text:
Clark Gayton is an American multi-instrumentalist, musician, composer and musicians' rights advocate.

Biography
Born as Carver Clark Gayton Jr. to Carver Clark Gayton and Mona Marie Lombard, Clark Gayton is a professional musician (trombone, euphonium, tuba, sousaphone, cornet, keyboards, piano), composer and producer.

Clark studied music with Floyd Standifer, JoAnn Christen, Curry Morrison, Julian Priester, Joe Brazil and Buddy Catlet while attending Garfield High School. After graduating from high school in 1981, Clark received a scholarship to attend the Berklee College of Music, where he studied with Phil Wilson, Tom Plsek and Tony Lada.  He graduated in 1984 and moved to Oakland before moving to New York in 1987 where he lives to this day.

Since living in New York, Clark has worked and recorded with some of the finest jazz musicians in the world, such as Charles Tolliver, Lionel Hampton, Wynton Marsalis and JALC, McCoy Tyner, The Duke Ellington Orchestra, the Mingus Big Band, Ted Nash and Odeon, Ben Allison & Medicine Wheel, the Carnegie Hall Jazz Orchestra, the Count Basie Orchestra, Clark Terry, Nancy Wilson, and Ray Charles. Clark toured with Bruce Springsteen as part of the Seeger Sessions band. Clark has recorded or performed with Prince, Rihanna, Brazilian Girls, Steel Pulse, Wyclef Jean, Queen Latifah, Quincy Jones, Sting, Sturgill Simpson, Whitney Houston, Stevie Wonder, Bruno Mars, Bette Midler, Nora Jones, Usher, Steve Van Zandt, Beyoncé, Santana, Maxwell, The Skatalites, and Bad Brains, to name a few. He performs regularly with his band, Explorations in Dub, at Nublu in New York City.  He was also a member of Levon Helm's Midnight Ramble Band. He has appeared in the movies Malcolm X, Sweet and Lowdown, and Kansas City.  He has performed frequently with Conan O'Brien's house band as a substitute for Richie "LaBamba" Rosenberg.  In addition, he is a strong advocate for musicians' rights and has been a panelist for discussions about the online and independent music industry.

Family influence and early music history
He is the son of Carver Clark Gayton and Mona Marie Lombard and is the great-grand nephew of the legendary New Orleans musician, Manuel "Fess" Manetta.

The first two professionally trained musicians on his maternal side were Jules and Deuce Manetta who founded the Pickwick Brass Band and played cornet and trombone, respectively. Deuce, trained classically in France, was said to be the first slide trombone player in New Orleans. Valve trombone was the instrument of choice at the time. Their nephew was Manuel Manetta. He began on violin and guitar but did his first paid work as a pianist for Countess Willie Piazza. He played with Buddy Bolden in 1903. By 1910 he had mastered cornet, saxophone, and trombone. Manuel played at Tuxedo Hall with the Eagle band. He went to Chicago in 1913, then returned to New Orleans, played locally for five years. He went to Los Angeles in November 1919 to join Kid Ory. He returned home shortly afterwards and toured as pianist for with Martels' Family Band, then played piano in Ed Allen's Band on riverboats. He settled down in New Orleans where his versatility and musicianship enabled him to work with many bands and orchestras, including Papa Celestin's, Arnold Du Pas and Manual Perez's, and solo work at Lulu White's.

In later years he became the most renowned teacher in New Orleans. He gave occasional public appearances well into his seventies, making a specialty of playing two brass instruments simultaneously. Manuel had a sister, Olivia, who had a son, Lawrence (trombone), and three daughters: Lucille (Clark's grandmother, piano), Dolly (Adams, played all instruments, mother of Justin, Placide, and Gerry Adams), and Gladys (piano). All were born in Algiers.

It was reported in March 2023 that Gayton had recently suffered a very serious stroke. A GoFundMe page was set up to help raise money for his rehabilitation.

Discography
 Clark Gayton & Neatherealm – Don't Try To Question 1995 (Ritual, Ltd.)
 Neatherealm – JahMerican Jazz (Ritual, Ltd.)
 Clark Gayton – Walk the Water 1999 (Ritual, Ltd.)
 Clark Gayton – Sankofa! 2003 (Ritual, Ltd.)
 Clark Gayton – Best of Clark Gayton 2008 (Ritual, Ltd.)
 Clark and the SuperSlicks- "New York" 2013 (Ritual, LTD)

As sideman
 Steel Pulse Rastafarian Centennial (trombone, vocals) 1992
 Skadanks "Give Thanks" 1994 (trombone)
 Mingus Big Band "Que Viva Mingus" 1997
 Dr. John "Anotha Zone" 1998 (trombone)
 Cornell Campbell – Big Things (Trombone) 2000
 Peter Salett – Heart of Mine (Trombone) 2000
 Dennis Brown – Let Me Be the One (Trombone) 2000
 George Gruntz Concert Jazz Band – Merryteria (Trombone) 2000
 Monday Michiru – 4 Seasons (Trombone, Tuba) 2001
 Sting – All This Time (Trombone) 2001
 Maxwell – Now (Trombone) 2001
 Barney McAll – Release the Day (Trombone) 2001
 Monday Michiru – Selections 1997–2000 (Trombone, Tuba) 2001
 Jephte Guillaume Bourique Le 2001
 Paul Peress – Awakening (Trombone, Horn Arrangements) 2002
 Jah Works – Bassmentality (Trombone) 2002
 Dave Stryker – Blue to the Bone III (Trombone) 2002
 Tom Jones – Mr. Jones (Trombone) 2002
 Bill Mobley and the Space Time Big Band – New Light (Trombone, Soloist) 2002
 John Fedchock New York Big Band – No Nonsense (Trombone) 2002
 Queen Latifah – She's a Queen: A Collection of Hits (Trombone, Horn Arrangements) 2002
 Tom Browne – Tom Browne Collection (Trombone) 2002
 Gaijin à Go-Go – Happy–55–Lucky (Trombone) 2003
 Dan Zanes and Friends – House Party (Tuba) 2003
 Julia Darling – Julia Darling (Trombone, Trombonium) 2003
 Cannabis Cup Band – Live Joint (Trombone) 2003
 Mýa – Moodring (Trombone) 2003
 Sting – Sacred Love (Trombone) 2003
 Barbershop 2: Back in Business Original Soundtrack (Trombone) 2004
 Ben Allison & Medicine Wheel – Buzz (Trombone, Bass Trombone) 2004
 Mocean Worker – Enter the Mowo! (Trombone) 2004
 David Pilgrim – Island Soul (Trombone) 2004
 Brazilian Girls – Lazy Lover [EP] (Composer, Trombone, Vocals (background)) 2004
 Nasio – Living in the Positive [Bonus Tracks] (Trombone) 2004
 Brazilian Girls – Brazilian Girls (Composer, Trombone, Vocals (background)) 2005
 Ted Nash – Espada de la Noche (Trombone, Tuba, Horn (Baritone)) 2005
 JJ Sansaverino – Sunshine After Midnight (Trombone) 2005
 Elvis Costello – North (trombone) 2005
 Kerry Linder – Sail Away With Me (Trombone) 2005
 Steven Bernstein – MTO Vol. 1 (Trombone) 2006
 Brazilian Girls Talk to La Bomb 2006
 Joss Stone "It's a Man's World", Live (Trombone) 2006
 Rihanna – A Girl Like Me (Trombone) 2006
 Nasio Fontaine Rise Up (Trombone) 2007
 Duo Live The Color of Money (Trombone) 2007
 Bad Brains – Build a Nation (Trumpet) 2007
 Charles Tolliver – With Love (Trombone) 2007
 Bruce Springsteen – Live in Dublin (Trombone, vocals) 2007
 East Village Opera Company – Olde School (Trombone) 2008
 Brazilian Girls – New York City (Tuba) 2008
 Lila Downs – Shake Away (Trombone, valve trombone, tuba) 2008
 Dispatch – Live Zimbabwe (Trombone) 2008
 The Swell Season "Strict Joy" (trombone)
 GPSM Unit 2009
 Bruce Springsteen "Wrecking Ball" 2012
 Glen Hansard "Rhythm and Repose" 2012
 Sturgil Simpson "A Sailor's Guide to Earth" 2014
 Bruce Springsteen – Live in Leipzig (Trombone, vocals) 2013
 Lucio Kropf – Pela Rua (Trombone) 2015
 Sting and Shaggy Trombone 2018
 Bruce Springsteen "Western Stars" (trombone) 2019
 Steve Slagle "Nascentia" 2021

References

Living people
Musicians from Louisiana
Place of birth missing (living people)
Year of birth missing (living people)
Berklee College of Music alumni
American trombonists
The Lounge Lizards members
E Street Band members


text:
Tineo puede referirse a:

 Tineo, concejo español en la Comunidad Autónoma de Asturias.
 Tineo, un árbol de Chile, llamado también tenío.

Abreviaturas científicas de botánicos
 G.Tineo - Giuseppe Tineo 1757-1812.
 Tineo - Vincenzo Tineo 1791-1856.

redpajama_set_name: RedPajamaWikipedia


text:
Lao Suea Kok (în ) este un district (Amphoe) din provincia Ubon Ratchathani, Thailanda, cu o populație de 25.767 de locuitori și o suprafață de 284,0 km².

Componență

Districtul este subdivizat în 4 subdistricte (tambon), care sunt subdivizate în 53 de sate (muban).

Amphoe în provincia Ubon Ratchathani


text:
Mary Frances Billington (6 September 1862 – 27 August 1925) was an English journalist and writer, whose collected articles on women were published as Woman in India (1895), The Red Cross in War (1914) and The Roll-Call of Serving Women (1915).

Early life
Mary Frances Billington was born at Chalbury Rectory, in Chalbury, Dorset. Her father, George Henry Billington, was a clergyman, the rector at Chalbury; her mother Frances Anne Barber Billington was a clergyman's daughter before she was a clergyman's wife.

Career
Mary Frances Billington helped establish the Southern Echo newspaper in 1888, and was recruited from there to the London office of the Echo by John Passmore Edwards. Billington joined the staff of the Daily Graphic at its founding in 1890. Some of her journalism during this job included diving underwater in full gear at the Royal Navy Exhibition, and covering the funeral of Alfred, Lord Tennyson at Westminster Abbey. In 1897, she moved to the Daily Telegraph. She was in charge of the women's department at the Telegraph, and wrote a weekly column that focused on women's working lives. Her 28 reports filed with the Graphic from India were compiled as her first book, Woman in India (1895).

During World War I, Billington reported from France, and published two more books of her columns, this time focusing on women's wartime work: The Red Cross in War: Women's Part in the Relief of Suffering (1914) and The Roll Call of Serving Women: A Record of Woman's Work for Combatants and Sufferers in the Great War (1915). In a 1914 article about the war for The Girl's Own Paper, she warned against inexperienced knitters making socks for soldiers, noting, "it is very important that a soldier should not get sore feet."

Billington was one of the founders and president of the Society for Women Journalists from 1913 to 1920, and served on the executive council of the Cowdray Club. She served as the only woman delegate to the 1920 Imperial Press Congress when it was held in Ottawa, Ontario, Canada.

Personal life
Mary Frances Billington died at home in London in 1925, a week short of her 63rd birthday. Her remains were buried at the churchyard in Chalbury, with those of her parents and her brothers.

References

1862 births
1925 deaths
Writers from Dorset
British women in World War I
English women journalists


text:
"Mornin'" is a 1983 hit song by Al Jarreau, billed simply as 'Jarreau'. It was the first of three single releases from his sixth studio album, Jarreau.  The song's music video was mostly animated, with Jarreau himself starring in a live-action role.

"Mornin'" again reached the music charts in 2006 when Jarreau reworked the song with George Benson on their collaborative album Givin' It Up.  "Mornin'" reached #1 on the US Jazz chart.

Chart history

References

External links

1983 songs
1983 singles
Warner Records singles
Al Jarreau songs
Songs written by Roger Murrah
Songs written by Keith Stegall
Songs written by David Foster
Songs written by Jay Graydon


text:
That's So Raven  é uma série de televisão americana, no formato de sitcom, da Disney Channel, do gênero comédia, exibida pelo canal de 17 de janeiro de 2003 a 10 de novembro de 2007, tendo 100 episódios divididos em 4 temporadas. Passada em São Francisco, a série é estrelada pela atriz e cantora Raven-Symoné como Raven Baxter, uma adolescente com habilidades psíquicas que usa sua engenhosidade, talento como designer de moda e uma variedade de disfarces para entrar e sair de situações divertidas da pré-adolescência. Orlando Brown e Anneliese van der Pol coestrelam como seus melhores amigos, Eddie Thomas e Chelsea Daniels, ao lado de Kyle Massey como seu irmão mais novo e travesso, Cory. Junto com T'Keyah Crystal Keymáh e Rondell Sheridan como seus pais, Tanya e Victor Baxter, respectivamente.

A série é considerada um dos maiores sucessos da história do Disney Channel, sendo a primeira do canal a chegar na marca de 100 episódios, e conseguir altos índices de audiência. Foi indicada para vários prêmios, incluindo duas indicações ao Primetime Emmy Award de Melhor Programação Infantil em 2005 e 2007. O episódio duplo "Primos do Interior" foi o mais visto da série nos Estados Unidos até hoje, marcando 10,8 milhões de telespectadores. Desde sua finalização, That's So Raven inspirou dois spin-offs: Cory in the House, estrelado por Kyle Massey, que foi ao ar de 2007 a 2008, e Raven's Home, estrelado por Raven-Symoné e Anneliese van der Pol como Raven e Chelsea criando seus filhos juntas, que começou a ser exibido em 2017.

