denominar la Escuela Moderna de París . Cuando vivía en París, antes de quedarse en la calle Guénégaud en su apartamento "atelier", se fue por un corto tiempo enfrente del Sena, cerca de la catedral de Notre Dame , en el edificio justo en frente de la Prefectura de Policía, donde Matisse tenía su lugar de trabajo . Pero Paco, como le llamaban, no se quedó allí mucho tiempo. La calle Guénégaud era su residencia principal en Francia, donde se mantuvo hasta el final de su vida.

Acerca de su arte, él solía decir que era muy difícil para un pintor que nació después de los impresionistas. Le gustaba mucho estos pintores, especialmente Sisley, Pissarro... Sobre pintores españoles tenía gran predilección por Goya.

Según Petisné-Giresse en muchas figuras de Riba-Rovira reencontramos un hieratismo evocador de   El Greco, y, "por el contrario, todo se anima en los paisajes. El todo está orquestado en una especie de ballet barroco. Los árboles, el agua del río participan en el concierto". Tal vez sea en los bodegones (pues bodegones suelen ser, más que naturalezas muertas) donde Riba Rovira sensualiza más gravemente su cubismo esencial, dotado de un color jugoso y compacto, y tan musical siempre que si no fuera por la disciplina interior que rige cada cosa se convertirían en líricas representaciones escenográficas. Esta sugestión se hace acuciante en los paisajes, donde el color y un misterioso eros subreal consiguen desplazar el rigor de sus disposiciones geométricas. Una alegría contenida hincha las velas subreales de molinos y banderas, animándose el paisaje cubista con noticias fauves: carmines y azules sobre los macizos grises que se argentan en las tierras y en el vecino mar. Un acento personalísimo lo abstrae todo. La imaginación, al someterse a una experta disciplina, da lugar a una obra plena de singularidades."

A pesar de tener fuertes opiniones políticas, los cuadros de Riba-Rovira no tienen una inspiración política. Pero cuando en 1964 hubo una gran huelga de mineros en Asturias, él junto con Picasso y otros artistas, hicieron un libro de apoyo con dibujos, fotografías, acuarelas y  poemas.

Los colores que utilizaba en su obra eran hechos por él mismo. Él normalmente compraba "pigmentos" en las tiendas especializadas y después los quemaba a unos 800 grados y así sucesivamente para conseguir el color deseado.

Su visión era la vida al servicio del arte y no al contrario. ¿Cuál era su punto de vista filosófico? Tenía una gran admiración por Max Stirner.

Sería una injusticia grande hacer caso omiso de la ayuda que el exalcalde de Madrid tuvo para él, el señor Agustín Rodríguez Sahagún, en 1976, que en ese momento muy difícil supo poner de relieve su pintura, en particular, sus dibujos.

Cómo no citar su encuentro con Basilio Muro en 1983, que ocurrió aproximadamente seis años después de su reunión con el exministro de Defensa Agustín Rodríguez Sahagún. Esta reunión tuvo un papel decisivo en el impulso de su carrera como pintor.
Basilio Muro visitó el estudio de trabajo del artista de la calle Guénégaud en París, para ver sus obras.
Basilio Muro, que vive en Valencia, es uno de los grandes especialistas en España de la Escuela de París.En aquellos momentos le apoyó mucho y aún hoy continúa su compromiso con él. Para darse cuenta de esto, solo basta con ir a ver las imágenes que muestra en su galería.

Exposiciones
 Galería Roquépine de París en mayo y noviembre de 1945 Preface de Gertrude Stein y su retrato en la primera plaza del catálogo .
 1945 Exposición de Arte Catalán Moderno .Con Picasso , Juan Miro , Fonseret etc .Por "Prisonniers et Déportés et autres œuvres sociales de SOLIDARITE CATALANE" , Gallerie de Arte Altarriba Paris 6è .
 1949 Exposición "The Palace of the Legion of Honor"(ahora pertenece a los Fine Arts Museums) San Francisco ,U.S.A.: El retrato de Gertrude Stein by Riba-Rovira.
 1951 Bienal de Menton
 1952 Exposición Galerie La Boetie salon des Jeunes Peintres Paris con Pelayo , Rebeyrolle .
 1952 Exposición Salle André Bauger Paris
 Galería Bernheim, en 1954, con gran aceptación de la crítica y éxito de ventas.
 Passedoit-Gallery de Nueva York (1955)
 1955 Exposición "Homenaje a Machado", Maison de la Pensée Française , 2 rue de l'Elysée . Con Picasso , Pelayo , Peinado , Juan Miró etc
 Salon de la Jeune Peinture y Salon d´Octobreen de París (1957)
 Deutsch - Ibero - Amerikanische de Frankfort (1959)
 Museum of Modern Art de Cincinnati (1962)
 Salon des Independents participa de 1960 a 1965
 Salon de I´Automne de 1966 a 1969
 Salon des Surindependentsen 1975
 1980 Exposición Galerie Claude Renaud Paris
 1983 Galería Muro Valencia España
 1985 Exposición Retrospectiva PLACA Pinturas y sculturas contemporenos F.I.A.P.Paris
 Obras suyas figuran en diversos museos, entre otros, The Museum of Modern Art, de Nueva York.
 2011 "Seeing Gertrude Stein: Five Stories" San Francisco. Con Matisse, Cezanne, Picasso y otros, el retrato de Gertrude Stein por Riba-Rovira.
 2011/2012 "Seeing Gertrude Stein: Five Stories" Washington. Con Matisse, Cezanne, Picasso y otros, el retrato de Gertrude Stein por Riba-Rovira.
 The Steins Collect :Cezanne, Matisse , Picasso and the Parisian Avant-Garde 22 de febrero-3 de junio de 2012 Metropolitan Modern Art Museum of New York En esta exposición se puede ver el retrato realizado por Riba-Rovira de Gertrude Stein .
2012 Exposición Galería Muro Valencia Febrero/Marzo  "Homenaje a Gertrude Stein" Francisco Riba-Rovira .

Bibliografía
 Gertrude Stein À la recherche d'un jeune peintre (1945), Revista Fontaine, Director Max-Pol, nº42, pag.287-288
 Traducido de , la versión http://en.wikipedia.org/wiki/Francisco_Riba_Rovira, bajo licencia GFDL y CC-CI 3.0

LIBROS Y CUADERNOS

"Dibujos de Riba-Rovira , Cuadernos del Arte n°54 Edición Europa de SAHAGUN 1976 Colección Maestros contemporáneos del dibujo y la pintura " se pueden ver 50 obras; única obra que se conoce en el mundo ahora donde hay tantas obras de este artista.

Enlaces externos
 Curriculum y Biografía de Francisco Riba-Rovira

Artistas de Cataluña
Pintores de Barcelona
Exiliados del franquismo en Francia
Pintores de España del siglo XX
Republicanos de España
Nacidos en Barcelona
Fallecidos en París


text:
Джованни Лайоло (; род. 3 января 1935, Новара, королевство Италия) — итальянский куриальный кардинал. Апостольский нунций в Германии с 7 декабря 1995 по 7 октября 2003. Секретарь по отношениям с государствами Государственного секретариата Ватикана c 7 октября 2003 по 15 сентября 2006. Председатель Папской Комиссии по делам государства-града Ватикана и губернатор государства-града Ватикан с 15 сентября 2007 по 1 октября 2011. Кардинал-дьякон с титулярной диаконией Санта-Мария-Либератриче-а-Монте-Тестаччо с 24 ноября 2007 по 19 мая 2018. Кардинал-священник с титулярной диаконией pro hac vice Санта-Мария-Либератриче-а-Монте-Тестаччо с 19 мая 2018.

Ранняя жизнь и образование
Лайоло родился 3 января 1935 года в итальянском городе Новара. Сын Карло Лайоло, врача, и Тереза Тобья; прежде чем выйти замуж, его мать, девочкой, эмигрировала со своей семьёй в Соединённые Штаты Америки и получила американское гражданство, которое она сохранила после своего возвращения в Италию. Джованни был крещён 6 января 1935 года в базилике Сан-Гауденцио в Новара.

Джованни Лайоло учился в семинарии Новары, в Папской Римской семинарии, а также в Папском Григорианском университете в Риме, где получил степень лиценциата по философии в 1955 году, и лиценциат богословия в 1959 году. Обучался в Мюнхенском университете, где он получил докторскую степень в области канонического права в 1965 году, и в Папской Церковной Академии, с 1965 года по 1968 год, где изучал дипломатию. Кроме родного итальянского, он также говорят на немецком, английском и французском языках.

Священство, на дипломатической службе Святого Престола
29 апреля 1960 года рукоположён во священника. Рукополагал Уго Полетти — титулярный епископ Мадели, вспомогательный епископ Новары. Инкардинирован в епархию Новары. Продолжал дальнейшее обучение в Риме.

Поступил на службу в Государственный секретариат Святого  Престола в 1970 году. С 1970 года по ноябрь 1974 года, работал в апостольской нунциатуре в Германии, соработничая с апостольским нунцием Коррадо Бафиле — будущим кардиналом. С ноября 1974 года сотрудник Совета по общественным делам Церкви. Назначен советником апостольской нунциатуры 1 января 1983 года. Монсеньор Лайоло внимательно следил за переговорами, которые привели к подписанию в 1984 году пересмотренного конкордата между Италией и Святым Престолом.

Архиепископ и куриальный сановник
3 октября 1988 года назначен титулярным архиепископом Чезарианы и Секретарём Администрации церковного имущества Святого Престола Римской курии. 6 января 1989 года посвящён в епископы, с титулом титулярного архиепископа Чезарианы. Ординация была проведена в Ватиканской патриаршей базилики, которую проводил Папа римский Иоанн Павел II, при содействии со-консекраторов титулярного архиепископа Аманзии Эдуарда Идриса Кассиди — заместителя Государственного секретаря Святого Престола и бывший архиепископ Новой Сеговии Хосе Томас Санчес — секретарь Конгрегации евангелизации народов.

Своим епископским девизом Лайоло избрал Deus Dominus et illuxit nobis (Бог—Господь, и осиял нас; Пс 117:26).

Апостольский нунций в Германии с 7 декабря 1995 года по 7 октября 2003 года, за это время в Германии, он организовал павильон Святого Престола на всемирной выставке 2000 года в Ганновере и перевёл апостольскую нунциатуру из Бонна в Берлин, а также, архиепископ Лайоло был ответственен за многие дипломатические соглашения между Святым Престолом и различными землями Германии: в 1996 году с Саксонией, в 1997 году с Тюрингией и Мекленбургом-Передней Померанией, а в 1998 году с землёй Саксония-Анхальт, и, наконец, в 2003 году с Бранденбургом и с вольным городом Бременом.

Секретарь по отношениям с государствами Государственного секретариата Ватикана с 7 октября 2003 года по 15 сентября 2006 года, 21 апреля 2005 года подтверждён на своём посту новым Папой римским Бенедиктом XVI.

22 июня 2006 года назначен председателем Папской Комиссии по делам государства-града Ватикана и губернатором государства-града Ватикан, однако назначение вступило в силу 15 сентября 2006 года.