Enredo
Raven Baxter poderia ser uma típica adolescente, se não fosse pela excepcional inteligência e a estranha capacidade de prever o que vai acontecer em um futuro próximo. Esse dom peculiar causa mais problemas na vida de Raven do que se pode imaginar. O inconveniente é que as visões que ela tem não vêm com todos os detalhes, e sua imaginação acaba preenchendo essas pequenas lacunas em suas premonições, causando, na maioria das vezes, consequências inesperadas. Apenas sua família e amigos sabem desse dom. Eddie e Chelsea são seus melhores amigos e eles acompanham Raven nas suas aventuras mais cômicas e inesperadas.

Produção

Originalmente, o nome da série seria The Future Is On Me (O Futuro Está Em Mim, em tradução literal) com a personagem principal nomeada Dawn Baxter. Depois, o nome da série foi modificado para Absolutely Psychic (Absolutamente Vidente, em português), e a personagem principal chamaria-se Rose Baxter, mas finalmente decidindo por Raven Baxter quando a atriz Raven-Symoné ganhou o papel principal, com a série sendo intitulada para That's So Raven (em português literal seria: Isso é Tão Raven). Symoné originalmente fez o teste para o papel da melhor amiga, Chelsea. Raven-Symoné foi creditada simplesmente como "Raven" ao longo da série. Além disso, o nome da melhor amiga de Raven também não seria Chelsea e sim, Emma. Raven-Symoné virou produtora da série a partir da quarta temporada.

Elenco, personagens e dublagem

 Cidália Castro dublou Raven cantando;
 Marlon Saint dublou Eddie cantando;
 Raquel Mello dublou Chelsea cantando;

Episódios

Produtos
That's So Raven acabou virando uma marca de sucesso, teve uma linha de roupas, bonecas, livros, jogos de tabuleiro, um perfume, três jogos eletrônicos, Discman, MP3 player, diversos DVD's e duas trilhas sonoras. Em fevereiro de 2005, virou brinde do famoso McLanche Feliz. Em abril de 2005, uma boneca da Raven Baxter foi lançada, e uma outra foi lançada no ano seguinte. Em setembro de 2005, uma linha de roupas baseada nos figurinos dos personagens foi lançada nas lojas Macy's.

Em meados de 2006, foi divulgado que a marca That's So Raven já tinha gerado mais de 400 milhões de dólares.

Trilhas Sonoras

 2003: That's So Raven
 2006: That's So Raven Too!

Jogos

That's So Raven, - Plataforma: Game Boy Advance
That's So Raven 2 - Plataforma: Game Boy Advance
That's So Raven: Psychic on the Scene -  Plataforma: Nintendo DS

Exibições no Brasil e em Portugal
O seriado foi exibido inicialmente no Brasil pelo programa Zapping Zone, no Disney Channel Brasil. Logo depois chegou ao SBT, em 2007, e foi transmitido aos sábados de tarde, no bloco Ataque de Risos, tornando-se diária, sendo exibida às 13:30h de segunda a sábado, com uma hora de duração. Em 15 de junho de 2015, foi bruscamente substituída pela série I Love Lucy, a pedido de Silvio Santos, porém acabou voltando para a grade da emissora no dia 17, devido a baixa audiência de I Love Lucy. That's So Raven saiu do ar no dia 30 de junho, dando lugar a série Diff'rent Strokes. Após uma reformulação na grade de programação, o SBT rescindiu definitivamente o contrato da série. Em 2014, a série foi reprisada duas vezes no Disney Channel Brasil, a primeira vez em julho no bloco Disney Channel Fest que reprisou também outras séries da época, e na segunda vez no mês de novembro, junto com Hannah Montana, Sunny With a Chance e Wizards of Waverly Place, no bloco Disney Replay, às 23h, tendo duração de duas horas. Em março de 2018, a série ganhou um horário fixo na grade do canal, sendo exibida às 12h. O tema de abertura foi gravado por Cidália Castro com o rap de Flávia Santana, do grupo As Sublimes.

Em Portugal, a série foi transmitida entre 2004 e 2010, apenas no Disney Channel Portugal, em que também fez bastante sucesso. Em julho de 2020, a terceira temporada foi disponibilizada pelo Disney+ (apenas em outros países), mas este decidiu redobrar a temporada com o elenco português de Raven's Home.

Lançamentos em DVD

Volumes

Outros

Spin-off

Cory in the House se tornou o primeiro spin-off de uma série do Disney Channel, e estreou em 12 de janeiro de 2007. Foi o escolhido em meio a muitas propostas de spin-offs que a Disney ofereceu, incluindo um sobre Raven indo para a faculdade, porém a atriz Raven-Symoné recusou, então, o canal decidiu fazer um spin-off com Kyle Massey.

O enredo envolve Cory e seu pai Victor, se adaptando à vida em Washington, D.C.; Victor recebeu um trabalho como o chef de cozinha do presidente. O seriado acontece enquanto Raven está cursando a faculdade de moda e a mãe de Cory ainda está em Londres. Cory tem dois melhores amigos, Newton Livingston III (Jason Dolley) e Meena Paroom (Maiara Walsh), observe que na série original, a personagem principal também tem dois melhores amigos, um menino e uma menina. Também temos, a filha do presidente, Sophie (Madison Pettis), que constantemente importuna Cory. Durante os episódios, Cory se mete em várias confusões, e no final, ele sempre aprende uma lição de moral e é punido.

No episódio "Raven na Casa Branca" (exibido em 8 de julho de 2007), Raven visita o pai e o irmão na Casa Branca, como a intenção de mostrar seus desenhos de novos uniformes de guia turístico para o Presidente Martinez (John D'Aquino). Infelizmente, ela tem uma visão de um relógio que cai sobre o presidente, e abordá-lo, ganhando o Serviço Secreto dos Estados Unidos, assim tendo a chance de persegui-lo em volta do local. Cory se apresenta como sua irmã para exibir os uniformes, modelados por Newton e Meena. Raven é descoberta fora do Salão Oval da janela, e perseguida, até que ela realmente consegue salvar o Sr. Martinez do relógio. O episódio termina com a sequência de créditos para Pooshnick, um show de país de Meena sobre uma psíquica garota que pode ver o futuro e sempre acaba atrapalhando ao tentar impedir que a visão aconteça.

Crossovers

O episódio "Checkin 'Out" (exibido em 28 de julho de 2006), é a primeira parte de um crossover de três séries, que continua em "The Suite Life of Zack & Cody" e conclui em "Hannah Montana". Raven Baxter pede a ajuda de Zack e Cody, enquanto visitava o Hotel Tipton, para fazer uma sessão de fotos para uma promoção de moda para meninos. Durante a sua estada no Hotel, Raven perturba Cody com visões psíquicas e London Tipton se recusa a usar um dos desenhos de roupas de Raven até que Hannah Montana chega e mostra um interesse.

Retorno

Oito anos após o termino da série, houve rumores de que a série iria ter um segundo spin-off. Em 14 de agosto, 2015, uma reunião com a Raven e seus ex-colegas de elenco aconteceu no TheView (programa que tinha Raven como uma das apresentadoras), estavam presentes Orlando Brown, Anneliese van der Pol e Kyle Massey. Eles relembraram os velhos tempos de quando gravaram o seriado, e contaram um pouco do que andam fazendo. T'Keyah Crystal Keymáh e Rondell Sheridan não estavam presentes, mas foram mencionados por Raven.

Em outubro de 2016, a Disney comunicou que iria fazer um novo spin-off, com Raven-Symoné e Anneliese van der Pol como protagonistas. O spin-off intitulado de Raven's Home, conta a história de Raven e Chelsea como mães recém-divorciadas, vivendo juntas na mesma casa. Um dos filhos de Raven descobre que também tem a capacidade de ver o futuro, igual a mãe. A série estreou dia 21 de julho de 2017 e além de Raven e Anneliese, o elenco principal também conta com Isaac Ryan Brown como Booker, um dos filhos gêmeos de 11 anos de Raven, Navia Robinson como Nia, a outra filha gêmea de 11 anos de Raven, Jason Maybaum como Levi, filho único de Chelsea de apenas 9 anos, e Sky Katz como Tess, a vizinha e melhoe amiga de Nia. Devon Carter (Jonathan McDaniel) que agora é ex-esposo de Raven e pai de Booker e Nia, seu personagem aparece em alguns episódios da série.

Rondell Sheridan e Kyle Massey farão participações especiais na 2ª temporada, reprisando seus personagens, Victor e Cory Baxter.

Prêmios e Indicações

Ligações externas

Programas do Disney Channel
Raven-Symoné
Séries de televisão de comédia
Séries de comédia premiadas
Sitcoms dos Estados Unidos
Década de 2000
2003 na televisão nos Estados Unidos


text:
Harry Ford (* 22. Dezember 1987 in Dyersburg, Tennessee als Harrison Miller Ford) ist ein US-amerikanischer Schauspieler.

Leben und Karriere
Harry Ford stammt aus dem Westen des US-Bundesstaats Tennessee. Er besuchte in Memphis die High School und nahm nach dem Abschluss ein Theaterstudium an der Southern Methodist University in Texas auf, das er mit dem Bachelor of Fine Arts abschloss. Zuvor studierte er am Indiana University's Honors College Gesang und nahm ein juristisches Aufbaustudium auf. Nach dem Abschluss in Texas zog er nach New York, wo er den akademischen Grad Master of Fine Arts an der Tisch School of the Arts erlangte.

Ford steht seitdem regelmäßig auf den Theaterbühnen New Yorks und Umgebung. Er spielte unter anderem die titelgebende Rolle in Macbeth und trat als Mercutio in Romea und Julia, beides Werke von William Shakespeare, auf.  Auch in der Inszenierung von Der Kirschgarten des Autors Anton Tschechow wirkte er mit und ist darüber hinaus Begründer des Studios The Sandbox, wo er angehende Clowns unterrichtet. Seine erste Rolle vor der Kamera übernahm Ford 2009 als J.D. Trawick im Film Skiptracers. Nach einem Auftritt im Kurzfilm Spanish Rice, war er 2015 als Ralph im Filmdrama Louder Than Bombs an der Seite von Jesse Eisenberg, Gabriel Byrne und Isabelle Huppert zu sehen. Größere Bekanntheit erlangte er vor allem durch die Rolle des Dr. Angus Leighton aus der Serie Code Black, die er von 2015 bis 2018 in einer Hauptrolle spielte.

Ford lebt heute in Los Angeles.

Filmografie (Auswahl)
 2009: Skiptracers
 2013: Spanish Rice (Kurzfilm)
 2015: Louder Than Bombs
 2015: The Grid: Zombie Outlet Maul (Stimme)
 2015–2018: Code Black (Fernsehserie, 47 Episoden)

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
US-Amerikaner
Geboren 1987
Mann


text:
Therates rennellensis is een keversoort uit de familie van de loopkevers (Carabidae). De wetenschappelijke naam van de soort is voor het eerst geldig gepubliceerd in 1968 door C.M.C. Brouérius van Nidek.

Zandloopkevers


text:
Icewind Dale är ett datorrollspel som utvecklades av Black Isle Studios och utgavs av Interplay Entertainment till Windows år 2000 och av MacPlay till OS X år 2002. Det är baserat på den andra utgåvan av Dungeons & Dragons och utspelar sig i kampanjvärlden Forgotten Realms. Spelaren börjar med att skapa en grupp äventyrare som tar anställning som vakter åt en karavan efter att mystiska saker har börjat hända i området. Under spelets gång upptäcker spelaren att de tio byarna i Icewind Dale hotas av en pågående fejd mellan demoner.

Icewind Dale fick ett gott mottagande och dess musik och spelmekanik hyllades. Två expansioner, Icewind Dale: Heart of Winter och Icewind Dale: Heart of Winter - Trials of the Luremaster, släpptes år 2000 och en uppföljare, Icewind Dale II, släpptes år 2002.

En remake av spelet med titeln Icewind Dale: Enhanced Edition släpptes av Overhaul Games för flera olika plattformar år 2014.

Referenser

Externa länkar
 Officiell webbplats (arkiverad)

Datorspel 2000
Datorrollspel
Datorspel baserade på Dungeons & Dragons
Spel med enspelarläge och flerspelarläge
Windows-spel


text:
Notacanthus abbotti är en fiskart som beskrevs av Fowler, 1934. Notacanthus abbotti ingår i släktet Notacanthus, och familjen Notacanthidae. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Strålfeniga fiskar
abbotti


text:
Catocala consors, the consort underwing, is a moth of the family Erebidae. It is found from Maine and Connecticut south to Florida and west to Texas and eastern Oklahoma.

The wingspan is over 70 mm. Adults are on wing from April to July depending on the location. There is one generation per year.

The larvae feed on Amorpha fructicosa and Carya species.

Subspecies
Catocala consors consors
Catocala consors sorsconi Barnes & Benjamin, 1924 (Maine)

References

External links
Species info

Moths described in 1797
consors
Moths of North America


text:
La mulquinerie est l'activité du tissage et du commerce de toiles fines composées exclusivement de lin : batiste, linon, toile de lin. Le mulquinier est l'artisan tisserand et le marchand de toiles.

Historique
Cette activité a été très développée dans les villages du Cambrésis et de Thiérache sous la forme d'une proto-industrie rurale, les mulquiniers possédant des métiers à tisser à leur domicile (dans leur cave pour des raisons d'humidité). Les toiles étaient vendues à des négociants.

On donne le nom de batiste (linon et toilettes) à ces toiles fines de lin. Toutefois, les mulquiniers et les tisseurs n'utilisent jamais ce mot pour désigner leurs fabrications, mais les appellent des toilettes ou linons.

Pour approfondir

Bibliographie
 Henry Havard, Dictionnaire de l'Ameublement et de la Décoration, Paris, Georges Barouges, 1887-89, T. III,  et 1027.
 .
 Catalogue de l'exposition Les fiertés textiles de Saint Quentin. Des tissus et des hommes en Saint Quentinois, Saint Quentin, DRAC Picardie / ville de Saint-Quentin,

Articles connexes
 Saint-Hilaire-lez-Cambrai
 Saint-Quentin
 Histoire de la Picardie

Liens externes
 Les métiers d'autrefois : mulquinier - sur le site genealogie.com

Tissage textile
Étoffe de lin
Ancien métier


text:
Upper Slaughter is een civil parish in het bestuurlijke gebied Cotswold, in het Engelse graafschap Gloucestershire.

Civil parish in Gloucestershire


text:
L'elettrotreno MF 88 (Metro Fer 1988) è un convoglio ferroviario in uso sulla metropolitana di Parigi. Equipaggia dal 1994 la linea 7 bis. Derivato direttamente dal prototipo Boa, è un treno ricco di innovazioni, come il sistema di controllo computerizzato e i vagoni intercomunicanti (soluzioni poi riprese su treni successivi).

È dotato di ruote completamente indipendenti ed orientabili, che permettono maggior efficienza in curva e diminuiscono la rumorosità. Questa tecnologia, ritenuta inizialmente ideale dal committente per soppiantare i classici treni a carrelli, si è rivelata tuttavia fragile, molto costosa e, unita ai molti altri handicap del modello, ha contribuito al suo scarso successo.

In servizio dall'inizio degli anni 1990, la sua totale alienazione avverrà verso il 2024; a partire dal 2024 inizierà ad essere sostituito dal MF 19.

Storia

Concepire il materiale del futuro

Con l'entrata in servizio del MF 77 nei primi anni 1980, il parco mezzi del metrò parigino fu notevolmente ringiovanito. Tuttavia il bisogno di rimpiazzare i treni MF 67 spinse la RATP ad investire sullo sviluppo di ulteriori nuovi materiali. Forte dell'esperienza acquisita con la sperimentazione del prototipo Boa, l'ente decise di tradurre in pratica i buoni riscontri ottenuti. Fu così che si decise di sviluppare un materiale che riprendesse la maggior parte delle innovazioni del Boa, e di sperimentarlo su una linea corta, tortuosa, e poco frequentata: la 7 bis.

Fu spiccato un ordine per 27 carrozze di questo nuovo materiale, che prese il nome di MF 88, a un consorzio d'imprese facente capo ad ANF. Il contratto prevedeva un'opzione per ulteriori cento carrozze, da acquistare in caso di buona riuscita dei test per equipaggiare altre linee, che però non ebbe seguito.

Il MF 88 riprende diverse innovazioni sperimentate sul Boa:
 carrozze intercomunicanti;
 controlli computerizzati;
 ruote disposte ad asse singolo, indipendenti ed orientabili (in luogo dei carrelli);
 motorizzazione trifase asincrona;
 sistema di frenatura oleodinamico/pneumatico con recupero di energia.

I 27 vagoni furon divisi in 9 treni da tre carrozze (due motrici e un rimorchio). Il primo convoglio fu consegnato nel dicembre 1992. I test partirono sulla linea 5 la vigilia di Natale del 1992, fra le stazioni Bobigny Pablo Picasso e Jaurès. Il convoglio fu poi presentato alla stampa nella stazione fantasma Haxo.

I restanti convogli furono consegnati nel 1993. Nel 1994 i MF 88 entrarono in servizio passeggeri.

Tanti problemi
Il MF 88 fu ritenuto sotto certi aspetti soddisfacente, ad esempio per la silenziosità. Infatti, a differenza di un convoglio a carrelli, dove tutte le ruote girano alla stessa velocità, col risultato che le ruote interne alla curva, percorrendo meno spazio, pattinano e stridono, gli assi singoli del MF 88, dotati di differenziale, regolano la velocità delle singole ruote a seconda del senso delle curve.

Ma l'impiego quotidiano rivelò notevoli problemi, con serie ripercussioni di natura economica. Le sospensioni erano troppo dure e gli assi singoli orientabili si rivelarono molto fragili, specie al confronto delle normali vetture a carrelli. Inoltre tali assi, che avrebbero dovuto evitare il bisogno di lubrificare le rotaie, risultavano egualmente usuranti. Ciò fece crescere a dismisura il costo della manutenzione dei treni, e di riflesso anche quello per l'esercizio della linea 7 bis.

Essendo dunque ancora necessaria la lubrificazione, la RATP sperimentò diverse soluzioni, come far transitare un MF 77 "lubrificatore" prestato dalla linea 7 o la modifica della manutenzione, ma nulla servì a risolvere il problema. Alla fine, tutti gli MF 88 furono dotati di un sistema di lubrificazione posto sotto il vagone centrale. Il sistema spande grasso sulle rotaie ogni 20 secondi alle velocità superiori ai 6 km/h. In ragione di questi problemi, la RATP decise di non estendere ad altre linee questo materiale, e di abbandonare la tecnologia degli assi indipendenti.

Inoltre, dato che su alcune ruote si constatò l'apparizione di fessure, la RATP limitò la velocità di servizio a 40 km/h e soppresse la manovra di doppia entrata in stazione a Louis Blanc. Inoltre, un piccolo punto di manutenzione, detto « poste de visite renforcé » (PVR - posto di controllo rinforzato), fu installato a Pré Saint-Gervais per evitare di dover far transitare il materiale sulle tortuose rotaie che conducevano al più vicino deposito.

La fragilità e il costo eccessivo del MF 88 potrebbero provocare un suo rapido ritiro dalla linea 7 bis. Si parla di una sua sostituzione con i treni MF 67 rimossi dalla linea 2, in via di dotazione dei nuovi MF 2000. I MF 67 sono convogli molto vetusti e rumorosi, ma altresì affidabili ed economici. Tuttavia al  tale progetto non è all'ordine del giorno.

Un bilancio in chiaroscuro

Anche se non tutte le promesse del MF 88 sono state mantenute e molte trovate tecniche si sono rivelate fallimentari, quali gli assali orientabili, altre sono state riprese dalla RATP sui convogli di successiva costruzione.

L'intercircolazione fra le carrozze, i controlli computerizzati e le porte elettriche sono state riprese sul MP 89 e sul MF 2000. I controlli computerizzati saranno poi sviluppati in maniera decisiva nel 1998 per la costruzione della linea 14, totalmente automatica.

Il costo del fallimento del progetto ad assi orientabili si è rivelato tutto sommato contenuto; sarebbe stato catastrofico in caso di estensione di questa tecnica anche ad altre linee. Si può dunque delineare un bilancio di luci e ombre, ma sostanzialmente positivo.

Parco mezzi
Il MF 88 è presente solo sulla linea 7 bis con una flotta di nove treni.

 Stato del materiale al 17 luglio 2012

Caratteristiche

Aspetto esterno e tecnico

L'aspetto esteriore ricorda molto gli MF 77 per forma e materiali. La carrozzeria è in alluminio estruso, e presenta forme arrotondate e morbide

Ogni convoglio MF 88 si compone di tre vetture da 15,50 m, per una lunghezza totale di 46,44 m. Ogni vettura è dotata di tre porte scorrevoli per lato, larghe 1,586 m. I vagoni sono larghi 2,44 m e la quota del piano di calpestio è 1.07 m. Ogni motrice pesa 27,1 t, i rimorchi 20 t, per una massa totale a vuoto di 7,2 t.

Il MF 88 non è dotato di carrelli, ma di singoli assi orientabili, volti a ridurre rumore ed usura della linea. Sulle motrici, un differenziale Renault VI garantisce l'indipendenza della rotazione delle ruote. All'estremità dei convogli il primo asse fa da orientatore di tutti gli altri. Il passo tra gli assi è di 10,3 m.

Ogni convoglio dispone di quattro motori asincroni trifase sviluppanti una potenza totale di 840 kW, controllati da un modulatore di tensione a tiristori GTO su ogni motrice, raffreddato ad aria. Un modulatore alimenta due motori. Il funzionamento degli altri controlli è garantito da convertitori statici indipendenti. L'accelerazione alla partenza è di 0.95 m/s2 da 0 a 50 km/h con 4 viaggiatori/m². La velocità massima è di 80 km/h, limitata a 40 km/h per sicurezza e problemi tecnici.

L'informatica imbarcata consta di otto computer, prodotti dalla Factor, che garantiscono i controlli non di sicurezza, come la trazione e le porte, e controllano costantemente ogni singolo componente del convoglio. Uno schermo digitale informa il conduttore e gli addetti alla manutenzione di ogni anomalia. Inoltre nei vagoni sono posizionati dei microfoni nascosti, che consentono al conduttore di ascoltare cosa accade nel convoglio.

I controlli di sicurezza come il freno d'emergenza restano invece garantiti con sistemi a cavi, realizzati con tecniche di tipo aeronautico, che permette di tenere conto dei circuiti a basso livello di corrente dei computer. L'illuminazione, la ventilazione e la produzione di aria compressa sono garantiti da due gruppi di trasformatori di corrente alla tensione di 200 V - 50 Hz che servono anche i controlli di sicurezza alla tensione di 72 V CC.

Sono imbarcati tre tipi di freni: un freno di parcheggio, un freno di servizio a controllo informatico e un freno d'urgenza. Il freno di servizio imprime una decelerazione di 0.90 m/s2, il freno d'urgenza 1.10 m/s2.

Il freno di parcheggio funziona con un disco posizionato su ogni asse, che si attiva con un apparato a molla e si disattiva ad aria compressa. In caso di mancanza di corrente, il freno funziona anche meccanicamente.

I freni di servizio sono altresì a disco, ma funzionano con un sistema oleopneumatico, e sono posti all'interno delle ruote. Il freno di servizio è controllato tramite elettrovalvole modulabili e dotato di antislittamento; il freno d'urgenza è controllato tramite elettrovalvole inverse. Un freno elettrodinamico a recupero di energia agisce invece alle velocità superiori agli 8 km/h.

Il MF 88 non è dotato di controllo automatico, che non è installato sulla linea 7 bis per la scarsità del traffico, ma è predisposto ad accoglierlo.

Caratteristiche interne

All'interno, il MF 88 si distingue per la prima volta sul metrò parigino per le vetture intercomuincanti, riprese dal BOA, che permettono una migliore ripartizione dei passeggeri, e per le grandi superfici vetrate lunghe 2,60 m tra ogni porta.

I sedili sono a cantilever, cioè fissate alle pareti e non sul pavimento, per facilitare la pulizia. Sono tutte in materiale anti-lacerazione.

Vi sono due tipi di intercircolazione sui MF 88. Il più diffuso è costituito da un tunnel composto da anelli di gomma giuntati insieme; l'altro, in uso solo sul treno 002, riprende un concetto già in uso sui MP 89 della linea 1, con tante placche metalliche giuntate insieme.

Ogni treno porta fino a 425 passeggeri, con tutti i sedili e gli strapuntini occupati e una media di quattro passeggeri in piedi per metro quadro. Le motrici portano 137 passeggeri (20 a sedere, 26 su strapuntini e 91 in piedi), mentre le carrozze ne portano 151 (24 a sedere, 28 su strapuntini e 99 in piedi).

Note

Bibliografia

 Le Patrimoine de la RATP, éditions Flohic, 1996, 400 pagine.
 Gaston Jacobs, le métro de Paris, un siècle de matériel roulant, éd. La Vie du Rail, 2001, 223 pagine. ISBN 2-902808-97-6
 Jean Tricoire, Un siècle de métro en 14 lignes. De Bienvenüe à Météor, Éditions La Vie du Rail

Voci correlate
 Metropolitana di Parigi

Altri progetti

Collegamenti esterni

MF 88
Metropolitana di Parigi


text:
XAML Browser Applications (XBAP, pronounced "ex-bap") are Windows Presentation Foundation (.xbap) applications that are hosted and run inside a web browser such as Firefox or Internet Explorer. Hosted applications run in a partial trust sandbox environment and are not given full access to the computer's resources like opening a new network connection or saving a file to the computer disk and not all WPF functionality is available. The hosted environment is intended to protect the computer from malicious applications; however it can also run in full trust mode by the client changing the permission. Starting an XBAP from an HTML page is seamless (with no security or installation prompt). Although one perceives the application running in the browser, it actually runs in an out-of-process executable (PresentationHost.exe) managed by a virtual machine. In the initial release of .NET Framework 3.0, XBAPs only ran in Internet Explorer. With the release of .NET Framework 3.5 SP1, which includes an XBAP extension, they also run in Mozilla Firefox.

XBAP limitations
XBAP applications have certain restrictions on what .NET features they can use. Since they run in partial trust, they are restricted to the same set of permission granted to any InternetZone application. Nearly all standard WPF functionality, however, around 99%, is available to an XBAP application. Therefore, most of the WPF UI features are available.

Starting in February 2009, XBAP applications no longer function when run from the Internet. Attempting to run the XBAP will cause the browser to present a generic error message. An option exists in Internet Explorer 9 that can be used to allow the applications to run, but this must be done with care as it increases the potential attack surface - and there have been security vulnerabilities in XBAP.

Permitted
2D drawing
3D
Animation
Audio

Not permitted
Access to OS drag-and-drop
Bitmap effects (these are deprecated in .NET 3.5 SP1)
Direct database communication (unless the application is fully trusted)
Interoperability with Windows controls or ActiveX controls
Most standard dialogs
Shader effects
Stand-alone Windows

See also
 ClickOnce
 Extensible Application Markup Language (XAML)
 Google Native Client (NaCl)
 HTML Application (HTA)
 Microsoft Silverlight
 WebAssembly
 Windows UI Library (WinUI or WinRT XAML)
 XAP (file format)
 Java Web Start

References

External links
 Windows Presentation Foundation Security Sandbox
 Channel 9 WPF XBAP Video
Run XBAP in IE, Firefox, Chrome, Opera and Maxthon

.NET Framework terminology
Microsoft application programming interfaces


text:
Derone Davis (born 14 October 1992) is a West Indies cricketer. He was in the West Indies Under-19 squad for the 2012 ICC Under-19 Cricket World Cup. In June 2021, he was selected to take part in the Minor League Cricket tournament in the United States following the players' draft.