Кардинал
17 октября 2007 года папа римский Бенедикт XVI объявил о том, что назначит 23 новых кардинала на консистории от 24 ноября 2007 года. Среди новых пурпуроносцев имя и Джованни Лайоло.

24 ноября 2007 года Джованни Лайоло был возведён в сан кардинала-дьякона с титулярной диаконией Санта-Мария-Либератриче-а-Монте-Тестаччо.

3 сентября 2011 года Папа Бенедикт XVI принял, в соответствии с каноном 354 Кодекса канонического права, отставку кардинала Джованни Лайоло, с постов председателя Папской Комиссии по делам государства-града Ватикана и губернатора государства-града Ватикан, попросив его остаться исполнять обязанности до 1 октября 2011 года, со всеми присущими обязанностями своей службы. В то же время Папа назначил главой обоих ватиканских дикастерий титулярного архиепископа Урбисальи Джузеппе Бертелло — апостольского нунция в Италии и Республике Сан-Марино, который принял эти должности 1 октября 2011 года.

Участник Конклава 2013 года.

3 января 2015 года кардиналу Джованни Лайоло исполнилось восемьдесят лет и он потерял право на участие в Конклавах.

19 мая 2018 года, возведён в сан кардинала-священника.

Награды
 Кавалер Большого креста ордена «За заслуги перед Итальянской Республикой» (2005)
 Великий офицер ордена «За заслуги перед Итальянской Республикой» (1985)
 Большой крест pro Piis Meritis Melitensi (Мальтийский орден, 2006 год)

Примечания

Кардиналы Италии
Кардиналы Бенедикта XVI
Апостольские нунции в Германии
Выпускники Папской Церковной академии
Дипломаты Ватикана
Секретари по отношениям с государствами


text:
In molecular biology, the iron dependent repressors are a family of bacterial and archaeal transcriptional repressors.

At their N-terminus they contain a dtxR-type HTH domain. This is a DNA-binding, winged helix-turn-helix (wHTH) domain of about 65 amino acids present in metalloregulators of the dtxR/mntR family. The domain is named after Corynebacterium diphtheriae dtxR, an iron-specific diphtheria toxin repressor, and Bacillus subtilis mntR, a manganese transport regulator. Iron-responsive metalloregulators such as dtxR and ideR occur in Gram-positive bacteria of the high GC branch, while manganese-responsive metalloregulators like mntR are described in diverse genera of Gram-positive and Gram-negative bacteria and also in Archaea. The metalloregulators like dtxR/mntR contain the DNA-binding dtxR-type HTHdomain usually in the N-terminal part. The C-terminal part contains a dimerisation domain with two metal-binding sites, although the primary metal-binding site is less conserved in the Mn(II)-regulators. Fe(II)-regulated proteins contain an SH3-like domain as a C-terminal extension, which is absent in Mn(II)-regulated mntR.

Metal-ion dependent regulators orchestrate the virulence of several important human pathogens. The dtxR protein regulates the expression of diphtheria toxin in response to environmental iron concentrations. Furthermore, dtxR and ideR control iron uptake. Homeostasis of manganese, which is an essential nutrient, is regulated by mntR. A typical dtxR-type metalloregulator binds two divalent metal effectors per monomer, upon which allosteric changes occur that moderate binding to the cognate DNA operators. Iron-bound dtxR homodimers bind to an interrupted palindrome of 19 bp, protecting a sequence of ~30 bp. The crystal structures of iron-regulated and manganese-regulated repressors show that the DNA binding domain contains three alpha-helices and a pair of antiparallel beta-strands. Helices 2 and 3 comprise the helix-turn-helix motif and the beta-strands are called the wing. This wHTH topology is similar to the lysR-type HTH. Most dtxR-type metalloregulators bind as dimers to the DNA major groove.

Several proteins are known to contain a dtxR-type HTH domain. These include: Corynebacterium diphtheriae dtxR, a diphtheria toxin repressor, which regulates the expression of the high-affinity iron uptake system, other iron-sensitive genes, and the bacteriophage tox gene. Metal-bound dtxR represses transcription by binding the tox operator; if iron is limiting, conformational changes of the wHTH disrupt DNA-binding and the diphtheria toxin is produced. Mycobacterium tuberculosis ideR, an iron-dependent regulator that is essential for this pathogen. The regulator represses genes for iron acquisition and activates iron storage genes, and is a positive regulator of oxidative stress responses. Bacillus subtilis mntR, a manganese transport regulator, binds Mn2+ as an effector and is a transcriptional repressor of transporters for the import of manganese. Treponema pallidum troR, a metal-dependent transcriptional repressor. Archaeoglobus fulgidus MDR1 (troR), a metal-dependent transcriptional repressor, which negatively regulates its own transcription.

References

Protein domains


text:
Lilium habaense är en liljeväxtart som beskrevs av Fa Tsuan Wang och Tang. Lilium habaense ingår i släktet liljor, och familjen liljeväxter. Inga underarter finns listade.

Bildgalleri

Källor

Externa länkar

Liljor
habaense


text:
Розбійник Румцайс () — казковий персонаж, герой мультсеріалу чеської телевізійної дитячої програми «Večerníček», а згодом — творів чеського письменника Вацлава Чтвртека (), який був автором телевізійних сюжетів.

Вечірні телевізійні казки про Румцайса виходили у 1965—1967 роках і налічували 3 сезони по 13 серій кожен. Згодом Вацлав Чтвртек та художник-мультиплікатор Радек Піларж доповнили їх та надрукували в кількох книгах. Перші історії про розбійника були опубліковані у 1967 році. Невдовзі вони набули великої популярності та були перекладені кількома мовами, зокрема словацькою, польською, болгарською, німецькою, угорською, румунською, естонською, латиською і українською.

Сюжет
Розбійник Румцайс — колишній швець з міста Їчина. Він чесно займався своїм ремеслом протягом дев'яти років, доки їчинський війт Гумпал не вирішив пошити собі нове взуття. За випадкову образу війтової ноги, якою той дуже пишався, Румцайса вигнали з міста до Ржаголецького лісу. Румцайс оселився в печері і став розбійником. Невдовзі до нього приєдналася дівчина Манка, яка стала його дружиною, а згодом у розбійницької пари з'явився син Ціпісек. Одного разу Румцайс спробував повернутися до свого ремесла, але князь раптово наказав вирубати Ржаголецький ліс, тож Румцайсу довелося знову піти в розбійники, щоб врятувати ліс та його мешканців, серед яких не лише тварини та птахи, а й водяники, русалки та інші дивовижні істоти. Його постійні суперники — представники владної верхівки: війт Гумпал, князь, княгиня і навіть сам імператор. Іноді Румцайсу доводиться боротися з надприродними ворогами, такими як  лиха мавка, карлик Катрножка, велетень Цумштайн, завірюха Мелузина або семиголовий змій.

Головні персонажі

 Румцайс. Розбійник, колишній швець. Носить високу шапку з червоної букової кори, його одяг трохи подертий та полатаний, але взуття — найвищого гатунку. Румцайс має неохайну бороду, в якій гніздяться лісові бджоли, та пістоль, заряджений жолудями. Він  володіє надзвичайною силою, але воліє перемагати за допомогою кмітливості. Коли він хоче розвести багаття, то креше нігтем об ніготь, доки не вискочить іскра. Його улюблений вигук «Грім і блискавка!». Румцайс — приклад доброго розбійника, який допомагає бідним і слабким боротися проти злих і зажерливих.
 Манка. Працьовита дружина Румцайса, яка веде розбійницьке господарство, варить семикратну юшку і допомагає Румцайсу, коли той не знає, що робити. Посмішка та чарівність — її головна зброя, якою вона вміло користується. Манка — засмагла, з довгим волоссям кольору недостиглого жита. Вона носить традиційну червону спідницю, білу блузку та червоне намисто. Її весільна обручка — перстень, сплетений Румцайсом із сонячних променів.
 Ціпісек. Син розбійника Румцайса та Манки. Наступного дня після народження  отримав свої перші черевики. Спершу він постійно втрапляв у різні халепи, але поступово опанував розбійницькі хитрощі. А, оскільки хлопчик крихітний і спритний, то може потрапити туди, куди Румцайсові зась. Найбільший друг Ціпісека — Волшовечек, водяник із Ржаголецького озера.

Інші персонажі
Основні супротивники
 Гумпал — війт Їчина, ледачий черевань з величезними ногами, якими він дуже пишається.
 Їчинський князь і його дружина, княгиня Майолена.
 Лакей Фріцек — вірний слуга князя.
 Австрійський імператор.

Зв'язок з історичними подіями
З тексту можна зрозуміти, що події книги та мультсеріалу відбувається в 60-х роках ХІХ століття. Імператрицю в книзі звуть Bětka (тобто Ельжбета Баварська, дружину Франца Йозефа І, правителя Австро-Угорської монархії. Також згадуються війна з Пруссією (битва при Градець-Кралове у 1866 році) та прусський король Фріц, ймовірно, Фрідріх-Вільгельм IV.

Персонаж у світовій культурі
У день 100-ї річниці від дня народження Вацлава Чтвртека, 4 квітня 2011 року, образи Румцайса та його сина Ціпісека з'явилися на першій сторінці пошукової системи Google.

Румцайс виступає одним із грабіжників в аматорському фільмі «Пил і постріл» 2015 року.

Творці комп'ютерної гри «Відьмак 3: Дикий Гін» назвали іменем Румцайса одного з епізодичних персонажів, теж розбійника.

У пародійній комічній трилогії Міхала Опіца «Румцайс повертається» (2017—2020), головний герой бореться проти іншопланетян-«чужих» .

Література
 Чтвртек Вацлав. Ціпісек. 1975 рік.
 Чтвртек Вацлав. Манка. 1975 рік.
 Чтвртек Вацлав. Про Румцайса та розбійницького сина Ціпісека. 1973 рік.
 Чтвртек Вацлав. Румцайс. 1970 рік.

Українське видання:
 Чтвртек Вацлав. Пригоди Румцайса / пер. з чеськ. О. Микитенко, О.Трофимець, Ю. Трофимець ; худож. Ю. Северин. — Київ: Веселка, 1975. — 212 с. : іл.

Посилання

Персонажі телесеріалів
Вигадані злочинці
Літературні персонажі
Казкові персонажі
Чеська література


text:
Katrina Lake (born December 24, 1982) is an American businesswoman who is the Founder and interim CEO of Stitch Fix, a fashion-based subscription service. Stitch Fix was established in 2011 in San Francisco and went public in 2017. In 2017, Lake became the youngest woman to take a company public at age 34 and was the only woman in 2017 to lead an initial public offering in technology. She was surpassed by Whitney Wolfe Herd in 2021, who took Bumble public at age 31.

As of November 2017, Lake held a 16.6% stake in Stitch Fix. In 2017, Forbes named Lake one of America's richest self-made women.