References

1992 births
Living people
Trinidad and Tobago cricketers
Combined Campuses and Colleges cricketers
Saint Lucia Kings cricketers
Trinbago Knight Riders cricketers


text:
NGC 2519 je zvijezda u zviježđu Risu.

Izvori

Vanjske poveznice

2519


text:
Mašovice  est une commune du district de Znojmo, dans la région de Moravie-du-Sud, en République tchèque. Sa population s'élevait à  habitants en 2020.

Géographie
Mašovice se trouve près de la frontière autrichienne, à  à l'ouest du centre de Znojmo, à  au sud-ouest de Brno et à  au sud-est de Prague.

La commune est limitée par Citonice au nord, par Znojmo à l'est, par Podmolí au sud et à l'ouest, et par Bezkov au nord-ouest.

Une partie du territoire de la commune, au sud-est, fait partie du Parc national de Podyjí.

Histoire
La première mention écrite de la localité date de 1046.

Notes et références

Commune dans le district de Znaïm


text:
Esta fue la octava edición del torneo de Copa Aldao, con un único partido.

Clubes clasificados
Clasificaron como campeones de 1928 en sus respectivas ligas.

Partido

Enlaces externos
 RSSSF: Copa Dr. Ricardo C. Aldao

1928
Fútbol en 1929
Deporte en Argentina en 1929


text:
During the 1990 heat wave in the United Kingdom a weather station recorded a temperature of  for Cheltenham, Gloucestershire, the highest temperature ever known in Britain, one full Fahrenheit degree above the previous record, set in 1911.

Impact
Moorland fires were common during the height of the heat wave, occurring in North Yorkshire and the Peak District. Some  of the Peak District was closed to the public to try to prevent further fires occurring from careless visitors. Roads were clogged as people flocked to the coast and to holiday resorts throughout the country. Transport was further hampered as train services around the country slowed due to concerns over anomalies in the railway network from the intense heat. Reservoir levels fell, although the Water Services Association assured the public that "most people are still getting their full supply of water without any restrictions at all."

Statistics

See also
 Heat waves
 Drought
 Drought in the United Kingdom

References

External links

Heat waves in the United Kingdom
Heat wave
United Kingdom Heat Wave, 1990
United Kingdom Heat Wave, 1990
1990 heat waves
August 1990 events in the United Kingdom


text:
Ва́йшьи, ва́йшии, ва́йши (  — «преданность, зависимость») — представители третьей по значимости варны древнеиндийского общества, состоявшей из земледельцев, торговцев, лавочников и ростовщиков.

В Древней Индии к вайшьям относились свободные земледельцы, скотоводы, а также некоторые ремесленники и торговцы городов и деревень. С первых веков нашей эры крестьяне и земледельцы (а также большинство ремесленников) потеряли независимость и начали рассматриваться как шудры, а вайшьями называли уже в основном торговцев.

Члены каст этой варны признают превосходство брахманов (брахманы обладали только духовной властью, а также исполняли только роль наместников, наставников, советников, судей), но не обязательно выказывают такое отношение к кшатрийским кастам (относится только к более низкой под-касте воинам, более высокая под-каста это правители — цари, князья); как правило, вайшьи более строго соблюдают правила, касающиеся пищи, и ещё более тщательно стараются избегать ритуального осквернения. Традиционным занятием вайшьев служат торговля и банковское дело, они стремятся держаться подальше от физического труда, но иногда включаются в управление хозяйствами помещиков и деревенских предпринимателей, непосредственно не участвуя в обработке земли.

См. также
 Брахманы
 Кшатрии
 Шудры

Примечания

Литература

 Алаев Л. Б.  // Индуизм. Джайнизм. Сикхизм: Словарь. / Под ред. М. Ф. Альбедиль, А. М. Дубянского. — М.: Республика, 1996.

Касты
Ростовщичество в культуре


text:
12-й чемпионат мира по софтболу среди женщин 2010 проводился в городе Каракас (Венесуэла) с 27 августа по 5 сентября 2010 года с участием 16 команд. В Венесуэле и городе Каракас женский чемпионат мира проводился впервые.

Чемпионом мира стала (в 9-й раз в своей истории и 7-й раз подряд) сборная США, победившая в финале сборную Японии. Третье место заняла сборная Канады.

Формат соревнований
Сначала команды, разбитые на две группы (A, B) по 8 команд, участвуют в групповом этапе, где по круговой системе играют между собой в один круг. Восемь лучших команды (четыре из каждой группы) проходят в плей-офф, проводящийся по системе плей-офф Пейджа; на предварительном этапе отбираются 4 команды, в медальном этапе они разыгрывают места с 1-го по 4-е.

Групповой этап

Группа A

Группа B

 Проходят в плей-офф

Плей-офф

Предварительный этап
В двух розыгрышах по системе Пейджа отбираются 4 команды (участники 3-х раундов), которые сыграют в медальном этапе.

Медальный этап

Итоговая классификация

Примечания

2010 год в софтболе
2010
Софтбол
Международные соревнования по софтболу в Венесуэле
Международные спортивные соревнования в Каракасе
Чемпионаты мира в Венесуэле
Спорт в Венесуэле в 2010 году
Июнь 2010 года
Июль 2010 года


text:
Сухотины — дворянский род, давший нескольких деятелей в разных отраслях государственной службы, преимущественно в морской. Родовое имение — Кочеты в Орловской губернии.

Предок рода Сухотиных, Афанасий Казаринович Сухотин, за Московское осадное сидение, мужество и храбрость в 1613 году пожалован был на поместья грамотою.При подаче документов (1686) для внесения рода в Бархатную книгу, была предоставлена родословная роспись Сухотиных, царские жалованные грамоты: Василия III Истоме Васильевичу Сухотину на деревню Рождественское с деревнями в Нюховском стане Тульского уезда (1519), Ивана IV Истоме Васильевичу Сухотину на волость Мышега Тарусского уезда (1533—1538), ему же с детьми Григорием, Федосом, Сеитом, Третьяком и Дмитрием на их поместья села и деревни в Тульском, Боровском и Коломенском уездах (1544), Григорию Истомину Сухотину на волость Мышега Тарусского уезда (1546/47 и 1550), указная грамота об отказе Третьяку Истомину в поместье деревни Тимонина в Черепецком стане Тульского уезда (1557), указная грамота царя Василия Ивановича Шуйского царским войскам о запрещении воевать и грабить поместья тулянина Дмитрия Юрьевича Сухотина (1607), вотчинные грамоты царя Михаила Фёдоровича Фёдору Вахромеевичу Сухотину на жеребий села Лунёво и деревни Иевле в Нюховском стане Тульского уезда (1613) и Дмитрию Юрьевичу Сухотину на деревни на Осиновой горе на реке Упа и пустоши Жеремель в Заупском стане Тульского уезда (1622).

Описание герба
Щит разделен перпендикулярно на две части, из них в правой части, в голубом поле, изображены из облака выходящая рука в латах с серебряной шпагой (польский герб Малая Погоня), а в левой части, в красном поле, — идущий в правую сторону золотой лев.

На щите дворянский коронованный шлем. Нашлемник: три страусовых пера. Намёт на щите красный, подложенный золотом. Герб рода Сухотиных внесен в Часть 4 Общего гербовника дворянских родов Всероссийской империи, стр. 72.

Известные представители
 Сухотины: Сила и Михаил Ивановичи, Иван Дмитриевич, Венедикт Фёдорович — тульские городовые дворяне (1627—1629).
 Сухотин Денис Денисович — мценский городовой дворянин (1627—1629).
 Сухотины: Семён Иванович, Иван Тихонович, Емельян Андреевич — серпейский городовой дворянин (1629).
 Сухотин Андрей Тихонович — серпейский городовой дворянин (1627—1629), московский дворянин (1636—1640).
 Сухотин Иван Фёдорович — стольник патриарха Филарета (1627) (отставлен 1628).
Сухотин Фёдор Истомин - тульский городовой дворянин (1627-1629), воевода в Туле (1627).
Сухотин Андрей Тихомирович - воевода в Пронске (1629).
 Сухотины: Андрей — московский дворянин (1636).
Сухотин Истома Иванович - тулянин, воевода в Дедилове (1638), Ольшанске (1651).
 Сухотин Иван Семёнович — московский дворянин (1640—1677).
Сухотин Иван Иванович - воевода в Крапивне (1648-1649).
Сухотин Михаил Иванович - тулянин, воевода в Дедилове (1649).
Сухотин Осип Уварович - тульский городовой дворянин (1627-1629), воевода в Туле (1649-1651).
Сухотин №№ - воевода в Чугуеве (1656).
Сухотин Иван - воевода в Шацке (1664-1665).
Сухотин Фёдор - воевода в Угличе (1664).
Сухотин Андрей - воевода в Усмани (1679).
 Сухотины: Феоктист и Сила Семёнович — московские дворяне (1658).
 Сухотины: Осип Фёдорович, Никита Степанович, Михаил Андреевич — стольники царицы Евдокии Фёдоровны (1692).
Сухотин Фёдор Иванович - стольник, воевода в Кунгуре (1693).
Сухотин Степан Осипович - московский дворянин, воевода в Кунгуре (1694-1696).
 Сухотины: Семён Данилович, Киприян Степанович, Никита, Иван и Ефим Андреевичи, Фёдор, Василий и Иван Большой Ивановичи — московские дворяне (1671—1692).
 Сухотины: Фёдор Фёдорович, Эраст Никитич, Истома Мелентьевич, Яков и Иван Ивановичи, Дмитрий Никифорович, Абрам Дементьевич — стряпчие (1682—1694).
 Сухотины: Филат Анисимович, Сильвестр Васильевич, Карп Тимофеевич, Тимофей, Киприян, Ерофей и Дементий Ивановичи, Григорий Андреевич, Василий Матвеевич, Богдан Силин, Андрей Истомин — стольники (1679—1692).
 Сухотин, Фёдор Вахромеевич (кон. XVI — 1-я пол. XVII века) — русский военный деятель XVII века, воевода.
 Сухотин, Иван Иванович (ум.1688) — послан (1669) в Крым вместе с дьяком Михайловым к хану Мурат-Гирею для определения границ, но дела не исполнил, Михайлов по неизвестному поводу покинул Сухотина и возвратился в Москву, московский дворянин (1656—1677), пожалован думным дворянином (1682) (ум. 1688).
 Сухотин, Андрей — воевода в Усмани (1679).
 Сухотин, Иван Михайлович (ок. 1700 — после 1763) — мореплаватель, офицер российского императорского флота, участник Великой Северной экспедиции, капитан-командор.
 Сухотин, Яков Филиппович (1725—1790) — русский военно-морской деятель, вице-адмирал, командующий Черноморским флотом.
 Сухотин, Алексей Николаевич (1726—1805) — генерал-майор, командующий войсками в Грузии, кавалер ордена Святого Георгия 3-й степени.
 Сухотин, Антон (1722 — ?) — капитан-командор.
 Сухотин, Василий Фёдорович (1784—1808) — мичман русского флота, герой русско-шведской войны
 Сухотин, Григорий Филатович — служил в лейб-гвардии Измайловском полку, полковник, действительный статский советник, архангельский вице-губернатор, губернатор (03 июня 1762), произведён в тайные советники.
 Сухотин — майор Московского Гренадёрного полка, погиб под Люценом (20 апреля 1813), его имя занесено на стену храма Христа Спасителя в г. Москва.
 Сухотин — поручик 23 Егерьского полка, погиб в сражении при Дрездене (14-15 августа 1813), его имя занесено на стену храма Христа Спасителя.
 Сухотин, Иван Владимирович (1854—1913) — командир крейсера «Аврора» (1901—1904), контр-адмирал Российского императорского флота (с 1906).
 Сухотин, Михаил Михайлович (1820-е — 1881) — писатель, брат Ф. М. Сухотина.
 Сухотин, Михаил Сергеевич (1850—1914) — новосильский уездный предводитель дворянства, член I Государственной думы от Тульской губернии.
 Сухотин, Николай Николаевич (генерал-майор) (1816—1879) — государственный деятель, подольский губернатор (1864—1866).
 Сухотин, Николай Николаевич (генерал от кавалерии)] (1847—1918) — русский генерал, государственный деятель
 Сухотин, Павел Сергеевич (1884—1935) — русский поэт.
 Сухотин, Сергей Михайлович (1887—1926) — поручик, участник убийства Распутина.
 Сухотин, Фёдор Михайлович (1816—1889) — тайный советник, председатель московского попечительского о бедных комитета.
 Сухотина-Толстая, Татьяна Львовна (1864—1950) — дочь Л. Н. Толстого, автор мемуаров.
 Сухотин, Алексей Михайлович (1888—1942) — российский лингвист и переводчик.
 Сухотин, Яков Львович (1920—2005) — советский и российский журналист.
 Сухотин, Анатолий Константинович (1922—2012) — советский учёный-философ.

Примечания

Литература

 Сухотин Л. М. Род дворян Сухотиных: (оттиск из Родословной книги тульского дворянства). — М.: Тип. торг. дома М. В. Балдин и К°, 1908. — 105 с.

Шляхетские роды герба Малая Погоня
Дворянские роды, на гербах которых изображены львы


text:
Кураксу́ський сільський округ (, ) — адміністративна одиниця у складі Аксуського району Жетисуської області Казахстану. Адміністративний центр — село Кураксу.