Early life and education
Lake was born on December 24, 1982, in San Francisco. Her mother is a Japanese immigrant who taught in the public school system, and her father was a doctor at UCSF and the University of Minnesota. She initially wanted to become a doctor before she became an entrepreneur. She began on the pre-med course but became very interested in economics and business.

Lake received her bachelor's degree from Stanford University in 2005 and earned a Master of Business Administration from Harvard Business School in 2011.

Career
Lake worked at Polyvore and management consultancy The Parthenon Group after graduating from Stanford.

While pursuing her MBA from Harvard, Lake founded Stitch Fix in 2011 at the age of 28. Lake collected SurveyMonkey data from her clients to get a sense of their style. She would use the information to hand select outfits and send them to her customers. At its early stages, Lake did not even have the Internet capabilities to charge her customers and required trust from her clients to pay her monthly. In 2012, Lake was introduced to Netflix VP of data science and engineering Eric Colson, who initially dismissed the business model as "whimsical" but within months joined the company as "chief algorithms officer". She has combined data science with marketing to grow the business.

Customers of Stitch Fix order "fixes" of five items, selected for them by professional stylists, as a one off or at scheduled intervals, and are subsequently given three days to choose which items they want to keep. In 2016–17, Stitch Fix had $730 million in sales.

Lake was listed as one of Fast Company's 100 Most Creative People in Business
and in the 2016 Fortune (magazine) 40 under 40. Lake was the only woman to take an internet company public in 2017. On the day of the initial public offering, Stitch Fix raised nearly $120 million. In 2018, she was named Disruptor of the Year by Retail Dive.

Lake is a board member at Grubhub and beauty company Glossier.

Lake appeared as a guest shark on Season 11, Episode 14 of the ABC show Shark Tank, which aired on March 6, 2020. Lori Greiner of HSN and Lake teamed up to make a deal with a young budding company for children's glasses, Pair Eyewear.

Lake is a member of YPO.

On April 13, 2021, Lake announced that she would step down as CEO of Stitch Fix. She would be succeeded by Stitch Fix president Elizabeth Spaulding.

Personal life
Lake married John Clifford, an investment professional, in 2014. Lake has two sons.

References

External links
 Katrina Lake on Twitter
 How I Built This - Stitch Fix: Katrina Lake (audio interview)

1982 births
American people of Japanese descent
American women chief executives
Living people
Lowell High School (San Francisco) alumni
Harvard Business School alumni
Stanford University alumni
21st-century American women


text:
Heteromastus tohbaiensis är en ringmaskart som beskrevs av Yoshitaka Yabe och Shunsuke F. Mawatari 1998. Heteromastus tohbaiensis ingår i släktet Heteromastus och familjen Capitellidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Havsborstmaskar
tohbaiensis


text:
Le Pays où l'on n'arrive jamais est un roman d'André Dhôtel, publié en 1955. Il reçoit la même année le Prix Femina. Succès de librairie, il s'est aussi imposé comme lecture pour la jeunesse.

Résumé
Dans un petit village des Ardennes, Lominval, grandit un petit garçon, Gaspard, confié par ses parents forains à sa tante. Le petit Gaspard semble mystérieusement désigné comme déclencheur de catastrophes dont il sort indemne.

Un jour, il rencontre un enfant de son âge qui se cache : il a fugué pour retrouver sa mère, Maman Jenny, sa famille et son pays. Gaspard va l'aider, puis partir à sa recherche sur la route d'Anvers. Il rencontre en chemin un cheval pie indompté, mais qui se calme à son contact.

Analyse
Dans un article de la revue Enfance en 1957, Marc Soriano présente Le Pays où l'on n'arrive jamais comme .

Thèmes
 L'errance, le voyage, le nomadisme.
 La recherche des sources, de la famille, et la nostalgie de l'enfance.
 Le mystère, l'inconnu et le fantastique indéfinissable.
 Les paysages des Ardennes, de la Belgique au fil de l'Escaut, les îles.
 Le contact avec la nature.

Notes et références

Liens externes

Roman pour l'enfance et la jeunesse
Roman d'André Dhôtel
Roman français paru en 1955
Roman récompensé par le prix Femina
Cheval dans la littérature
Roman se déroulant dans le Grand Est
Roman se déroulant en Belgique
Fiction se déroulant aux Bermudes


text:
Mineral County Courthouse ist der Name folgender im NRHP gelisteten Objekte:

 Mineral County Courthouse (Nevada), ID-Nr. 82003214
 Mineral County Courthouse (West Virginia), ID-Nr. 05001005


text:
Ranunculus grossidens är en ranunkelväxtart som beskrevs av W. Koch och T. Brodtbeck. Ranunculus grossidens ingår i släktet ranunkler, och familjen ranunkelväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Ranunkler
grossidens


text:
Michael Jerrod Moore (born October 6, 1982), known professionally as Michael Arden, is an American actor, singer, musician, and theatre director.

Early life
Growing up in Midland, Texas, he was active in the Pickwick Players, Midland Community Theatre's youth performing company. He was a student at Trinity School, a college preparatory school in Midland. A Presidential Scholar in the arts, he received a scholarship to Interlochen Arts Academy as a theatre student, where he graduated in 2001. He was accepted on a full scholarship to the Juilliard School, where he was in the Drama Division's Group 34 (2001–2005). He left Juilliard in 2003 to join the Broadway revival company of the musical Big River.

Career

Theatre
Arden made his Broadway debut as Tom Sawyer in the 2003 Roundabout and Deaf West revival of Big River. He also starred opposite John Hill in the 2004 off-Broadway show Bare, a Pop Opera. In Summer 2005, he played Nick, a sexually promiscuous gay man in love with a shark, in Adam Bock's surreal play Swimming in the Shallows at New York's Second Stage Theatre.  He played the title character in Pippin for the World AIDS Day Broadway benefit concert in November 2004.  He starred in the new Twyla Tharp musical The Times They Are A-Changin' based on the music of Bob Dylan.The Times ran January 25 to March 5, 2006 at the Old Globe Theatre in San Diego, California and then on Broadway at the Brooks Atkinson Theatre from October 26, 2006 to November 19, 2006.
[[File:Arden, Michael (2006).jpg|left|thumb|Arden performing with the cast of [[The Times They Are a-Changin' (musical)|The Times They Are a-Changin''']]  in 2006 at Broadway on broadway.]]
In 2007 he starred as John Robert in Ace, at the Old Globe Theatre from January 13 to February 18. In the summer of 2007 he toured Europe with Barbra Streisand as one of her "Broadway Boys." From July to September 2010 he played the lead role in a revival of Andrew Lloyd Webber's Aspects of Love at the Menier Chocolate Factory in London.

Arden's regional theatre credits include Pippin, God of Vengeance, Falsettoland, Tom Jones' Harold and Maude, West Side Story, Songs for a New World, The Common Pursuit and The Winter's Tale.

Beginning in October 2014, Arden played the role of Quasimodo in the new musical The Hunchback of Notre Dame at San Diego's La Jolla Playhouse. The production ran from October 26 - December 7, 2014 and at Paper Mill Playhouse from March 4-April 5, 2015.

Arden directed Deaf West Theatre's acclaimed Broadway revival of Spring Awakening. The production marked his return to Deaf West and featured a cast made up of both deaf and hearing actors, performed simultaneously in American Sign Language and English. The production began in a small theater near Los Angeles' Skid Row in September 2014, transferred to the Wallis Annenberg Center in Beverly Hills in May 2015, and finally transferred to Broadway, where it began previews September 8, 2015 and opened on September 27th, 2015 at the Brooks Atkinson Theatre. On May 3, 2016 Arden received a Tony Award nomination in the category Best Direction of a Musical for his work on the Spring Awakening revival.

Arden went on to direct the musical My Fair Lady at the Bay Street Theater in Southampton, New York in August 2016. He then returned as the first Artist-in-Residence at the Wallis Annenberg Center, where he directed productions of The Pride and Merrily We Roll Along, for which he earned a 2017 Ovation Awards nomination for Best Director of a Musical.

Arden directed the first Broadway revival of the musical Once on This Island, which began previews on November 9, 2017 and opened on December 3 at the Circle in the Square Theatre, where it ran until January 6, 2019. The acclaimed revival, noted for its gender fluid casting  and inspired staging, has been nominated for 7 Drama Desk Awards and eight Tony Awards, including a second Best Director Tony nomination for Arden. The cast includes Hailey Kilgore and Alex Newell in their Broadway debuts as Ti Moune and Asaka, Lea Salonga as Erzulie, and Merle Dandridge as Papa Ge.

Next, Arden directed Annie at the Hollywood Bowl in July 2018 for the venue's annual summer musical production, with a cast including Ana Gasteyer as Miss Hannigan, Lea Salonga as Grace Farrell, and Megan Hilty as Lily St Regis. Following this Arden was slated to direct Jefferson Mays in his one-man adaptation of Charles Dickens' A Christmas Carol at Los Angeles' Geffen Playhouse beginning October 2018. Michael Arden will direct the American premiere of the musical Maybe Happy Ending at the Alliance Theatre in Atlanta, GA in January 2020.

Television
He has appeared on ABC's Grey's Anatomy (episode "17 Seconds" as Neal Hannigan) and in Numb3rs for CBS. He was cast in the Fox show The Return of Jezebel James, which aired and was cancelled after three episodes in the spring of 2008. Arden had a recurring role in the NBC series Kings as Joseph, the secret boyfriend of the closeted gay heir to the throne, Prince Jack Benjamin. He also guest starred in an episode of The Closer as James Clark, a schizophrenic murder suspect, as well as guest starring in an episode of Bones as Harold Prescott. He will be starring alongside Radha Mitchell, Jeffrey Nordling, and John Heard in the new A&E drama The Quickening. Producers of The Good Wife  announced in August 2011 that Arden had been cast in a recurring role as a potential love interest for the recurring character Owen Cavanaugh (Dallas Roberts). He starred alongside Charlie Sheen in the FX series Anger Management.

Film
Having also worked in film, he is a featured actor in director Colin Spoelman's independent effort Underground, the story of five friends who become trapped inside a cave system deep below a mountain ridge in central Kentucky. Arden's more recent work included the 2011 movie Source Code, starring Jake Gyllenhaal. He also appeared as Kevin in the film Bride Wars.

 Composing and writing
As a composer, Arden has written several works, including Easter Rising, As You Like It, and Ripley.

 Theatre credits

Filmography

 Awards and nominations

 Personal life
He was born to a very young mother who also struggled with drugs and alcohol. When he was two years old, his father died by suicide. Arden went on to live with his grandparents who raised him from a very young age in Midland, Texas. He remembers the moment he caught the acting bug when he was only four years old. His grandparents had taken him to see Sesame Street Live and he says there's a memorable picture of him in which he is just on the edge of his seat, absolutely mesmerized. "It's almost as if I'm trying to get on the stage," he says. He also found a great theatrical outlet through his community theater company called the Pickwick Players. Arden also found a mentor at the Episcopal school he attended, his English teacher, Shelly Wright. He says he asked his grandparents to let him build theatrical sets in their own garage.

Arden is gay. He first came out to his English teacher. But it took longer to tell his Southern Baptist grandparents. They both died in 2014.

Arden got engaged to fellow Broadway and TV actor Andy Mientus on June 23, 2014. He and Mientus had both planned proposals to each other the same day without the other knowing. They married on August 18, 2016, at Babington House, Somerset, England. They have been together since 2010. The two first met in 2006 during the opening night party of the Broadway show The Times They Are-a-Changin''', in which Arden was a performer.

See also
 LGBT culture in New York City
 List of LGBT people from New York City

References

External links

 Playbill.com

1982 births
Living people
21st-century American male actors
Male actors from Texas
American male musical theatre actors
American male stage actors
American male television actors
American gay actors
American gay musicians
LGBT people from Texas
Interlochen Center for the Arts alumni
Juilliard School alumni
People from Midland, Texas
American theatre directors
20th-century American LGBT people
21st-century American LGBT people


text:
Der Interferon Regulatory Factor 4 (IRF4) (dt. Interferon-Regulations-Faktor 4), auch bekannt als MUM1 (von engl. Multiple Myeloma Oncogene 1), ist ein Transkriptionsfaktor, der regelhaft in Lymphozyten exprimiert wird.

Rolle in der B-Zell-Aktivierung

Sobald die B-Zelle über den B-Zell-Rezeptor ein passendes Antigen erkennt, wird über NFκB die Transkription von IRF4 gesteigert. Dieses aktiviert wiederum MYC und PRDM1 und hemmt BCL6. Während über MYC und BCL6 jeweils eine Rückkopplung auf IRF4 bzw. PRDM1 stattfindet, sorgt letzteres über eine Hemmung von Interferon-β für eine Hemmung des antiproliferativen und antitumoralen Effekts des Interferons. Dadurch wird in letzter Konsequenz die Proliferation und damit die Entartungstendenz der B-Zelle gesteigert. Dieser Effekt wird physiologischerweise für die verstärkte Bekämpfung des erkannten Antigens eingesetzt, kann bei überschießender Aktivierung aber auch zur Entstehung von Tumoren führen.

Großzelliges B-Zell-Lymphom mit IRF4-Rearrangement

Mit der Neufassung der WHO-Klassifikation der lymphoiden Neoplasien im Jahr 2016 wurde die Entität des großzelligen B-Zell-Lymphoms mit IRF4-Rearrangement (LBCL-IRF4) eingeführt, das Eigenschaften des diffus großzelligen B-Zell-Lymphoms und des follikulären Lymphoms vereint. Dieses seltene, indolente B-Zell-Non-Hodgkin-Lymphom kommt vor allem bei Kindern und Jugendlichen vor. Es ist molekulargenetisch durch eine Translokation von IRF4 gekennzeichnet; als Translokationspartner dient meist der Genlocus der schweren Immunglobulinkette (IGH), seltener auch die Leichtketten (IGK oder IGL). Verbunden mit der Translokation ist zwingend auch eine Mutation im IRF4-Gen. Die Prognose des LBCL-IRF4 ist gut, die 10-Jahres-Überlebensrate liegt mit 80 % deutlich über der des klassischen DLBCLs.

Interaktionen

IRF4 interagiert nachweislich mit folgenden weiteren Genprodukten:

 NFATC2

 SPI1

 STAT6

Einzelnachweise

Transkriptionsfaktor
Onkologie
Non-Hodgkin-Lymphom


text:
Szeląg  () is a settlement in the administrative district of Gmina Łukta, within Ostróda County, Warmian-Masurian Voivodeship, in northern Poland. It lies approximately  south-west of Łukta,  north of Ostróda, and  west of the regional capital Olsztyn.

References

Villages in Ostróda County


text:
Doppelmayer son los restos de un cráter de impacto lunar que se encuentra en el extremo suroeste de Mare Humorum. Al sur-sureste se halla otro cráter inundado designado Lee, y al sureste se sitúa Vitello. A su vez, justo al este-noreste de Doppelmayer se encuentra el cráter Puiseux casi sumergido por la lava.

El borde de Doppelmayer es casi redondo, pero está desgastado y erosionado. La sección más intacta es la mitad suroeste, mientras que en el noreste el brocal desciende por debajo del mare, dejando sólo un ligero relieve en la superficie. El interior ha sido inundado por la lava, dejando una gran cresta elevada en el centro. Una pequeña cadena de colinas curvada hacia el oeste y hacia el norte desde el extremo sur de esta cordillera, forma un conjunto que es casi concéntrico con el borde exterior del cráter.

El cráter fue nombrado como "Johann Gabriel Doppelmayr" por el astrónomo Johann Hieronymus Schröter en 1791.

Cráteres satélite
Por convención estos elementos son identificados en los mapas lunares poniendo la letra en el lado del punto medio del cráter que está más cerca de Doppelmayer.

Véase también
 Anexo:Cráteres de la Luna
 Selenografía

Referencias

Enlaces externos
Referencia UAI del CRÁTER
LPI Digital Lunar Orbiter Photographic Atlas of the Moon
Mapa LROC


text:
Francos (llamada oficialmente Santa María de Francos) es una parroquia y una aldea despoblada, española del municipio de Paradela, en la provincia de Lugo, Galicia.

Organización territorial

La parroquia está formada por cinco entidades de población:

Entidades de población

Entidades de población que forman parte de la parroquia:
 Ferraría (Ferrería)
 Guimarás
 Outeiro de Pena
 Rozas (As Rozas)

Despoblado

Despoblado que forma parte de la parroquia:
 Francos

Demografía

Parroquia

Despoblado

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Parroquias de Paradela
Despoblados de Paradela
Despoblados de la provincia de Lugo


text:
Icehouse Bottom is a prehistoric Native American site in Monroe County, Tennessee, located on the Little Tennessee River in the southeastern United States.  Native Americans were using the site as a semi-permanent hunting camp as early as 7500 BC, making it one of the oldest-known habitation areas in what is now the state of Tennessee. Analysis of the site's Woodland period (1000 BC - 1000 AD) artifacts shows evidence of an extensive trade network that reached to indigenous peoples in Georgia, North Carolina, and Ohio. This was later an area of known Cherokee settlements, the historic people encountered by Anglo-European settlers in the 18th and 19th centuries.

Since 1979, the Icehouse Bottom site has been submerged by Tellico Lake, an impoundment of the Little Tennessee River created by the construction of Tellico Dam.  Excavations were conducted at the site in the early 1970s prior to dam construction, in anticipation of inundation.  Tellico Lake was developed by and is managed by the Tennessee Valley Authority, and the shoreline immediately above the Icehouse Bottom site is part of the McGhee-Carson Unit of the Tellico Lake Wildlife Management Area, which is managed by the Tennessee Wildlife Resources Agency.

Geographical setting

The Little Tennessee River enters Monroe County from the east, where it has sliced a gap between the Great Smoky Mountains and the Unicoi Mountains. It winds westward for some  before emptying into the Tennessee River near Lenoir City.  Tellico Lake, created in 1979, covers the lower  of the Little Tennessee and the lower  of the Tellico River.

Icehouse Bottom is an archeological site of ancient human occupation that was located along the south bank of the Little Tennessee. Prior to construction of the dam and creation of Tellico Lake, this site was approximately  above the mouth of the river at its confluence with the Tennessee River, and nearly  above the river's confluence with the Tellico River.  The site was located immediately downstream from the base of a steep hill known as Rockcrusher Bluff.

The McGhee-Carson Unit of the Tellico Lake Wildlife Management Area includes what was once the top of Rockcrusher Bluff. When Tellico Lake was filled and flooded the area, the bluff became a peninsula. The entrance to McGhee-Carson is located along Tennessee State Route 360 (Citico Road), a few miles south of the road's junction with U.S. Route 411.  Carson Road traverses the unit, ending abruptly at the lakeshore above what was once Icehouse Bottom.

Historical information

Although little historical information regarding Icehouse Bottom is available, numerous historical areas later developed within a two-mile (3-km) radius.  Fort Loudoun, a frontier fort built in 1756, was located about one mile to the north, and the Tellico Blockhouse, a federal trading outpost built in 1794, was located slightly more than a mile to the northeast.  The Overhill Cherokee villages of Tomotley and Toqua were located opposite Rockcrusher Bluff to the south.  The Overhill village of Tuskegee, which is best known as the birthplace of the Cherokee scholar Sequoyah, was located almost immediately northwest of the Icehouse Bottom site.

In 1819, the Cherokee sold the Overhill territory south of the Little Tennessee River, which included all of what is now Monroe County, to the United States government.  Shortly thereafter, an early settler known as "Pioneer" John McGhee purchased several thousand acres along the Little Tennessee River, including the Icehouse Bottom site. He developed some plantations in the area.  By the early 1900s, the Icehouse Bottom site was within the boundaries of a tobacco farm owned by John Carson.  Carson's family owned the land when the Tennessee Valley Authority began buying property along the river for the creation of the Tellico Reservoir.

Although it is unclear how Icehouse Bottom got its name, historian Carson Brewer wrote of a McGhee family story that recalled an "ice-house" located in the 1800s on their lands in the Little Tennessee Valley.  According to Brewer, a hole about  in circumference would be dug in winter, and ice would be cut from the river or a frozen stream, placed in the hole, and covered with sand.  This preserved the ice through the following summer.

Archaeological work at Icehouse Bottom
In 1967, the Tennessee Valley Authority began construction on Tellico Dam at the mouth of the Little Tennessee; it purchased some  along the river's shoreline.  That same year, the University of Tennessee Department of Anthropology, under contract with the National Park Service, began a survey of the valley to determine its archaeological resources and to select sites for excavation prior to inundation. Although project members initially were given two years before the dam was expected to become operational, litigation over environmental concerns pushed the dam's operational date to 1979.

This allowed for much more extensive archaeological work at the Little Tennessee Valley sites, which was important when their great age became known.  Excavations were carried out at Icehouse Bottom in 1969, 1970, 1971, and 1977. The site's location in the river's flood plain meant that each heavy rain had added a fresh layer of earth to the site, making it easy to stratify.

Archaic period inhabitants

The 1969-1971 excavations uncovered the charred remains of numerous clay hearths situated along the river at Icehouse Bottom.  Radiocarbon dating has established the date of the earliest of these hearths at around 7500 BC, during the Early Archaic period (8000-6000 BC).  This is one of the oldest-known semi-permanent habitation sites within the boundaries of present-day Tennessee. Some of these hearths still displayed impressions made by netting or basketry resting on the clay while it was still moist.  Other Archaic-period artifacts uncovered at Icehouse Bottom include a unique type of Early Archaic bifurcate projectile point and Late Archaic (3000-1000 BC) netsinkers.

Throughout the Archaic period, Icehouse Bottom was likely used as a "base camp" and occupied by indigenous peoples on a seasonal or other semi-permanent basis.  The camp consisted of several dozen dwellings that were built along several hundred feet along the river terrace. Rockcrusher Bluff contains various outcroppings of chert, which would have been sought for use in making tools and weapons. The early inhabitants of Icehouse Bottom had a diet primarily of white-tailed deer, black bear, acorns, and hickory nuts.  They also hunted and ate smaller animals, including squirrel and rabbit.