Населення — 461 особа (2009; 655 в 1999).

Примітки

Сільські округи Аксуського району


text:
In mathematics and theoretical computer science, a k-synchronized sequence is an infinite sequence of terms s(n) characterized by a finite automaton taking as input two strings m and n, each expressed in some fixed base k, and accepting if m = s(n). The class of k-synchronized sequences lies between the classes of k-automatic sequences and k-regular sequences.

Definitions

As relations
Let Σ be an alphabet of k symbols where k ≥ 2, and let [n]k denote the base-k representation of some number n. Given r ≥ 2, a subset R of  is k-synchronized if the relation {([n1]k, ..., [nr]k)} is a right-synchronized rational relation over Σ∗ × ... × Σ∗, where (n1, ..., nr)  R.

Language-theoretic
Let n ≥ 0 be a natural number and let f:  be a map, where both n and f(n) are expressed in base k. The sequence f(n) is k-synchronized if the language of pairs  is regular.

History
The class of k-synchronized sequences was introduced by Carpi and Maggi.

Example

Subword complexity
Given a k-automatic sequence s(n) and an infinite string S = s(1)s(2)..., let ρS(n) denote the subword complexity of S; that is, the number of distinct subwords of length n in S. Goč, Schaeffer, and Shallit demonstrated that there exists a finite automaton accepting the language

This automaton guesses the endpoints of every contiguous block of symbols in S and verifies that each subword of length n starting within a given block is novel while all other subwords are not. It then verifies that m is the sum of the sizes of the blocks. Since the pair (n, m)k is accepted by this automaton, the subword complexity function of the k-automatic sequence s(n) is k-synchronized.

Properties
k-synchronized sequences exhibit a number of interesting properties. A non-exhaustive list of these properties is presented below.
Every k-synchronized sequence is k-regular.
Every k-automatic sequence is k-synchronized. To be precise, a sequence s(n) is k-automatic if and only if s(n) is k-synchronized and s(n) takes on finitely many terms. This is an immediate consequence of both the above property and the fact that every k-regular sequence taking on finitely many terms is k-automatic.
The class of k-synchronized sequences is closed under termwise sum and termwise composition.
The terms of any k-synchronized sequence have a linear growth rate.
If s(n) is a k-synchronized sequence, then both the subword complexity of s(n) and the palindromic complexity of s(n) (similar to subword complexity, but for distinct palindromes) are k-regular sequences.

Notes

References
.

Sequences and series


text:
Super carrier may refer to:

 Supercarrier, a nickname for the largest aircraft carriers
 Supercarrier (TV series), a 1988 TV series


text:
The Columbus Fireman's Park Complex consists of the Pavilion, a historic building used for many years and built by hand, the Rest Haven a building where people could use a resting place during a journey, and the Boys Scout Cabin and two gates into the complex  in Fireman's Park in Columbus, Wisconsin, United States. Fireman's Park became a Columbus city park in 1915, and the city's fire department developed the park as a community project. The park's pavilion opened in 1917; while mainly used for community dances, the pavilion also hosted a variety of other events. Another  building in the park, known as Rest Haven, opened in 1923. This building, a Prairie School structure designed by Alfred C. Clas, was used for cooking and sanitation by the many auto tourists who visited the park. The west wall and gate of the park were built in 1917 and are also part of the historic site. The park buildings were added to the National Register of Historic Places on February 25, 2004.

Images

References

Buildings and structures completed in 1917
Buildings and structures completed in 1923
Buildings and structures in Columbia County, Wisconsin
Parks on the National Register of Historic Places in Wisconsin
Prairie School architecture in Wisconsin
Victorian architecture in Wisconsin
Columbus, Wisconsin
National Register of Historic Places in Columbia County, Wisconsin


text:
Durio macrophyllus är en malvaväxtart som först beskrevs av George King, och fick sitt nu gällande namn av Henry Nicholas Ridley. Durio macrophyllus ingår i släktet Durio och familjen malvaväxter. Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.

Källor

Malvaväxter
macrophyllus


text:
Iwona Edyta Koperska z domu Binek (ur. 19 września 1973 w Pajęcznie) – polska pedagog, bibliotekarka i samorządowiec, od 2018 przewodnicząca sejmiku łódzkiego.

Życiorys
Absolwentka Instytutu Filozofii na Wydziale Nauk Społecznych Uniwersytetu Śląskiego. Ukończyła także wychowanie przedszkolne w Studium Nauczycielskim w Krzepicach oraz Podyplomowe Studium Bibliotekoznawstwa i Informacji Naukowej na Uniwersytecie Łódzkim. Od 2007 do 2017 pełniła funkcję dyrektora Powiatowej Biblioteki Publicznej w Działoszynie. W 2017 została dyrektorem personalnym w łódzkim okręgu Poczty Polskiej, odpowiadając za kapitał ludzki.

W 2005 została członkiem Prawa i Sprawiedliwości, zasiadła w pajęczańskim zarządzie powiatowym partii. W 2006 bez powodzenia kandydowała do rady powiatu pajęczańskiego. W 2010, 2014 i 2018 uzyskiwała z ramienia partii mandat radnej sejmiku łódzkiego IV, V i VI kadencji. W kadencji 2010–2014 sprawowała funkcję przewodniczącej klubu radnych PiS w tym gremium. W 2014 bez powodzenia kandydowała do Parlamentu Europejskiego (zdobyła 1591 głosów). 22 listopada 2018 powołana na stanowisko przewodniczącej sejmiku.

Przypisy

Absolwenci Wydziału Nauk Społecznych Uniwersytetu Śląskiego
Politycy Prawa i Sprawiedliwości
Polscy bibliotekarze
Polscy menedżerowie
Polscy pedagodzy
Przewodniczący sejmiku województwa łódzkiego
Ludzie urodzeni w Pajęcznie
Urodzeni w 1973


text:
Timotheus Mar Shallita Youwala (* 14. Juli 1936 in Dure, Barwar Bala, Irak) ist ehemaliger Bischof von Barwar (Irak) und jetziger Erzbischof der europäischen Diözese der "Alten Kirche des Ostens".

Leben
Der Sohn von Khana und Zaia Odisho stammt aus der Familie der seit Mitte des 18. Jh. in Erbfolge (von Onkel auf Neffen) bestellten assyrischen Bischöfe der Barwar-Region mit dem Amtsnamen Yawallaha (Yahballaha, Youwala) und Sitz sowie Grablege traditionell im Dorf Dure (Dera). Von ihnen pflegte allein Mar Ishoˁyahb Yawallaha (1840–1918; 1907 durch Shimun XXI. abgesetzt) ab 1903 kirchliche Gemeinschaft mit dem Papst in Rom. Nach dem Tod seines Nachfolgers Mar Yalda Yawallaha (* 1890; im Amt 1907 bis † 18. November 1950) trat wegen des zu jungen Alters der beiden als Nachfolger vorgesehenen Neffen (damals 16 und 12) eine sechsjährige Sedisvakanz ein. Metropolit Yosip Khnanisho X., ranghöchster Repräsentant der Assyrischen Kirche des Ostens im Orient, bestellte am 3. Dezember 1950 unter allgemeiner Zustimmung einen Priester (Kasha Oushana) zum "Archidiakon" und Diözesanverwalter, wohingegen die beiden zum Bischofsamt designierten Vettern sich zunächst der nötigen Ausbildung unterziehen sollten. Shallita wurde am 3. (oder 1.) September 1954 durch genannten Metropoliten zum Diakon geweiht. In Konkurrenz zu seinem jüngeren Vetter, dem am 14. Juli 1957 im Alter von 19 Jahren durch Mar Yosip Khnanisho X. zum Bischof ordinierten Mar Andreos Yawallaha († 17. Juni 1973), ließ sich Shallita am 23. Oktober 1958 in Beirut durch den syrisch-orthodoxen Patriarchen Ignatius Jakob III. die Bischofsweihe erteilen, ohne dessen Communio jedoch definitiv beizutreten. 1961 floh er vor dem irakischen Kurdenkrieg aus seiner Diözese nach Mosul und verließ 1963 den Irak. Ab 1967 ist er aus Deutschland für assyrische Christen in Europa tätig. Er wirkte 1969 an der Bestellung des Katholikos-Patriarchen Addai II. mit und amtiert für die Kirche der assyrischen Altkalendarier als Erzbischof von Europa mit Sitz in Mainz-Kastel.

In der "Assyrischen Kirche des Ostens" ist die Region Barwar heute eine Pfarrei des Bistums "Duhok und Russland", geleitet von dem aus Barwar stammenden Bischof Isaac Joseph (* 1959).

Bilder und Videos
 Barwar
 Dure in Vergangenheit und Gegenwart
 Memories from The Holy Apostolic Catholic Assyrian Church of the East: Mar Yabhallaha I and II: 1890 – 1950 and 1937 – 1973: Bishops of Berwar, by Ashur Cherry

Literatur
 Timothäus Mar Shallita: Kirche des Ostens in Europa und Amerika. Selbstverlag, Mainz-Kastel 1986.
 James Farwell Coakley: The Church of the East since 1914. In: Bulletin of the John Rylands University Library of Manchester. 78:3 (1996), S. 179–198, bes. 188.
 Sargon George Donabed: Iraq and the Assyrian Unimagining. Illuminating Scaled Suffering and a Hierachy of Genocide from Simile to Anfal. Diss. Univ. of Toronto, 2010, S. 166–168.
 Geoffrey Khan: The neo-Aramaic Dialect of Barwar. 3 Bände, Brill, Leiden 2008, ISBN 978-90-04-16765-0.
 Orthodoxia 2012–2013. Ostkirchliches Institut, Regensburg 2012, ISBN 978-3-905949-03-2, S. 45f.

Einzelbelege

Orientalisch-orthodoxer Bischof (20. Jahrhundert)
Orientalisch-orthodoxer Bischof (21. Jahrhundert)
Alte Kirche des Ostens
Araber
Geboren 1936
Mann


text:
Al-Ashraf or al-Ashraf Musa (died 27 August 1237), fully Al-Ashraf Musa Abu'l-Fath al-Muzaffar ad-Din, was a Kurdish ruler of the Ayyubid dynasty.

The son of Sultan al-Adil I, al-Ashraf was installed by his father in Harran in 1201 as Governor of the Jezireh. After his brother al-Mu'azzam's death in 1227, al-Ashraf received a request from his nephew, al-Muazzam's son, An-Nasir Dawud, for aid in opposing his brother al-Kamil of Egypt. Instead, al-Ashraf and al-Kamil came to an agreement to divide their nephew's lands between them.  Al-Ashraf captured Damascus in June 1229 and took control of the city, serving as emir of Damascus until his death in 1237.  He took Baalbek as well in 1230. In return, he ceded his lands in Mesopotamia to al-Kamil and acknowledged his supremacy, while an-Nasir had to be satisfied with the possession of a principality centered on Kerak in the Transjordan region. A number of years later, al-Ashraf began to chafe under his brother's authority, and in 1237 allied himself with Kayqubad I, the Seljuk Sultan of Rûm, and various Ayyubid princelings based in Syria, against al-Kamil. However, Kayqubad died early in the summer of that year, and al-Ashraf himself died on 27 August, breaking up the alliance.  Al-Ashraf was succeeded in Damascus by his younger brother, as-Salih Ismail.

See also
 Aqsab Mosque

References

1237 deaths
Muslims of the Fifth Crusade
13th-century Kurdish people
13th-century Ayyubid rulers
Ayyubid emirs of Damascus
Year of birth unknown


text:
Ain al Rami eller  Ny1 Sagittarii (ν1  Sagittarii, förkortat Ny1 Sgr, ν1  Sgr) som är stjärnans Bayerbeteckning, är en trippelstjärna belägen i den mellersta delen av stjärnbilden Skytten. Den har en skenbar magnitud på 4,86 och är svagt synlig för blotta ögat där ljusföroreningar ej förekommer. Baserat på parallaxmätning inom Hipparcosuppdraget på ca 2,9 mas, beräknas den befinna sig på ett avstånd av ca 1 100 ljusår (ca 340 parsek) från solen.

Nomenklatur
Nu Sagittarii har det traditionella namnet Ain al Rami, som kommer från det arabiska عين الرامي c ain ar-rāmī som betyder bågskyttens öga. De båda ν-stjärnorna, tillsammans med τ Sgr, ψ Sgr, ω Sgr, 60 Sgr och ζ Sgr var Al Udḥiyy, utgjorde strutsens rede. Ny Sagittarii är ofta nämnd som en av de tidigast identifierade dubbelstjärnorna. I Almagest beskriver Ptolemy stjärnan som "otydlig och dubbel", med hänvisning till stjärnans dubbla natur.

Egenskaper
Primärstjärnan i Ain al Rami är en orange till röd jättestjärna av spektralklass K1 Ib/II och är en mikrovariabel med en frekvens på 0,43398 cykler per dygn och en amplitud på 0,0078 magnitud.

År 1982 observerades en varmare följeslagare, en snabbt roterande stjärna av spektraltyp B9. Paret bildar en spektroskopisk dubbelstjärna med en omloppsperiod av ca 370 dygn. Ännu en följeslagare, Ny Sagittarii1 B, av magnitud +10,8 kretsar längre ut separerad med 2,5 bågsekunder från primärstjärnan.

Källor

Referenser

Externa länkar
 https://www.universeguide.com/star/nu1sagittarii

Stjärnbilden Skytten
Bayerobjekt
Orangea ljusstarka jättar
Trippelstjärnor
Flamsteedobjekt
HD-objekt
HR-objekt


text:
Antoine Goudin (1639 - † 1695) fou un filòsof i teòleg francès.