Woodland period inhabitants
The Woodland-period (1000 BC-1000 AD) material recovered from Icehouse Bottom is notable primarily for the presence of maize, an important crop cultivated by indigenous peoples, that dates to as early as 100 AD. Because maize could be grown and stored, it supported increases in population density and the development of centers with a variety of skilled artisans. The Woodland period materials also include non-local pottery sherds, attesting to the people being part of a large trading network.  Pottery fragments uncovered at Icehouse Bottom show that the site's inhabitants were interacting with people of other Middle Woodland sites around the region, including the Hopewell people of Ohio.  Woodland-period human burials and cremations have frequently been found in the Icehouse Bottom vicinity.

Icehouse Bottom may have been a manufacturing center of sorts during the Middle Woodland period. Sherds confirm a trade network that included not only the Hopewell centers, but also the Sylva and Garden Creek areas of North Carolina, the McMahan Indian Mounds a few miles to the east in what is now Sevierville, and sites as far away as Georgia. Several sherds uncovered at the Hopewell site in Ohio were probably manufactured at Icehouse Bottom.  Icehouse Bottom may have also served as a regional distribution center for mica.  The site appeared to have declined in use after the Middle Woodland period, although a few fragments indicative of the early Mississippian period have been found.

References

External links

 Tellico Lake Wildlife Management Area — TWRA site

Archaic period in North America
Woodland period
Archaeological sites on the National Register of Historic Places in Tennessee
Pre-statehood history of Tennessee
Geography of Monroe County, Tennessee
National Register of Historic Places in Monroe County, Tennessee


text:
Le Journal of Econometrics est une revue académique en économétrie.

Liens externes

Revue d'économie


text:
Biografia
Toi8 è nato nella prefettura di Kumamoto, in Giappone, l'8 ottobre 1976. Si è laureato al Yoyogi Animation College. Sebbene abbia lavorato come illustratore di anime per circa due anni, ha lasciato la sua compagnia in circa un anno. Da quando è stato affascinato dai suoi disegni originali, è diventato un illustratore freelance. Ha debuttato come illustratore in "Fancy Tokyo Hundred Scenery", pubblicato nel 2002. L'origine dello pseudonimo proviene dalla sua data di nascita. Precedentemente, ha usato lo pseudonimo di "Q8".

Note

Collegamenti esterni


text:
Ісаак Нафталі Ботвін (; 19 лютого 1905 — 6 серпня 1925) — польський комуніст єврейського походження, активіст комуністичного руху в Західній Україні. Був страчений за вбивство інформатора міліції Йозефа Цехновського.

Біографія
Ісаак Нафталі Ботвін народився 19 лютого 1905 року в селі Руда-Сілецька Кам'янка-Струмилівського повіту Австро-Угорської імперії (нині село Кам'янка-Бузького району Львівської області). Він був восьмою дитиною у бідній єврейській сім'ї. Коли Нафталі було півтора року, його сім'я переселилася до Львова. Батько помер коли Нафталі було три роки. З дитинства він був слабкий здоров'ям і почав ходити тільки у віці семи років. Його освіта закінчилася з закінченням трьох класів загальноосвітньої школи. Малолітній Нафталі як міг, допомагав матері утримувати сім'ю. Десятирічним хлопчиком продавав газети і сигарети перехожим на львівських вулицях. А коли йому виповнилося тринадцять, найнявся на фабрику, яка виготовляла коробки.

Прагнучи отримати професію, Нафталі через два роки йде в науку до шевця Якова Кранца і по закінченню навчального терміну з 1921 року працює кравцем шкіри в його взуттєвій майстерні на вул. Казимирова, 5 (тепер вул. Городоцька). У робочому середовищі хлопець проявляє великий інтерес до профспілкового руху, і бере в ньому активну участь. Уже в 1921 році він вступає в єврейську профспілку кравців і шевців, а також в молодіжну організацію «Бунда» — «Цукунфт». Однак націоналістична ідеологія організації не задовольняє Ботвіна, який прагне до міжнародного єдності єврейських робітників з українськими і польськими робітниками. Тому на початку 1923 року разом з кількома товаришами стає в опозицію керівникам «Цукунфта». За це його виключають з обох організацій. Але Ботвін продовжує працювати в робітничому русі. Він вступає в загальну профспілку, з якого керівництво Польської соціалістичної партії його теж виключає як «заколотника». Тоді він знову повертається до єврейської профспілки шевців і кравців. У 1923 році Нафталі Ботвін вступає в КПЗУ (Комуністична партія Західної України).

Один зі свідків, який працював в одній майстерні з Ботвіном, зізнався, що Нафталі на роботі поводився з майстром непокірно, намовляв робочих, щоб вони не працювали понаднормово і вимагали підвищення зарплати. Те ж саме підтверджував у своїх свідченнях і господар взуттєвої майстерні Яків Кранц, який говорив, що Нафталі брав участь у політичному житті, хвилював персонал майстерні, розвиваючи серед робітників шкідливу і небезпечну діяльність, вербував їх в нелегальні союзи. 15 квітня 1925 року юнак був відсторонений від роботи. Шукати нову роботу було нелегко, маючи репутацію «заколотника». Та все ж, він влаштовується на фабрику сумок Хамплінга «Старий Ринок», де працював до своїх останніх днів.

Замах на Йозефа Цехновського
У липні 1925 року секретаріат ЦК КПЗУ дізнався про приїзд до Львова Йозефа Цехновського, який повинен був виступити в ролі головного свідка звинувачення на судовому процесі проти комуністів. Цехновський потрапив в ряди Комуністичної партії Польщі і поставляв агентурі дані про її склад, діяльність, прийняті рішення політичної поліції. Працюючи у Варшаві, він протягом декількох років видавав дефензиві підпільників. Він створив широку мережу шпигунів-провокаторів для внутрішнього спостереження за діяльністю компартії.

Після викриття провокатора варшавські підпільники винесли рішення про його вбивство. Здійснення вироку над Цехновським влітку 1925 року було доручено старому члену компартії Владиславу Гібнеру і молодим комуністам Владиславу Кневському і Генріху Рутковському. Однак ця спроба комуністам не вдалася. Вони вистежили Цехновського на вулицях Варшави, але досвідчений агент заскочив у прохідні ворота одного з будинків, запам'ятав переслідувачів і, діставшись до найближчого поліцейського відділку, направив до будинку посилений загін поліції. Після кривавого зіткнення з поліцаями В. Гібнер, В. Кневський і Г. Рутковський були схоплені і кинуті в варшавську цитадель, де незабаром їх стратили. Але те, що не вдалося здійснити варшавським підпільникам, за домовленістю з ЦК КПП взялися здійснити львівські комуністи.

Вбивство Йозефа Цехновського
Після замаху Цехновський переїхав до Львова, де, на його думку, було менше ризику, що його викриють. Прибувши до Львова, Цехновський зупинився в Сакському готелі (сучасний готель «Швейцарський»), на вул. Баторія, 20 (тепер вул. Князя Романа), неподалік від будівлі окружного суду. У цьому готелі прибиральницею працювала одна з учасниць групи спостереження, тому комуністам був відомий кожен крок провокатора. Дізналися вони і про те, що Цехновський харчувався в ресторані Нафтула Тепфера на вул. Трибунальській, 12 (сучасна площа Стефана Яворського). По дорозі до ресторану і було вирішено вбити Цехновського. Останнім терміном стало 28 липня 1925 року.

У вівторок вранці 28 липня Ботвін зустрівся з одним зі своїх товаришів на Високому замку і повідомив, що готовий здійснити вирок над провокатором. Отримавши самозарядний пістолет Browning M1900 калібру 7,65 мм, він пішов спочатку на вул. Боїмів (тепер вул. Староєврейська), де поголився в перукарні Поллака, а потім попрямував на площу Данила Галицького очікувати Цехновського. Після того, як агент дефензиви залишив приміщення суду, Нафталі супроводжував його деякий час, поки той не звернув на вул. Трибунальську (сучасна площа Стефана Яворського). Тоді Ботвін наблизився до нього на відстань в півкроку і тричі вистрілив. Це сталося о 13:45. Переконавшись, що кулі влучили в ціль, Ботвін почав тікати, але незабаром був затриманий двома поліцаями, які кинулися слідом за ним з площі Ринок.

Арешт та смерть
Заарештованого Ботвіна допитували протягом п'яти днів в поліцейській комісаріаті на вул. Яховича, 5 (тепер вул. Академіка Романа Кучера). Тортурами поліція намагалася домогтися від нього зізнання, що КПЗУ стала на шлях терору проти польської влади. Це відкривало широкі можливості для поширення репресій проти комуністів. Але на першому ж допиті він заявив, що робив замах на Цехновського з «ідейних мотивів, оскільки є комуністом, і застрелив його як провокатора». У донесенні політичної поліції Львова до президії дирекції поліції Львівського воєводства від 29 липня 1925 року було відзначено, що Нафталі Ботвін не бажав «прояснити будь-які подробиці як щодо самої комуністичної партії, так і її членів».

2 серпня 1925 року Ботвіна перевезли до в'язниці при окружному суді, де 5—6 серпня справу розглянув судовий трибунал. Відповідаючи на питання суду про те, як він став комуністом, сказав: «Я читав, слухав дискусії, проте, невдоволення життям привело мене до того, що я зрозумів справедливість комуністичної ідеї, як вирішення соціальної несправедливості». Суд засудив Нафталі до страти через повішення. Вирок повинен був бути виконаний протягом двох годин. Однак через відсутність ката Ботвіна вирішено було розстріляти. Захисники Ботвіна послали тодішньому президенту Польщі Войцеховському телеграму з проханням пом'якшити вирок, але його залишили в силі. Останні години перед стратою Нафталі провів в одинадцятій камері львівських «Бригідок», так званої «келії смерті». Попрощавшись з матір'ю, сестрами і старшим братом, Нафталі вийшов в тюремний двір, де на нього вже чекали солдати на чолі з офіцером, голова суду та адвокати. Його останніми словами було: «Геть буржуазію! Хай живе соціалістична революція»! Це сталося 6 серпня 1925 року о 13 годині 15 хвилин. Похований на Янівському цвинтарі у Львові.

Подальші переслідування та протести
Під час слідства над Нафталі і після його загибелі поліція заарештувала близько двадцяти комуністів Львова. Наприкінці 1925 року відбувся судовий процес «ботвінців», десять з них були засуджені до різних термінів ув'язнення — від 10 місяців до 5 років. Відразу ж після арешту Нафталі переслідування польської влади впали і на сім'ю Ботвіна. Члени його сім'ї протягом чотирьох місяців ховалася по селах, користуючись допомогою селян і МОДРа (Міжнародна організація допомоги борцям революції). У 1926 році МОДР допоміг родині Ботвіна нелегальним шляхом перебратися на територію СРСР.

В ніч з 15 на 16 серпня 1925 року на кіосках і вулицях Львова були розклеєні, і розкидані листівки, а на даху одного з будинків на вул. Вугільній підпільники підняли червоний прапор з написом: «За смерть Ботвіна помститься робітничий клас». 23 серпня 1925 року комендант львівської поліції Толвінський наказав усім поліцейським комісаріатам міста не допустити поширення листівок і вивішування транспарантів, а також посилити патрулювання вулиць, особливо вночі.

Пам'ять
 У роки після його смерті справа Ботвіна продовжувалась, особливо в єврейських комуністичних колах Польщі. Він був предметом декількох вистав на їдиш, діти були названі на його честь, а день смерті був частиною комуністичного календаря їдиш.

 12 грудня 1937 року, в ході Громадянської війни в Іспанії, з євреїв-добровольців була сформована рота другого батальйону Палафокс 13-ї інтербригади ім. Домбровського, якій присвоєно ім'я Нафталі Ботвіна. Рота імені Ботвіна стала головним символом єврейської участі в Громадянській війні в Іспанії.

 В радянський час, до 1992 року, у Львові іменем Нафталі Ботвіна була названа вулиця (сучасна вулиця Пантелеймона Куліша).

Примітки

Польські комуністи
Страчені за вбивство
Розстріляні в Польщі
Страчені поляки
Члени КПЗУ


text:
Mauricoccus pileae är en insektsart som först beskrevs av Mamet 1940.  Mauricoccus pileae ingår i släktet Mauricoccus och familjen ullsköldlöss.

Artens utbredningsområde är Mauritius. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Ullsköldlöss
pileae


text:
Erythronium 'Pagoda' is a cultivar of the genus Erythronium in the family Liliaceae. Its origin may be as a hybrid between Erythronium tuolumnense and Erythronium 'White Beauty' (thought to be a cultivar of E. californicum). It flowers in early spring.

This plant prefers partial shade and a light soil, rich in humus. Tubers must not get too hot or too dry in summer.

Propagation is either by seed in autumn or by division of bulbs when the leaves die down in summer.

This plant has been awarded the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit.

References

Pagoda
Ornamental plant cultivars


text:
Hildreth Meiere (1892 New York – 1961) est une artiste américaine qui s'illustre dans des domaines variés, de l'architecture à la mosaïque.
Dans sa jeunesse, elle étudie à l'Art Students League of New York, à San Francisco et à Florence. Elle contribue à plusieurs projets de bâtiments publics et reçoit la Fine Arts Medal of the American Institute of Architects. Elle travaille notamment pour le capitole du Nebraska, en collaboration avec Nina Barr Wheeler.

Liens externes

 The Great Hall of the National Academy of Sciences

Naissance en 1892
Décès en mai 1961
Naissance à New York
Architecte américain
Mosaïste
Étudiant de l'Art Students League of New York
Étudiant du Manhattanville College


text:
La Dirección Nacional del Servicio Civil (DNSC) es un organismo estatal chileno, cuyo objetivo es fortalecer la función pública y contribuir a la modernización del Estado, a través de la implementación de políticas de gestión y desarrollo de personas y altos directivos, para promover un mejor empleo público y un Estado al servicio de los ciudadanos. Se relaciona con el presidente de la República por medio del Ministerio de Hacienda.

En junio del año 2003 fue promulgada la ley N° 19.882 del Nuevo Trato Laboral para la Administración Pública, la cual creó el Sistema de Alta Dirección Pública (SADP) y la Dirección Nacional del Servicio Civil (DNSC).

Cronología

 Junio de 2003: Se promulga la ley N°19.882 del Nuevo Trato Laboral que crea el Servicio Civil y el Sistema de Alta Dirección Pública.
 Enero de 2004: Inicia su funcionamiento el Servicio Civil.
 Julio de 2004: Se constituye el primer Consejo de Alta Dirección Pública.
 Marzo de 2006: Inicia su funcionamiento primer sistema de postulación en línea para cargos ADP.
 Agosto de 2009 Inicia su funcionamiento el portal www.empleospublicos.cl
 Febrero de 2011: Se publica la ley N° 20.501 de Calidad y Equidad de la Educación, que establece la participación de la ADP en la selección de directores de escuelas y liceos y jefes DAEM.
 Mayo de 2013: Inicia su funcionamiento el portal www.directoresparachile.cl
 Enero de 2015: Se dicta instructivo presidencial Sobre Bmbuenas prácticas laborales en desarrollo de personas en el Estado.
 Septiembre de 2016: Inicia su funcionamiento nuevo sistema de postulación en línea para cargos ADP.
 Octubre de 2016: Se publica la ley N° 20.955 que perfecciona el Sistema de Alta Dirección Pública y fortalece la Dirección Nacional del Servicio Civil.

Sistema de Alta Dirección Pública

El Sistema de Alta Dirección Pública (SADP) tiene como objetivo dotar a las instituciones del Estado –a través de concursos públicos y transparentes– de directivos con probada capacidad de gestión y liderazgo para ejecutar de forma eficaz y eficiente las políticas públicas definidas por la autoridad.

Inició su funcionamiento el año 2004 con 680 cargos y en los últimos años –producto de su reconocimiento y validación- ha ido paulatinamente expandiendo sus fronteras y ámbitos de acción, alcanzando los casi 5 mil cargos que utilizan la ADP como mecanismo de selección directiva en base al mérito.

Consejo de Alta Dirección Pública
El Consejo de Alta Dirección Pública (CADP/ADP), es un cuerpo colegiado, de carácter autónomo que cumple el rol de garante del buen funcionamiento de la Alta Dirección Pública. Junto con el Servicio Civil, integra la institucionalidad del sistema.

Se compone de cinco integrantes: el director Nacional del Servicio Civil, quien lo preside y cuatro consejeros de reconocido prestigio por su experiencia y conocimientos en administración de personal y/o políticas públicas, quienes son designados por el presidente de la República, con acuerdo de los 3/5 de los senadores en ejercicio. Sus nombramientos son por períodos de seis años, son nominados por pares alternadamente cada tres años y tienen carácter inamovible.

Misión y funciones
La principal misión del ADP es regular los procesos de selección de candidatos a cargos del Sistema de Alta Dirección Pública o de aquellos que deben seleccionarse con su participación y conducir los concursos destinados a proveer cargos de jefes superiores de servicios. En el ejercicio de todas sus funciones debe cautelar los principios de no discriminación, imparcialidad y plena transparencia de los procesos de selección y garantizar la confidencialidad de la información.

Directores nacionales

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial
 Consejo de Alta Dirección Pública histórico (2004-2018)
 Proyectos estratégicos (2018-2022)


text:
Ogólnopolska Fundacja Edukacji Komputerowej (OFEK) – fundacja powstała w roku 1986 we Wrocławiu z inicjatywy szeregu wrocławskich firm przy współpracy z miejscowym środowiskiem naukowym. Celem Fundacji jest popularyzacja informatyki w szerokich kręgach społeczeństwa. Fundacja specjalizuje się w edukacji informatycznej nauczycieli i innych pracowników oświaty oraz dostawach i serwisie pracowni komputerowych dla szkół.

OFEK stworzył oddziały we Wrocławiu, Warszawie, Jeleniej Górze, Poznaniu, Łodzi i Białymstoku jednak ze względu na koszty zredukowano w latach 90. XX w. liczbę oddziałów do dwóch: wielkopolskiego i warszawskiego. Aktualnie Fundacja posiada ośrodki szkoleniowe w Poznaniu, Warszawie, Łodzi i Bydgoszczy.

Poza tym Fundacja jest współtwórcą Konsorcjum Polskich Firm Szkoleniowych grupującego OFEK, OSI CompuTrain, VULCAN Sp. z o.o z Warszawy oraz Wojewódzki Ośrodek Doskonalenia Informatycznego i Politechnicznego z Opola.

Podjęte działania
 Udział w targach Infosystem,
 Udział oraz sponsorowanie konferencji "Informatyka w Szkole"
 Wydawania miesięcznika "Komputer w Szkole".
 Organizowanie wspólnie z Towarzystwem Polonia, wakacji z komputerem dla młodzieży polonijnej i polskiej.
 Współautorstwo Strategii budowy i rozwoju społeczeństwa informacyjnego w Województwie wielkopolskim.
 Akademia Społeczeństwa Informacyjnego (powstała w roku 2004, obejmuje szkolenia współfinansowane ze środków Europejskiego Funduszu Społecznego.
 Wykształcenie 72 bezrobotnych w zawodach nowej gospodarki
 Program kształcenia w zawodach nowej gospodarki osób chcących podjąć zatrudnienie w sferze pozarolniczej- 184 osoby.
 Kursy doskonalenia zawodowego osób pracujących - ponad 3000 osób
 Program kształcenia w zawodach nowej gospodarki osób zagrożonych utratą zatrudnienia - ponad 1000 osób
 Organizacja kursów językowych, przedsiębiorczości i treningi personalne.
 Szkolenia w których uczestniczyło w latach 2000-2005 ponad 80 000 nauczycieli:
 program Intel - Nauczanie ku przyszłości realizowany we współpracy z Intelem - 66 543 osoby
 Programu Aktywizacji Obszarów Wiejskich finansowany przez Bank Światowy - 7 717 osób
 szkolenia w ramach programów Ministerstwa Edukacji Narodowej – 8 475 osób
 Podyplomowe Studium Informatyki i Technologii Informacyjnej dla Nauczycieli, realizowane wspólnie z Akademią Ekonomiczną w Poznaniu, przeznaczone jest dla tych, którzy prowadzą lub zamierzają prowadzić przedmiot informatyka w szkołach podstawowych i gimnazjach, oraz przedmiot technologia informacyjna w szkołach ponad gimnazjalnych.
 Podyplomowe Studium Zarządzania Projektami Europejskimi - studia podyplomowe dla samorządów terytorialnych, również realizowane we współpracy z Akademią Ekonomiczną w Poznaniu.

Zobacz też
 RISK

Przypisy

Fundacje we Wrocławiu
Polskie przedsiębiorstwa informatyczne


text:
La sierra de Santa Rita  se localiza a 65 km (40.4 millas) al sureste de Tucsón en Arizona. Se extiende unos 42 km (26.1 millas) de norte a sur, para luego dirigirse hacia el sureste. El punto más alto en la cadena, y el más alto en el territorio de Tucsón, es el monte Wrightson, que posee una elevación de unos 2881 metros (9452 pies). La cadena montañosa incluye en sus dominios al cañón de Madera, uno de los principales sitios de observación de aves del mundo. El observatorio Fred Lawrence Whipple, del Instituto Smithsoniano, se ubica en el monte Hopkins.

La sierra de la Santa Rita se localiza principalmente dentro del bosque Nacional de Coronado. Antes de 1908 eran el principal componente del bosque Nacional de Santa Rita, el cual se unió con otros bosques más pequeños para formar el de Coronado. La sierra de Santa Rita sufrieron incendios considerables en julio del 2005 durante el incendio de Florida.