Va vestir l'hàbit de l'Orde de Predicadors i es dedicà a l'ensenyament de la filosofia. Escrigué Philosophia juxta inconcusa tutissimaque Divi Thomme dogmata, que va circular profusament per França i Espanya. Autor tomista, en els seus tractats es reprodueixen les doctrines escolàstiques presentades de forma molt sistematitzada.

Frares dominics francesos
Filòsofs francesos
Filòsofs catòlics
Teòlegs dominics
Teòlegs del segle XVII
Filòsofs del segle XVII
Escriptors francesos en llatí
Teòlegs catòlics francesos
Escriptors dominics


text:
Apple Classrooms of Tomorrow (ACOT) byl výzkumný projekt, zabývající se vztahem učitelů, studentů a počítačů.

Výzkum započal roku 1985 v USA a trval 3 roky. Byl založen na spolupráci škol, univerzit, výzkumných institucí a společnosti Apple Computer. Projekt spojil technickou problematiku s pedagogickou a popsal mj. i několik významných integračních fází, kterými vývoj přístupu učitelů k prostředkům informačních technologií prochází:

Fáze výchozí (Entry)
Fáze osvojování (Adoption)
Fáze adaptace (Adaptation)
Fáze uchopení (Appropriation)
Fáze invence (Invention)
Fáze rozhodnutí (Conclusion)

Výzkum ACOT označuje informační technologie "vzdělávacím nástrojem a prostředkem pro přemýšlení, spolupráci a komunikaci". Projekt mimo jiné dokázal, že zařazení těchto technologií do vzdělávacího procesu může významně zlepšit výsledky učení.

Závěry tohoto výzkumného projektu se také v mnoha případech staly podkladem a inspirací pro změnu výukových metodik.

Externí odkazy
Oficiální stránky projektu ACOT (Apple)
Studie výzkumu ACOT (Apple)
Integrační fáze ICT (Učitelská fakulta Tasmánské univerzity)
Jak integrovat ICT do vzdělávání - Apple Classrooms of Tomorrow – Ondřej Neumajer

Apple
Výzkumné projekty


text:
Andrea Mirò è un album discografico della cantautrice italiana Andrea Mirò pubblicato nel 2003.

Tracce

Collegamenti esterni


text:
Modrzejewska – polski serial telewizyjny, emitowany po raz pierwszy od 13 maja do 24 czerwca 1990 przez Program 1 TVP.

Serial kręcony w Racocie, Cieszynie (Teatr im. Adama Mickiewicza), Lublinie i Kopaszewie.

Biograficzna opowieść o wybitnej polskiej aktorce Helenie Modrzejewskiej (w tej roli Krystyna Janda), do czasu jej wyjazdu do USA.

Tytuły odcinków
 Początek
 Peregrynacje
 Czerniowce
 Tworzenie siebie
 Warszawa
 Gwiazda
 Plan bitwy

Obsada

W rolach głównych
 Krystyna Janda – Helena Modrzejewska
 Krzysztof Kolberger – Karol Chłapowski, mąż Heleny
 Barbara Horawianka – matka Heleny
 Jan Englert – Feliks Benda, przyrodni brat Heleny
 Marek Bargiełowski – Zimajer
 Bożena Miller-Małecka – Józefa Misel, siostra Heleny
 Hanna Skarżanka – Józefa Hubertowa
 Olgierd Łukaszewicz – Wincenty Rapacki
 Karol Strasburger – Dulemba
 Bożena Adamek – Antonina Hoffmann
 Bronisław Pawlik – Jan Jasiński
 Mariusz Dmochowski – Chęciński

Role pozostałe

 Inni: Fred Alexander, Barbara Babilińska, Jacek Bielenia, Lidia Bogaczówna, Tadeusz Brich, Krystyna Brylińska, Stanisław Chmieloch, Marek Chodorowski, Marian Czech, Barbara Dąbrowska, Józef Dietl, Wojciech Dobrowolski, Edward Dobrzański, Michał Dybel. Janusz Dziubiński, Marek Fabian, Renata Fijałkowska, Jerzy Fornal, Andrzej Gazdeczka, Bożena Germańska, Lucyna Górniak, Barbara Guzińska, Roman Holc, Grażyna Jakubecka, Elżbieta Kamińska, Ferdynand Kijak-Solowski, Leszek Kirsz, Bogdan Kiziukiewicz, Stanisław Koczanowicz, Anna Koławska, Marta Konarska, Małgorzata Kozłowska, Bożena Krzyżanowska, Grzegorz Kucias, Ewa Lejczak-Paradowska, Zofia Lubartowska-Brodacka, Mirosława Maludzińska, Marek Mielczalczyk, Zygmunt Miłkowski, Paweł Miśkowiec, Ireneusz Ogrodziński, Krystyna Olesiewicz, Paweł Palacz, Ewelina Paszke, Weronika Pawłowska, Romuald Pawłowski, Zofia Perczyńska, Aleksander Pestyk, Czesława Pszczolińska, Bożena Robakowska, Włodzimierz Rzeczycki, Józef Sadowski, Andrzej Salwa, Wojciech Sanejko, Piotr Siejka, Tadeusz Somogi, Piotr Suzin, Janusz Szaniawski, Tadeusz Szaniecki, Mirosław Wieprzewski, Jolanta Wilk, Zdzisław Winiarczyk, Alicja Wolska, Lidia Wyrobiec-Bank, Halina Wyrodek, Piotr Wyrzykowski, Wojciech Wziątek, Aneta Ziaja

Bibliografia

Linki zewnętrzne

Polskie telewizyjne seriale biograficzne
Polskie telewizyjne seriale kostiumowe
Polskie telewizyjne seriale historyczne
Seriale telewizyjne emitowane od 1990
Seriale telewizyjne zakończone w 1990
Filmy Studia Filmowego Kadr
Filmy, których akcja toczy się w zaborze austriackim
Filmy kręcone w Cieszynie
Filmy kręcone w Lublinie
Filmy kręcone w Racocie


text:
Der Goldfrosch (Anomaloglossus beebei, früher Colostethus beebei) ist eine sehr kleine, nur auf Bromelien lebende Art der Froschlurche aus der Familie der Aromobatidae. Die seltene Art kommt ausschließlich in wenigen Gebieten Guyanas vor.

Merkmale
Goldfrösche sind klein: Die Kopf-Rumpf-Länge der Männchen variiert zwischen 12 und 17 Millimetern, diejenige der Weibchen zwischen 16 und 19 Millimetern. Der Rumpf wirkt gedrungen; die Breite des Kopfes übertrifft die Länge. Zwischen allen Zehen befinden sich Schwimmhäute. Die Männchen haben – im Unterschied zu anderen Arten – keinen vergrößerten dritten Finger.

Kehle und Bauch sind gelb gefärbt. Die Grundfarbe des übrigen Körpers ist entweder gelb/orange oder hellbraun. Die einen Individuen weisen auf diesem Untergrund dunkelbraune Flecken auf und/oder seitliche Streifen auf dem Rücken. Jungtiere sind gelbgrün, etwas dunkler als ausgewachsene. Die gelbe Grundfarbe stammt aus Carotinen, die mit der Nahrung aufgenommen werden. Wenn die Frösche in Gefangenschaft leben, verblasst sie; sie lässt sich aber wiederherstellen, indem die Futterfliegen mit Paprika gestärkt werden.

Die Zunge zeigt etwa in der Mitte ihrer Oberfläche einen winzigen Aufsatz (englisch: median lingual process) – das namengebende Merkmal der Gattung Anomaloglossus (siehe unten: Zum Artnamen).

Die Kaulquappen weisen eine Gesamtlänge von maximal 32 Millimetern auf (davon entfallen 58–65 % auf den Schwanz). Sie sind gelb mit dunkler Melierung; der Bauch ist durchsichtig.

Die Rufe der Goldfrösche klingen ähnlich wie Vogelpfiffe. Die Männchen antworten einander und rufen abwechselnd; zwei bis vier Individuen können so zusammenwirken.

Verbreitung und Lebensraum
Der Goldfrosch ist endemisch in Guyana: auf dem Kaieteur-Plateau (am östlichen Rand des Tafelgebirges Serra Pakaraima, 450 Meter über Meereshöhe) sowie auf zwei Tafelbergen (Tepuis) innerhalb der Serra Pakaraima: Mount Ayanganna und Mount Wokomung, auf einer Höhe von 1600 Metern. Er kommt überwiegend in offenen, savannenähnlichen Gebieten vor, selten in Wäldern. In der Nähe des gigantischen Kaieteur-Wasserfalls, der die Umgebung mit Feuchtigkeit sättigt, ist die Populationsdichte der Art besonders hoch.

Anomaloglossus beebei lebt vor allem auf den bis zu drei Meter hohen Bromelien der Art Brocchinia micrantha, seltener auch auf kleineren, in Bäumen wurzelnden Bromelien. Die leuchtend gelben bis orangefarbenen Individuen sind häufiger auf grünen Bromelienblättern anzutreffen, die bräunlichen fast immer auf abgestorbenen, braunen Blättern. (Die gelben Frösche auf grünen Blättern – für unsere Augen sehr auffällig – sind bei Lichtfrequenzen im nahen Infrarotbereich gut getarnt, da ihr Körper dieses Licht fast gleich reflektiert wie der Blattuntergrund.)

Fortpflanzung und Brutpflege
Die Fortpflanzung scheint nicht auf bestimmte Jahreszeiten beschränkt zu sein: Paarungsverhalten wurde im März und von Juni bis August beobachtet; in den gleichen Monaten wurden auch Kaulquappen im späten Entwicklungsstadium gefunden. Das Werberitual der Goldfrösche dauert lange und ist komplex. Die Weibchen legen jeweils 3 bis 7 Eier auf den Bromelienblättern ab, am Rande der Wasserpfützen (Phytotelmata), die sich in den Blatttrichtern der Bromelien bilden. Diese winzigen Teiche innerhalb der Pflanzen sind für das Überleben der Art anomaloglossus beebei zentral, denn die Kaulquappen gedeihen ausschließlich hier. Sie ernähren sich von Algen, Detritus und Mückenlarven.

Wenn das Nahrungsangebot zu knapp ist, trägt gelegentlich ein männlicher Frosch Kaulquappen auf seinem Rücken zu einem anderen Phytotelma – oder das Weibchen legt weitere Eier, die nicht befruchtet werden, direkt ins Wasser.

Nahrungsfang und Fluchtverhalten
Die Frösche ernähren sich hauptsächlich von Mücken. Sie warten auf den Bromelien, bis Beute in Reichweite kommt: oft schnappen sie Mücken, wenn diese von der Wasseroberfläche der Phytotelmata abheben. Gelegentlich fressen sie auch Ameisen, Milben oder kleine Spinnen, nach kurzer, hüpfender Verfolgung.

Goldfrösche sind sehr wachsam: Wenn sie sich bedroht fühlen, springen sie schnell in ein Phytotelma und drücken sich zwischen die Bromelienblätter oder stellen sich tot.

Sozialverhalten
Weibliche und männliche Frösche leben zusammen in stabilen Gruppen. Individuen haben zwar ihr eigenes Territorium; Nachbarn statten einander aber regelmäßig friedliche Besuche ab, ohne Bezug zur Fortpflanzung. Dieses Sozialverhalten ist für Frösche äußerst ungewöhnlich. Ein Vorteil der Vertrautheit von Individuen könnte darin bestehen, dass dadurch kräftezehrende Konkurrenz um Wasserpfützen vermieden wird.

Gefährdung
Anomaloglossus beebei wird als gefährdet eingestuft: Endangered (IUCN 3.1, 2019). Die Hochstufung auf der Gefährdungsskala erfolgte schnell: im Jahr 2004 noch Least Concern, 2008 bereits Vulnerable. Das Verbreitungsgebiet ist eng begrenzt und der Lebensraum im Kaieteur National Park wird durch zunehmenden Baumbestand weiter eingeschränkt: Blätter von nahen Bäumen füllen die Phytotelmata der Bromelien und nehmen damit den Fröschen ihre Brutstätten. Lokaler Gold- und Diamantenabbau findet sogar innerhalb des Parkgebiets statt und könnte den Lebensraum beeinträchtigen. Auf Mount Ayanganna und Mount Wokomung werden Goldfrösche nur selten nachgewiesen, obwohl sie an ihren charakteristischen Rufen leicht zu erkennen sind. Auch auf diesen Tepuis könnte der Abbau von Gold dem Artenbestand gefährlich werden; im Jahr 2017 hatte er das Verbreitungsgebiet der Goldfrösche aber wahrscheinlich noch nicht erreicht.

Systematik und Nomenklatur
Den wissenschaftlichen Namen (zunächst Hyloxalus beebei) gab Gladwyn Kingsley Noble der Art im Jahr 1923 zu Ehren des Zoologen und Ökologen Charles William Beebe (1877–1962). Als Gattungsname wurde ab 1971 Colostethus verwendet; seit 2006 gilt Anomaloglossus: "mit der unebenen/ungewöhnlichen Zunge" (aus altgriechisch ἀνώμαλος anōmalos 'uneben, ungleich' und γλῶσσα glōssa 'Zunge').

Einzelnachweise

Weblinks

 Darrel R. Frost: Anomaloglossus beebei (Noble, 1923). In: Amphibian Species of the World: an Online Reference. Version 6.1. American Museum of Natural History, New York 1998–2022, abgerufen am 10. August 2022.