Otras cadenas montañosas que rodean al valle de Tucsón incluyen a la sierra de Santa Catalina, la sierra del Rincón, la sierra de Tucsón y la sierra de las Tortolitas.

Enlaces externos
Amigos del Cañón de Madera
Sitios importantes para la observación de aves
Observatorio Whipple

Sierras de Arizona


text:
Gallavotti ist der Familienname folgender Personen:

 Carlo Gallavotti (1909–1992), italienischer Klassischer Philologe
 Giovanni Gallavotti (* 1941), italienischer Physiker


text:
Julia Marie Svan, född 20 februari 1993 i Vansbro, är en svensk före detta längdskidåkare.

Svan studerade på Samhällsprogrammet, ekonomi på skidgymnasiet Stjerneskolan i Torsby. Hon tävlade för Vansbro AIK, och är dotter till Gunde och Marie Svan. I februari 2017 avslutade hon skidkarriären på grund av återkommande skador och sjukdomar.

Meriter
 JVM, guldmedaljör i stafett med Sverige i januari 2013
 3:a i Tjejvasan 2013
 Debuterade som landslagsåkare i Lahtis i mars 2013
 3:a i Tjejvasan 2016

Referenser

Födda 1993
Levande personer
Kvinnor
Personer från Vansbro
Svenska längdåkare
Svenska idrottare under 2000-talet


text:
Натуральне число 675
 675 рік до нашої ери
 675 рік нашої ери


text:
Ingus Vizulis (* 1965) ist ein lettischer Marineoffizier im Rang eines Flottillenadmirals. Von April 2016 bis November 2019 war er der Befehlshaber der lettischen Seestreitkräfte.

Leben
Ingus Vizulis wurde in Riga geboren, ist verheiratet und Vater von vier Söhnen. Neben Lettisch spricht er auch fließend Englisch und Russisch.

Militärische Laufbahn
Ingus Vizulis absolvierte 1987 die Marineakademie in Kaliningrad und diente in den nächsten Jahren in der sowjetischen Pazifikflotte. Im Jahr 1993 schloss er sich den wieder aufgestellten lettischen Streitkräften an. In deren Marine durchlief er in den nächsten Jahren verschiedene Dienstposten und wurde im Jahr 2000 schließlich zum Stabschef der Seestreitkräfte ernannt. Im Anschluss daran war er als Verteidigungsattaché in verschiedenen Ländern tätig.

Im Jahr 2011 wurde er zum stellvertretenden Chef im Generalstab (zuständig für Unterstützungsaufgaben) berufen. Auf diesem Posten wurde Vizulis am 11. November 2013 zum Flottillenadmiral (lettisch: flotiles admirālis) ernannt. Am 18. April 2016 übernahm er den Posten des Befehlshabers der lettische Marine.

Neben seiner Ausbildung in Kaliningrad besuchte der Admiral Aufbaustudiengänge an verschiedenen Militärhochschulen. Das waren u. a.:
 US Naval Command and Staff College (1997)
 Baltische Verteidigungsakademie (2010)

Auszeichnungen

Weblinks

 Ingus Vizulis auf der Homepage der Seestreitkräfte (lettisch)

Einzelnachweise

Flottillenadmiral (Lettland)
Träger des Westhard-Ordens
Sowjetbürger
Lette
Geboren 1965
Mann


text:
A 2008. évi nyári olimpiai játékokon az atlétika női 5000 méteres síkfutás versenyszámának selejtezőit és döntőjét augusztus 19. és 22. között rendezték a Pekingi Nemzeti Stadionban. Az aranyérmet az etióp Tirunesh Dibaba nyerte 15:41,40-os idővel, az ezüstérmes a török Elvan Abeylegesse lett, míg a bronzérmet az etióp Meseret Defar szerezte meg.

A kvalifikáció során az A-szint 15:09,00 másodperc, míg a B-szint 15:24,00 másodperc volt.

Rekordok
A versenyt megelőzően a következő rekordok voltak érvényben:

A versenyen új rekord nem született.

Eredmények
Az időeredmények perc:másodpercben értendők. A rövidítések jelentése a következő:

Előfutam
A két futam első hat helyezettje automatikusan, az összesített eredmények alapján pedig a legjobb időeredménnyel rendelkező 3 futó jutott a döntőbe.

Döntő
A döntőt augusztus 22-én futották.

Források

N05000


text:
Ashley LeConte Campbell (* 19. März 1962 in Atlanta, Georgia) ist eine US-amerikanische Schauspielerin.

Laufbahn
Ashley LeConte Campbell machte einen Abschluss in Psychologie an der Vanderbilt University. Während ihrer Studienzeit war sie Mitglied in der örtlichen Theatergruppe der Universität. Vor ihrer Laufbahn als hauptberufliche Schauspielerin war sie zuerst rund zwanzig Jahre lang im Außenhandel bei verschiedenen Unternehmen tätig gewesen. Seit 2004 ist sie als Darstellerin aktiv.

Eine erste kleine Rolle bekam sie in der Filmbiografie Bobby Jones – Die Golflegende, wobei ihr Part im Abspann jedoch unaufgeführt blieb. Es schlossen sich weitere Engagements (zumeist Nebenrollen) in verschiedenen Filmproduktionen an, darunter in den Filmdramen Familie Jones – Zu perfekt, um wahr zu sein und Blind Side – Die große Chance (beide von 2009) sowie in den Horrorfilmen Get Out (2017) und Conjuring 3: Im Bann des Teufels (2021).

Daneben ist Ashley LeConte Campbell fortlaufend als Fernsehdarstellerin aktiv und absolvierte im Laufe der Jahre Gastauftritte in vereinzelten Folgen diverser TV-Serien, darunter in Army Wives, Sleepy Hollow, Nashville und Gone. Wiederkehrende Rollen spielte sie unter anderem in den beiden Dramaserien Rectify (insgesamt 5 Folgen) und Ambitions (insgesamt 7 Folgen).

Filmografie
 2004: Bobby Jones – Die Golflegende
 2004: Alice's Misadventures in Wonderland
 2005: Rabbit Hunt (Kurzfilm)
 2006: The Last Adam
 2006: Life Is Not a Fairytale: The Fantasia Barrino Story (Fernsehfilm)
 2007: Irresponsible Actions (Kurzfilm)
 2007: In Memory of Those Left Behind (Kurzfilm)
 2007: Burying Daniel (Kurzfilm)
 2008: Active Parenting of Teens: 3rd Edition
 2008: Nichts als die Wahrheit
 2009: Midnight Bayou (Fernsehfilm)
 2009: Pastor Brown
 2009: Familie Jones – Zu perfekt, um wahr zu sein
 2009: Blind Side – Die große Chance
 2009: Grilling Bobby Hicks
 2009–2010: Drop Dead Diva (Fernsehserie, 3 Folgen)
 2010: Army Wives (Fernsehserie, 1 Folge)
 2010: The Gates (Fernsehserie, 1 Folge)
 2012: The Game (Fernsehserie, 1 Folge)
 2012: Good Deeds
 2012: Shattered (Kurzfilm)
 2013: Scary Movie 5
 2013: Remnants
 2013: Devious Maids – Schmutzige Geheimnisse (Fernsehserie, 1 Folge)
 2013: Nashville (Fernsehserie, 1 Folge)
 2013: Faked Out (Fernsehserie, 2 Folgen)
 2014: Let's Stay Together (Fernsehserie, 1 Folge)
 2014: The Single Moms Club
 2014: My Dad's a Soccer Mom (Fernsehfilm)
 2014–2015: Rectify (Fernsehserie, 5 Folgen)
 2015: Sleepy Hollow (Fernsehserie, 1 Folge)
 2015: Finding Carter (Fernsehserie, 1 Folge)
 2015: The Haves and the Have Nots (Fernsehserie, 4 Folgen)
 2015: Crimes and Mister Meanors
 2016: The Choice – Bis zum letzten Tag
 2016: Game of Silence (Fernsehserie, 4 Folgen)
 2016: Killing Reagan (Fernsehfilm)
 2017: Get Out
 2017: The Stranger (Kurzfilm)
 2017: Oscar Pistorius: Blade Runner Killer
 2018: Gone (Fernsehserie, 1 Folge)
 2018: Star (Fernsehserie, 2 Folgen)
 2018: Queen Sugar (Fernsehserie, 1 Folge)
 2019: The Righteous Gemstones (Fernsehserie, 2 Folgen)
 2019: Ambitions (Fernsehserie, 7 Folgen)
 2019: The Baxters (Fernsehserie, 1 Folge)
 2020: Tyler Perry's Young Dylan (Fernsehserie, 1 Folge)
 2020: One Night in Miami
 2020: A Nashville Christmas Carol (Fernsehfilm)
 2021: Conjuring 3: Im Bann des Teufels

Weblinks

Filmschauspieler
US-Amerikaner
Geboren 1962
Frau


text:
Thalia  è una comunità non incorporata nella contea di Foard, nel nord dello stato del Texas. Deve il proprio nome alla città descritta in un certo numero di romanzi di Larry McMurtry, compresa la sua prima opera Hud il selvaggio (Horseman, Pass By) del 1961. Thalia venne considerata costruita sul modello della sua città di riferimento, Archer City, distante circa 60 miglia.

Storia
Thalia fu fondata nella Contea di Hardeman e fu chiamata in origine "Paradise", ma questa denominazione fu respinta dal Servizio postale degli Stati Uniti, così le fu dato il nome di Thalia, dall'omonima ninfa, con il significato di fiorente, lussureggiante.

Il terreno su cui sorge fu donato da William W. Pigg. Ufficio postale e scuola furono aperti nel 1890. Quando, nel 1891, fu creata la contea di Foard, Thalia si trovava ai confini della nuova contea. Essa fu incorporata nel 1926 con una popolazione di 50 abitanti, la scuola media superiore fu aperta nel 1930.

L'economia di Thalia trasse beneficio dal boom del petrolio nel Texas degli anni venti ma successivamente patì della siccità, della Grande depressione e della caduta della produzione petrolifera. La scuola media superiore fu chiusa nel 1943 e l'ufficio postale nel 1960. La popolazione nel 1980 era di 104 abitanti, mentre nel 1950 ne contava 180, e dieci anni dopo era ancora rimasta a 104.

Film e romanzi
In aggiunta a Horseman, Pass By, i romanzi di Larry McMurtry: Leaving Cheyenne, del 1963, L'ultimo spettacolo ([The Last Picture Show) del 1966, Texasville del 1987, Duane's Depressed del 1999 e When the Light Goes del 2007, sono ambientati a Thalia o nei suoi dintorni. Il film Hud il selvaggio, adattamento cinematografico del romanzo Horseman, Pass By, fu spostato dal Texas del nord al Texas Panhandle. Gli adattamenti cinematografici di The Last Picture Show e Texasville ebbero luogo in una città fantasma del Texas, Anarene.

Collegamenti esterni
  Handbook of Texas – Thalia
  Thalia nel U.S. Geological Survey
  Los Angeles Times Review di When the Light Goes

Comunità non incorporate del Texas


text:
David Jason Hale (born June 30, 1967) is a United States district judge of the United States District Court for the Western District of Kentucky and former United States Attorney for the Western District of Kentucky.

Biography

Hale was born on June 30, 1967 at the United States Army hospital at Fort Campbell, Kentucky. He received a Bachelor of Arts degree in 1989 from Vanderbilt University. He received a Juris Doctor in 1992 from the University of Kentucky College of Law. From 1992 to 1994, he was an associate at the law firm of Brown, Todd and Heyburn. From 1995 to 1999, he served as an Assistant United States Attorney for the Western District of Kentucky. He joined the law firm of Reed, Weitkamp, Schell & Vice, PLLC, in 1999, becoming a partner in 2002, serving until his appointment as United States Attorney.

United States Attorney

On January 20, 2010, President Obama nominated Hale to serve as the United States Attorney for the Western District of Kentucky, in place of David L. Huber who had resigned. His nomination was reported by the Senate Judiciary Committee on April 22, 2010, and he was confirmed by the Senate on April 29, 2010. He took the oath of office on May 7, 2010.

Federal judicial service

On June 19, 2014, President Barack Obama nominated Hale to serve as a United States District Judge of the United States District Court for the Western District of Kentucky, to the seat vacated by Judge Charles Ralph Simpson III, who assumed senior status on February 1, 2013. On July 29, 2014, a hearing before the United States Senate Committee on the Judiciary was held on his nomination. On September 18, 2014, his nomination was reported out of committee by a voice vote. On December 1, 2014, Senate Majority Leader Harry Reid filed for cloture on his nomination. On Wednesday December 3, 2014 cloture was invoked by a 65–31 vote. He was later confirmed by a voice vote that same day. He received his judicial commission on December 10, 2014.

Notable case

On March 31, 2017, Hale ruled against the dismissal of a lawsuit accusing Donald Trump of inciting violence against protesters in Louisville, Kentucky. During a campaign rally on March 1, 2016, Trump repeatedly said  "get 'em out of here" while pointing at anti-Trump protesters. According to the protesters, as they were escorted out they were repeatedly shoved and punched by his supporters. Trump's attorneys moved for dismissal of the case, arguing he was protected by free speech laws, and wasn't trying to get his supporters to resort to violence.

References

External links

1967 births
Living people
Assistant United States Attorneys
Kentucky lawyers
Judges of the United States District Court for the Western District of Kentucky
People from Kentucky
United States Attorneys for the Western District of Kentucky
United States district court judges appointed by Barack Obama
21st-century American judges
University of Kentucky College of Law alumni
Vanderbilt University alumni


text:
La stagione 1979-1980 è stata la 44ª edizione della American Hockey League, la più importante lega minore nordamericana di hockey su ghiaccio. Il calendario della stagione regolare fu composto da 80 partite e vennero ampliati i playoff. La stagione vide al via dieci formazioni e al termine dei playoff gli Hershey Bears conquistarono la loro sesta Calder Cup sconfiggendo i New Brunswick Hawks 4-2.

Modifiche
 I Philadelphia Firebirds si trasferirono a Syracuse prendendo il nome di Syracuse Firebirds.
 Nacquero nella North Division gli Adirondack Red Wings, nuova franchigia newyorkese con sede a Glens Falls.

Stagione regolare

Classifiche
North Division

South DivisionLegenda:
      Ammesse ai Playoff

Note:
Due punti a vittoria, un punto a pareggio, zero a sconfitta.

Statistiche

Classifica marcatori

Classifica portieri

Playoff

Premi AHL
Calder Cup: Hershey Bears
F. G. "Teddy" Oke Trophy: New Brunswick Hawks
John D. Chick Trophy: New Haven Nighthawks
Dudley "Red" Garrett Memorial Award: Darryl Sutter (New Brunswick Hawks)
Eddie Shore Award: Rick Vasko (Adirondack Red Wings)
Fred T. Hunt Memorial Award: Norm Dubé (Nova Scotia Voyageurs)
Harry "Hap" Holmes Memorial Award: Rick St. Croix e Robbie Moore (Maine Mariners)
John B. Sollenberger Trophy: Norm Dubé (Nova Scotia Voyageurs)
Les Cunningham Award: Norm Dubé (Nova Scotia Voyageurs)
Louis A. R. Pieri Memorial Award: Doug Gibson (Hershey Bears)

Vincitori

AHL All-Star Team
First All-Star Team
 Attaccanti: Bill Lochead • Norm Dubé • Gordie Clark
 Difensori: Rick Vasko • Bob Neely
 Portiere: Rick St. Croix

Second All-Star Team
 Attaccanti: Darryl Sutter • Keith Acton • Dan Metivier
 Difensori: Dennis Patterson • Brian Young
 Portiere: Murray Bannerman

Collegamenti esterni

1980
Hockey su ghiaccio nel 1979
Hockey su ghiaccio nel 1980


text:
In England, parish plans are a form of community-led plan.

Parish plans determine the future of communities and how they can change for the better.  They are documents that set out a vision for the future of a parish and outlines how that can be achieved in an action plan.

The parish plan process may include:

a village appraisal – a household questionnaire to assess needs and aspirations of local people
participatory appraisals – hands-on interactive workshops
business surveys
the creation of an action plan

Members of the rural community action network support groups in local communities to create parish plans.

Another type of community-led plan is a village design statement.

See also
 Neighborhood planning
 Rural community council

References

Town and country planning in England


text:
Long Swamp Creek is a stream in the U.S. state of Georgia. It is a tributary to the Etowah River.

The English name "Long Swamp Creek" is a translation of its native Indian name. A Native American Indian village, Long Swamp Site, once stood near its mouth.

References

Rivers of Georgia (U.S. state)
Rivers of Cherokee County, Georgia
Rivers of Pickens County, Georgia


text:
Digital Extremes is een Canadees computerspelontwikkelaar die werd opgericht in 1993 door James Schmalz. In 2014 kwam 61% van het bedrijf in handen van het Chinese Leyou.

Digital Extremes is bekend van hun spellen in de Unreal-serie en Warframe.

Geschiedenis
Oprichter James Schmalz creëerde in 1993 het computerspel Epic Pinball dat werd uitgegeven door Epic MegaGames. Door het succes en de opkomst van 3D-graphics richtte hij het bedrijf Digital Extremes op in datzelfde jaar. In samenwerking met Epic Games werd gewerkt aan de Unreal-franchise die enkele grote prijzen won. Volgens een meting in 2006 was dit een van de meest succesvolle franchises met meer dan 7 miljoen verkochte exemplaren.

In 2007 werd samengewerkt met 2K Games voor de ontwikkeling van BioShock voor de PlayStation 3.

Op 14 oktober 2014 nam Sumpo Food Holdings, later Leyou, een meerderheidsaandeel in Digital Extremes. Michael Schmalz en twee partners hebben de overige 39% in handen.

In 2016 werd bekend dat de servers van Digital Extremes' gratis spel Warframe waren gehackt. Hierdoor werden e-mailadressen van meer dan 700.000 spelers openbaar.

In 2017, zou de ontwikkelaar een nieuwe game uitbrengen genaamd The Amazing Eternals. Maar nadat Lawbreakers een flop bleek te zijn, werd de release geannuleerd en werd opnieuw gefocust op de verdere ontwikkeling van Warframe.

Ontwikkelde spellen

Als uitgever:

 Survived By (ontwikkeld door Human Head Studios) - Uitgebracht in vroegtijdige toegang (2018), maar geannuleerd in 2019

Externe links
 Officiële website

Canadees computerspelbedrijf


text:
Rose McCartney Likins (Virginia, 1959) es una diplomática estadounidense, Embajadora de los Estados Unidos de América en el Perú del 2010 hasta 2014.

Biografía
Rose es originaria del Estado de Virginia. Es hija de Eugene McCartney and Merlyn Houghland. Hizo sus estudios superiores en la Universidad de Mary Washington.  Casada con John Likins, tiene 2 hijos.

Es miembro de carrera del Servicio Diplomático de los Estados Unidos, habiendo servido en México, Paraguay, Bulgaria y El Salvador.

Referencias

Véase también
 Anexo:Embajadores de Estados Unidos en el Perú

Enlaces externos

Embajadores de Estados Unidos en Perú
Embajadores de Estados Unidos en El Salvador
Embajadoras
Personas de Virginia
Grandes cruces de la Orden El Sol del Perú


text:
Eutiquio Leal (Chaparral, 12 de diciembre de 1928-Bogotá, 13 de mayo de 1997), en realidad se llamaba Jorge Hernández Barrios, fue un escritor colombiano, fundador de los primeros talleres de literatura en Colombia. Fue profesor de la Universidad Santiago de Cali, Universidad Pedagógica Nacional, Universidad Libre (Colombia) y en la Universidad Autónoma de Colombia. En 1996 le fue concedido el doctorado Honoris Causa en la Universidad Simón Bolívar de Barranquilla.

Críticos literarios como Isaías Peña Gutiérrez y Carlos Orlando Pardo consideran a Leal como uno de los primeros en renovar la literatura colombiana, de manera especial en cuanto a procedimientos, técnicas, lenguaje, voces y modos narrativos. El mismo Pardo publicó en 1988 el libro Vida y obra de Eutiquio Leal.

Bibliografía del autor

Novelas
 Después de la Noche (1964), galardonada con el primer premio literario de la extensión cultural de Bolívar.
 El oído en la tierra (1979)
 La Hora del Alcatraz (1989)
 El tercer tiempo (Inédita)
 Guerrilla 15 (Inédita)

Poesía
 Mitín de Alborada (1950)
 Ronda de Hadas (1978)
 Trinos para sembrar (1988)
 Música de sinfines (1988)
 Trinitarias (1996)

Cuentos
 Agua de Fuego (1963)
 Cambio de Luna (1969)
 Bomba de Tiempo (1974), laureado en el IV festival de arte de Cali.

Ensayos
 Talleres de literatura. Educación formal y no formal: teoría y metodología (1987)

Otros
 Vietnam: ruta de libertad (1973)

Estudios universitarios sobre Eutiquio leal

 Carlos Orlando Pardo, 1988. "Vida y obra de Eutiquio Leal". Bogotá, Pijao editores.

Referencias

Enlaces externos
 Blog en homenaje a Eutiquio Leal
 Google books

Nacidos en Chaparral (Colombia)
Fallecidos en Bogotá
Doctores honoris causa
Escritores en español del siglo XX
Novelistas de Colombia
Poetas de Colombia
Profesores de la Universidad Libre (Colombia)


text:
David Möller (Sonneberg, 13 januari 1982) is een Duitse rodelaar. Hij won zes medailles op de wereldkampioenschappen rodelen waarvan vier goud (singles: 2004, 2007; mixed teams: 2004, 2007), één zilver (singles: 2008) en één brons (singles: 2005). Hij was vijfde op de Olympische Spelen in 2006, tweede op de Spelen in 2010 en veertiende op de Spelen in 2014.

Duits rodelaar
Duits olympisch deelnemer