Froschlurche
Potaro-Siparuni


text:
Elm Park may refer to:

Europe
Elm Park in the London Borough of Havering
Elm Park tube station, on the District Line
Elm Park (stadium), the former home of Reading Football Club
Elm Park, a district of Dublin, Ireland
Elm Park Golf Club, a golf and tennis club at Nutley Lane, Dublin, Ireland
Elm Park, a notorious housing estate located close to the University of Limerick in Castletroy, County Limerick, Ireland
Elm Park School in Winterbourne, Gloucestershire

North America
Elm Park, Arkansas, a community in Scott County, Arkansas
Elm Park (Worcester, Massachusetts), a historic park
Elm Park and Isaac Sprague Memorial Tower in Wellesley, Massachusetts
Elm Park, Manhattan, New York, the grounds of the Apthorpe Mansion in Upper Manhattan
Elm Park, Staten Island, New York
Elm Park (Staten Island Railway station), a former railway station
Elm Park, Winnipeg, Canada

Other
Elm Park (horse) a Thoroughbred racehorse


text:
Ерсун Янал (,  17 грудня 1961, Ізмір) — турецький футбольний тренер, що зокрема очолював збірну Туреччини.

Чемпіон Туреччини на чолі «Фенербахче».

Кар'єра тренера
Розпочав тренерську кар'єру 1992 року, ставши тренером молодіжної команди клубу «Денізліспор». За два роки 33-річний тренер увійшов до тренерського штабу основної команди того ж клубу, а восени 1996 року очолив його.

Пропрацювавши у 1997–1998 роках головним тренером «Єні Саліхліспора», повернувся до керма «Денізліспора», в якому пропрацював ще один неповний сезон.

Перших успіхів досяг з клубом «Анкарагюджю» — під його керівництвом команда-середняк з Анкари в сезоні 2000/01 посіла шосте місце в чемпіонаті, а сезону 2001/02 сягнула четвертого рядка турнірної таблиці. Наступні два роки керував командою «Генчлербірлігі».

У квітні 2004 року отримав запрошення очолити тренерський штаб національної збірної Туреччини. Його завданням на чолі збірної була кваліфікація на чемпіонат світу 2006 року. По ходу відбіркового турніру під керівнцтвом Янала турецька команда у своїй відбірковій групі у перших дев'яти матчах зазнала лише однієї поразки, програвши з рахунком 0:3 домашній матч збірній України, і, попри низку нічийних результатів, за три тури до завершення групового етапу посідала друге місце у групі, зберігаючи гарні шанси на вихід до плей-оф. Утім керівництво Турецької футбольної федерації у червні 2005 року вирішило відправити молодого тренера у відставку і призначити на його місце значно досвідченішого Фатіха Теріма.

Того ж 2005 року Янал повернувся до клубної роботи на півтора року ставши головним тренером «Манісаспора». Потім неповні два сезони пропрацював на чолі команди «Трабзонспора» і півтора року очолював «Ескішехірспор».

Влітку 2013 року був запрошений очолити команду «Фенербахче». Попри мінімальну поразку 0:1 у Суперкубку Туреччини від «Галатасарая» та поразку 2:3 у першому турі чемпіонату 2013/14 від новачка ліги «Коньяспора», команда Янала покращила гру і виграла наступні п'ять матчів чемпіонату, вийшовши в лідери першості. В наступному «Фенербахче» першої позиції турнірної позиції не залишив і за три тури до завершення чемпіонату забезпечив собі здобуття чемпіонського титулу. Після цього успіху контракт тренера зі стамбульським грандом було подовжено на два роки, проте ще до початку наступного сезону, 9 серпня 2014 року, він пішов у відставку, зазначивши відмінність поглядів з керівництвом клубу.

У листопаді 2014 року очолив тренерський штаб «Трабзонспор», привів команду до п'ятого місця у чемпіонаті Туреччини 2014/15, проте по завершенні сезону залишив команду.

1 червня 2016 року знову став головним тренером «Трабзонспора», цього разу команда з Трабзона під його керівництвом стала сьомою в сезоні 2016/17, а на початку сезону 2017/18, після низки невдалих результатів, удруге залишив цю команду.

У грудні 2018 року повернувся на тренерський місток «Фенербахче», який під керівництвом нідерландців Філліпа Коку і Ервіна Кумана відверто провалив першу половину сезону 2018/19, здобувши лише шість перемог у 24 матчах. Янал дещо покращив результати команди, утім сезон вона завершила на шостому місці у турнірній таблиці Суперліги, уперше за довгий час опинившись поза зоною єврокубків. Наступного сезону «Фенербахче» також не зумів нав'язати боротьбу за перші місця у турецькій першості, і на початку березня 2020 року Ерсун Янал знову залишив цю стамбульську команду.

Тренерська статистика
Станом на 10 серпня 2020 року

Титули і досягнення
 Чемпіон Туреччини (1):
«Фенербахче»: 2013-2014

Посилання

Турецькі футбольні тренери
Тренери ФК «Денізліспор»
Тренери ФК «Анкарагюджю»
Тренери ФК «Генчлербірлігі»
Тренери ФК «Манісаспор»
Тренери ФК «Ескішехірспор»
Уродженці Ізміра


text:
Kreis Oldenburg bezeichnet die folgenden Gebietskörperschaften:

 Landkreis Oldenburg, Landkreis in Niedersachsen
 Kreis Oldenburg in Holstein, Landkreis in Schleswig-Holstein (1867–1970)


text:
Justice Riley may refer to:

Dorothy Comstock Riley (1924–2004), associate justice of the Michigan Supreme Court
Fletcher Riley (1893–1966), associate justice of the Oklahoma Supreme Court
James B. Riley (1894–1958), associate justice of the Supreme Court of Appeals of West Virginia


text:
Сократительное кольцо – опоясывающее клетку белковое кольцо, которое, сжимаясь, делит клетку на две дочерних в процессе клеточного деления. Само крепление кольца на клетке аналогично шнуру верёвочного кошелька. Работу сократительного кольца сравнивают с полипной петлёй — хирургическим инструментом, использующим сжатие петли для резки оснований удаляемых полипов.

Формируется в процессе цитокинеза, когда в двух разных полюсах клетки образуется идентичное количество генетического материала и органелл.

Сборкой кольца и моментом старта его работы управляют митотические киназы — их функция включить кольцо только после того, как хромосомы разделились.

Кольцо формируется из следующих основных белков:
 F-актин — образует микрофиламенты (тонкие филаменты) — белковые нити, обеспечивают прочность при сжатии и растяжении (имеют диаметр около 7—8 нм).
 Миозин 2 — микрофиламенты мышечных клеток (толстые или моторные филаменты) — белковые нити обеспечивают работу по сжатию кольца (диаметр 15 нм).
 Формин — молекула-посредник — обеспечивает правильную сборку кольца и взаимодействие с другими молекулами при его работе.
 Профилин помогает по ускоренной схеме удлинять молекулы актина, чтобы успеть достроить кольцо к сроку.
 Кофилин — путём разрыва и деполимеризации останаливает сборку нитей актина в нужный момент.
 Аниллин — отвечает за поддержание постоянной площади поперечного сечения кольца, связывает между собой белковые нити F-актина по схеме, которая позволяет легче отделяться клеткам друг от друга, не оставляя зацепляющихся друг за друга частей.
 Септин — участвует в стабилизации кольца, обеспечивая ему необходимую для работы механическую жёсткость.

Для полного разделения клеток, помимо работы сократительного кольца, осуществляется процесс вставки мембраны. При этом создаётся межклеточный мост наподобие пуповины для доставки заживляющих мембранных везикул к местам разъединения.

См. также

 Химическая организация клетки
 Клеточная механика

Ссылки
https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC3395197/

Клеточный цикл

Эмбриология


text:
O nome Vila Progresso  pode referir-se a:

 Vila Progresso (Camobi) - unidade residencial de Camobi, Santa Maria;
 Vila Progresso (Jundiaí) - bairro da cidade de Jundiaí;
 Vila Progresso (Niterói) - bairro da cidade de Niterói;
 Vila Progresso (Santos) - bairro da cidade de Santos;
 Vila Progresso (São Paulo) - bairro da Zona Leste da cidade São Paulo;
 Vila Progresso (Sorocaba) - bairro da cidade de Sorocaba;

Desambiguação


text:
Logique et mathématique
Une démonstration est une rédaction qui, par déduction logique, établit la véracité d'un énoncé mathématique ;
Par exemple, pour convaincre autrui qu'une propriété nouvelle (algébrique, géométrique, numérique…) est vraie.
La démonstration est foncièrement différente de l'argumentation.

Droit
Une démonstration en droit signifie une déclaration, via des signes et des preuves, d'un fait ou d'une intention.

Sport
Un sport de démonstration est un sport qui est pratiqué dans une compétition multisports sans que ses résultats comptent dans le classement officiel.

Notes et références


text:
Prin dragon slav se înțelege orice dragon din mitologia slavă, inclusiv zmei din limba rusă (sau zmey;  ), zmiy ucrainean ( ) și omologii săi din alte culturi slave: zmey bulgar (), slovacul drak și šarkan, cehul drak, poloneză ,  sârbo-croat (змај), macedoneanul zmej (змеј) și slovenul zmaj. Zmeu -ul românesc este tot un dragon slav, dar s-a propus o etimologie neînrudită.

Un zmei poate avea fie înfățișare de fiară, fie de om, uneori seducând femei, dar de regulă joacă rolul de antagonist principal în literatura rusă. În Balcani, tipul zmei este în general considerat binevoitor, spre deosebire de dragonii malefici cunoscuți sub numele de lamia, ala sau hala, aždaja.

Denumirea smok polonez (ex. Dragonul Wawel din Cracovia) sau smok ucrainean ori belarus (смок), tsmok (цмок) pot fi de asemenea incluse. În unele tradiții slave, smok este un șarpe obișnuit care, pe măsură ce crește, se poate transforma într-un adevărat dragon.

Iată câteva dintre caracteristicile comune referitoare la dragonii slavi: identificarea lor ca stăpâni ai vremii sau ai surselor de apă; își încep viața ca șerpi; atât masculul, cât și femela se pot îndrăgosti de oameni.

Etimologie
Termenii slavi descind din proto-slavul *zmьjь. Derivarea ulterioară conform căreia sârbo-croatul zmaj "dragon" și zemlja "pământ" descind din aceeași rădăcină proto-slavă zьm-, din gradul zero al proto-indo-european-ului *ǵhdem, a fost propusă de lingvistul croat Petar Skok. Studiul lituanian subliniază, de asemenea, că legătura șarpelui (zmey) cu tărâmul pământean este și mai pronunțată în incantațiile populare, deoarece numele său ar însemna etimologic "pământean (ființă); ceea ce se strecoară sub pământ".

Formele și ortografiile sunt rusești: zmei sau zmey  (pl. zmei ); ucraineană: zmiy  (pl. zmiyi ); bulgară: zmei  (pl. zmeiove ); poloneză: zmiy  (pl. żmije); sârbo-croată: zmaj  (pl. ); slovenă: zmaj zmáj sau zmàj (pl. zmáji sau zmáji).

Zmei din limba rusă

În legendele din Rusia și Ucraina, o creatură asemănătoare dragonului, Zmey Gorynych ( sau ), are trei până la douăsprezece capete, și Tugarin Zmeyevich (literal: "Fiul Dragonului Tugarin"), cunoscut sub numele de zmei-bogatyr sau "erou șarpe", este un dragon cu aspect uman, care apare în literatura eroică rusă (sau Kievan Rus). Numele "Tugarin" se poate referi la oamenii din stepa turcă sau mongolă.

Chudo-Yudo

Chudo-Yudo (sau Chudo-iudo, ; pl. Chuda-Yuda) este un dragon cu mai multe capete, prezent în unele variante de basme, de regulă considerat a fi dragon de apă. Unele legende îl înfățișează drept fratele lui Koshchey cel fără de moarte și, prin urmare, descendent al vrăjitoarei Baba Yaga; altele îl prezintă ca o întrupare a vrăjitoarei în cea mai barbară formă a ei. Un Chudo Yudo este unul dintre gardienii Apei Vieții și Morții, iar numele său era invocat în mod tradițional pe timp de secetă. Aparent, poate lua forme omenești și poate să vorbească și să călărească un cal. Are capacitatea de a-și regenera capetele tăiate.

Termenul Chudo-Yudo se poate să nu fie deloc un nume pentru un anumit tip de dragon, ci mai degrabă un termen fantezist pentru un "monstru" generic. Conform acestei explicații, termenul trebuie înțeles ca o formă poetică de chudovishche () adică "monstru", cu o terminație  atașată pur și simplu pentru rimă. Chudo în rusa modernă înseamnă "o minune", iar cândva a avut și sensul de "un gigant"; "yudo" se poate referi la Iuda, forma rusă a numelui personal "Iuda", cu conotații de necurat și demonic.

Zmei cu trei și șase capete, uciși de eroul titular din "Ivan Popyalov" (, "Ivan Cinders", povestea lui Afanasyev #135) apar ca Chuda-Iuda cu șase, nouă și douăsprezece capete în povestea înrudită #137 "Ivan Bykovich" (). Concluzia este că Chudo-Yudo trebuie să fie tot un dragon, chiar dacă cuvântul "șarpe" (zmei) nu apare în mod explicit în această din urmă poveste. Chuda-Yuda cu șase, nouă și douăsprezece capete, care apar din Marea Neagră sunt descriși în mod explicit ca zmei într-o altă poveste înrudită, #136 "Storm-Bogatyr, Ivan the Cow's Son" (). Storm-Bogatyr posedă o sabie magică (sabia Kladenets), dar își folosește bâta de luptă (sau buzduganul) pentru a-i ataca.

Capetele unui Chudo-Yudo au o proprietate de vindecare remarcabilă: chiar dacă sunt tăiate, el le poate atașa la loc cu degetul său de foc, conform uneia dintre aceste povești, comparabilă cu puterea regenerativă deținută de Hidra lernaeană care își regenerează capul.

Poveștile populare îl descriu adesea pe Chuda-yuda ca trăind dincolo de Râul Smorodina (numele se poate referi la "Râul Stench") - adică în tărâmul morților, la care se ajunge trecând peste Podul Kalinova ("Podul alb fierbinte").

Smok
Termenii smok ("șarpe") și tsmok ("cel care înghite") pot semnifica un dragon, dar și un șarpe obișnuit. Există basme populare slave în care un smok, când atinge o anumită vârstă, devine dragon (zmaj, etc.). O tradiție similară este răspândită în țările slave, așa cum este descris mai jos.

Teme comune

Șerpi transformați în dragoni
Credința populară conform căreia un șarpe bătrân se transformă în dragon este destul de răspândită în regiunile slave. Acest lucru este, de asemenea, echivalat de tradiții similare în China.

În Bulgaria există o credință populară similară că smok ("șarpele Esculapian") își începe ciclul de viață ca un șarpe neveninos, dar devine un dragon zmei mai târziu, după ce a trăit 40 de ani. Sau, dacă trupul unui șarpe decapitat () este pus lângă un corn de bou sau de bivol, acesta se transformă într-o lamia după doar 40 de zile, conform tradiției populare bulgare publicate de Racho Slaveykov în secolul al XIX-lea.

Există, de asemenea, printre slavii de est, tradiția că o viperă se transformă în dragon. În folclorul ucrainean vipera are nevoie de 7 ani pentru a se metamorfoza într-un dragon, în timp ce, prin comparație, în folclorul bielorus timpul necesar este de 100 de ani.

De asemenea, despre balaurul care poate controla vremea, ismeju (sau zmeu), din folclorul românesc, se crede că a crescut dintr-un șarpe care a trăit timp de 9 ani (credință găsită în "Hatzeger Thal" sau Hațeg).

Vremea
La nivel regional, în Ucraina, în jurul localității Luțk, curcubeul se numește tsmok ("înghițitorul"), acesta fiind descris ca un tub care bea apa din mare și din râuri și transportă umezeala sus în nori.

Există noțiunea (despre care se crede că ar fi fost inspirată de tornadă) a unui dragon slav care își scufundă coada într-un râu sau lac și agită apa, gata să provoace inundații.

În folclorul românesc, dragonii sunt călăriți de vrăjitori care controlează vremea, numiți Solomonari. Tipul de dragon pe care îl călăresc poate fi zmeu sau balaur, în funcție de sursă.

Lamia și hala (explicate mai jos) sunt, în general, percepute ca dragoni sau demoni meteorologici.

Dragoni slavi balcanici
În credința populară bulgară, zmei este uneori descris ca o creatură asemănătoare șarpelui, cu trupul acoperit de solzi, cu patru picioare și aripi de liliac, alteori ca jumătate om, jumătate șarpe, cu aripi și o coadă asemănătoare unui pește.

În Bulgaria, acest zmei este considerat, de regulă, o creatură păzitoare binevoitoare, în schimb lamya și hala sunt considerate dăunătoare pentru oameni.

Zmei îndrăgostiți
Un subiect preferat al cântecelor populare a fost bărbatul zmeu -îndrăgostit, care se poate căsători cu o femeie pe care o va duce pe tărâmul celălalt, sau o femeie zmeitsa (zmeița), care se îndrăgostește de un cioban. Atunci când un zmeu se îndrăgostește de o femeie, ea "poate deveni brusc slăbită, palidă, delăsătoare... și, în general, se poartă ciudat", iar victima acestei afecțiuni nu poate fi vindecată decât prin baie în infuzii din anumite ierburi, conform superstițiilor.

În Serbia, există exemplul cântecului epic Carica Milica i zmaj od Jastrepca (), precum și versiunea de basm popular tradusă ca "Țarina Milița și Zmeul din Yastrebatz".

Zmey din basmele macedonene

În majoritatea poveștilor și cântecelor populare macedonene, aceștia sunt descriși ca fiind extrem de inteligenți, cu ochi hipnotizanți. Cu toate acestea, uneori, Zmeii pot fi bărbați care se avântă spre cer în caz de furtună pentru a lupta cu Lamia, o versiune malefică feminină care vrea să distrugă recoltele de grâu. Cunoscuți și drept gardieni ai teritoriului, ei chiar îi protejează pe oamenii de acolo. Comportamentul ostil se manifestă atunci când un alt zmeu intră pe teritoriul său. Își putea schimba înfățișarea, luând formă de fum, scânteie puternică, pasăre de foc, șarpe, nor, dar aproape imediat căpăta forma unui bărbat chipeș și intra în camera unei tinere fecioare. Se îndrăgosteau de femei care fuseseră concepute în aceeași noapte cu ei sau născute în aceeași zi cu ei. De obicei, zmeul o păzește pe aleasa lui de la o vârstă fragedă și dragostea lui e pentru totdeauna. Unele fete se îmbolnăvesc când se îndrăgostesc de un zmeu, iar simptomele includ paloare, timiditate, comportament antisocial, lacrimi, tăcere și halucinații. Nu trăiau mult, căci de cele mai multe ori, se ajungea la sinucidere. Zmeii le răpeau pe fete și le duceau în peșterile lor din munți, unde acestea deveneau servitoarele lor.

Binevoitorul Zmeu din Balcani
Există o noțiune pan-balcanică conform căreia zmeul (cunoscut sub diverse denumiri) este un fel de "dragon-spirit păzitor" împotriva tipurilor de dragon "răi", prezentate mai jos. O explicație ar fi aceea că zmeul balcanic simboliza balaurul patriotic care se lupta cu balaurul turc, o modalitate de a exprima frustrarea poporului care nu se putea elibera de sub lunga stăpânire turcească.

Zmaj din basmele sârbești

Dragonul zmaj din basmele sârbești apare în roluri sinistre în mai multe cazuri. În cunoscuta poveste "Un pavilion nici în cer, nici pe pământ", cel mai tânăr prinț reușește să-l omoare pe dragonul (zmaj) care le păzește pe cele trei prințese ținute captive.

Antologia de basme populare a lui Vuk Karadžić are și alte exemple. În "Mărul de aur și cei nouă păuni", dragonul o răpește pe fecioara păun, care este iubita eroului. În "Baš Čelik" eroul trebuie să se lupte cu un rege-dragon.

Lamia
Lamia sau Lamya (), derivat din grecescul lamia, este considerată o creatură asemănătoare dragonului în credința populară bulgară, răspândită în prezent în Bulgaria, cu echivalente în Macedonia (lamja, lamna; ) și în zonele din sud-estul Serbiei ( ).

Lamia bulgară este descrisă ca un fel de reptilă sau șopârlă, acoperită cu solzi, cu 3-9 capete care sunt ca niște capete de câine cu dinți ascuțiți. Poate avea, de asemenea, gheare ascuțite, aripi palmate, iar solzii pot fi de culoare galbenă.

Lamia bulgară locuiește pe fundul mărilor și al lacurilor, sau uneori în caverne muntoase ori în găuri de copaci și poate opri alimentarea cu apă a oamenilor, cerând jertfe pentru a desface vraja. Lamia, aducătoarea de secetă, era considerată adversarul Sf. Ilya (Ilie) sau al unui alt zmeu binevoitor.

În versiunea bulgară a Sfântului Gheorghe și Dragonul, balaurul era o lamia. Legendele bulgare povestesc despre un erou (de fapt, o dublură a Sfântului Gheorghe, denumit "George al Florilor", Cveten Gǝorgi, ) care taie capetele Lamiei cu trei sau mai multe capete, iar atunci când reușește să-i taie toate capetele, curg "râuri de fertilitate". Acest cântec despre lupta Sfântului Gheorghe cu lamia apare în versurile religioase care se presupune că ar fi cântate cu ocazia zilei Sfântului Gheorghe.

Una dintre versiunile culese de etnologul bulgar Dimitar Marinov începe astfel: "  (George al Florilor s-a stins / Ocolindu-și congregația /Pe drum a întâlnit lamia din pustiu...)". O altă versiune culeasă de Marinov înlocuiește lamia cu "Yuda-Samodiva". Trei râuri țâșnesc din cioturile dragonului: de obicei unul de porumb, unul de vin roșu și unul de lapte și miere. De pe urma lor au tras foloase agricultorii, cultivatorii de vii și, respectiv, apicultorii și păstorii.

Alți dragoni balcanici malefici
Există o oarecare suprapunere sau combinație între lamia și hala (sau halla), deși acesta din urmă este de obicei perceput ca un "vârtej". Sau ar putea fi vorba de diferențe regionale. Lamia din estul Bulgariei este adversarul binevoitorului zmeu, iar hala sau ala este corespondentul său din vestul Bulgariei.

Acest motiv al eroului împotriva dragonului rău (lamia, ala/hala sau aždaja) se găsește în general în întreaga regiune slavă balcanică. Uneori, acest erou este un sfânt (de obicei Sfântul Gheorghe). Și după ce eroul îi taie toate cele trei capete, "trei râuri de grâu, lapte și vin" curg din cioturi.

Hala
Demonul sau creatura cunoscută sub numele de hala (sau ala), al cărui nume derivă din cuvântul grecesc cu sensul de "grindină", a luat aspectul de ceață densă sau de nor negru. În estul Bulgariei, hala a fost considerat responsabil de vânturile puternice și de vârtejuri, în timp ce lamya a fost tras la răspundere în tradiția bulgară de sud-vest. În tradiția bulgară de vest, halla în sine era considerat vârtejul, cel care păzea norii și oprea ploaia, dar și un tip de dragon, alături de credința populară că smok (echivalat cu "șarpe de iarbă", dar mai degrabă șarpele Esculapian) era un vârtej care săpa în stânci.

Aceste hala erau cunoscute și în estul și centrul Serbiei. Tradiții similare apar în Croația, Bosnia și Herțegovina, Muntenegru.

Aždaja
Demonul hala era cunoscut și sub alte denumiri la nivel regional, în unele părți ale Bulgariei purta numele de aždarha () sau ažder (), în macedoneană aždaja sau ažder (), în sârbă aždaja ().

Cuvântul aždaja sau aždaha este împrumutat din persană azdahā (), și își are originile în mitologia indo-iraniană construită în jurul dragonului azidahā. De exemplu, în unele icoane locale croate, Sfântul Gheorghe este înfățișat ucigând un aždaja și nu un zmaj.

Pozoj
Un pozoj este un dragon din legendele Croației. În județul Međimurje, se spunea că Čakovec pozoj locuia sub oraș, cu capul sub biserică și coada sub piața orașului, sau invers, și nu putea fi scăpat decât de un grabancijaš (un "învățat rătăcitor", interpretat ca "ucenic [la magie] neagră").

Pozoj este cunoscut și în Slovenia și, conform legendei, există unul care trăiește sub orașul Zagreb, provocând un cutremur ori de câte ori ridică din umeri. Poetul Matija Valjavec (1866) a publicat câteva povești despre pozoj în revista Slovenski glasnik, care leagă creatura și de črne škole dijak ("elevul negru"), pe care alte surse slovene îl numesc črnošolec ("ucenicul vrăjitor") și pe care unii îl echivalează cu un grabancijaš dijak.

Dragonii din Slovenia sunt în general personaje negative în natură și apar de obicei în relație cu Sfântul Gheorghe. Zeul-erou sloven Kresnik este cunoscut ca ucigaș de dragoni.

Reprezentări

Există structuri naturale sau create de om care au legătură cu lumea dragonilor. Există și reprezentări în sculptură și pictură. În iconografie, tema cu Sfântul Gheorghe și Dragonul este proeminentă în zonele slave. Dragonul este un motiv comun în heraldică, iar blazonul unor orașe sau familii înfățișează dragoni.

Podul Dragonului () din Ljubljana, Slovenia, descrie dragoni asociați cu orașul sau despre care se spune că sunt gardienii orașului, iar pe stema orașului este înfățișat un dragon (reprezentându-l pe cel ucis de Kresnik).

Stema Moscovei înfățișează, de asemenea, un Sf. Gheorghe (simbolizând creștinismul) care ucide Dragonul (simbolizând Hoarda de Aur).

Unele structuri preistorice, în special Zidul șarpelui de lângă Kiev, au fost asociate cu dragonii ca simboluri ale popoarelor străine.

În cultura populară
 Ilya Muromets (film din 1956), Zmey Gorynych, sau ca "Zuma the Fire Dragon" în versiunea engleză.
 Dobrynya Nikitich (animație din 1965, Soyuzmultfilm)
 Cardak ni na nebu ni na zemlji ("Un pavilion nici în cer nici pe pământ", animație din 1978)

Vezi și

 dragonul Chuvash
 Smok Wawelski – dragon din Cracovia
 Zahhak (sau Aži Dahāka ) – dragon iranian
 žaltys
 zduhać
 Zilant – dragon din Kazan
 Zirnitra – dragonul Wendish și zeul vrăjitoriei
 Dobrynya Nikitich și Zmey Gorynych (film de animație din 2006)
 Vinul Mavrud - povestea unui leu sau lamya învins de erou
 Blazonul Ljubljanei
 Zidul șarpelui, conform unei legende, arat de un dragon

Note

 Bibliografie

Lectură suplimentară
 Baeva, Virha. "Iubit de un dragon: topoi și idiosincrazii în narațiunile orale din Bulgaria". În: Études balkaniques 1 (2016): 128-150.
 "Zmei și Zmeoaice (bulgară)". În: Sherman, Josepha (2008). Povestirea: o enciclopedie a mitologiei și a folclorului. Referință Sharpe. p. 522.

Magie
Mitologie rusă
Folclor bulgar
Articole cu surse în limba bulgară (bg)
Articole cu surse în limba franceză (fr)
Articole cu citări ce utilizează caractere din limba sârbă (sr)
Articole cu surse în limba rusă (ru)
Articole cu citări ce utilizează caractere din limba rusă (ru)
Wikipedia articles incorporating a citation from the 1911 Encyclopaedia Britannica with Wikisource reference